Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

покликаючись на завдання відповідачем тілесних ушкоджень [PERSON] , представник позивача Л.Романюк у поданій до суду 14 червня 2019 року позовній заяві просить стягнути з нього витрати на лікування у розмірі 1 340 грн. 67 коп. Уподаній до суду заяві вказаний позивач позов підтримує. Відповідач позов не визнає, оскільки він всі необхідні кошти для лікування потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сплатив, що стало підставою для закриття кримінального провадження у зв`язку з примиренням підсудного та потерпілого. У поданих до суду заявах представник позивача та відповідач просять справу слухати у їх відсутність. Зважаючи на те, що їх явку не було визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2018 року близько 15 год. 25 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ 2109», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по автодорозі Городище-Рівне-Старокостянтинів зі сторони автодороги Київ-Чоп у напрямку с.Великий Житин Рівненського району Рівненської області, на 151 км + 100 м автодороги, що в межах Рівненського району Рівненської області, в порушення вимог п.12.9., п.п.б) (водію забороняється перевищувати максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29 «50 км/год») Правил дорожнього руху, рухаючись зі швидкістю близько 100 км/год., що перевищує максимально допустиму для даної ділянки дороги визначену дорожнім знаком 3.29 «50 км/год», під час виконання обгону, виїхавши на ліву сторону автодороги проігнорував вимоги дорожнього знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год.) та допустив зіткнення із автомобілем "Volkswagen Transporter" реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухаючись в попутному напрямку зі швидкістю близько 40-50 км/год., по правій стороні автодороги виконував об"їзд пошкодженої ділянки дороги, змінюючи напрямок свого руху в ліву сторону, хоча мав технічну можливість уникнути зіткнення з вказаним транспортним засобом за умови дотримання допустимої швидкості руху на даній ділянці дороги. Після зіткнення транспортних засобів автомобіль «Volkswagen Transporter», перебуваючи в некерованому стані, продовжив рух в праву сторону, де зіткнувся з правим, по ходу руху автомобілів, металевим дорожнім огородженням (відбійником). Внаслідок вчинення зазначеного злочину пасажиру автомобіля «ВАЗ 2109» [PERSON] спричинені середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалості розладу здоров`я тілесні ушкодження. 19 липня 2018 року Рівненський районний суд Рівненської області звільнив відповідача від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, кримінальне провадження закрите у зв"язку з примиренням потерпілого із обвинуваченим та повне відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди. [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Обласному центрі ортопедії, травматології та вертебрології КП «Рівненська обласна клінічна лікарня» з 21 травня 2018 року по 24 травня 2018 роки. Згідно розрахунку вартості лікування він становить суму позову і складається з 980 грн. 92 коп. - заробітна плата, 213 грн. 27 коп. - нарахування на заробітну плату, 14 грн. 38 коп. - предмети, матеріали, обладнання на інвентар, 44 грн. 21 коп. - продукти харчування, 20 грн. 36 коп. - оплата послуг /крім комунальних/, 0 грн. 61 коп. - видатки на відрядження, 3 грн. 31 коп. - оплата теплопостачання, 11 грн. 30 коп. - оплата водопосьачанння та водовідведення, 46 грн. 78 коп. - оплата електроенергії, 5 грн. 53 коп - виплата пенсії та допомоги. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Ст.128 КПК України передбачає право пред`явлення цивільного позову, у тому числі і до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння. При цьому ч.7 цієї статті надає право особі, яка не пред`явила цивільного позову у кримінальному провадженні, пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України однією з підстав звільнення від доказування у випадку розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені обставини, є встановлення таких обставин судовим рішенням у цивільній, кримінальній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Ст.22 ЦК України передбачено, що збитками, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1206 ЦК особа, яка скоїла злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно ч.3 вказаної норми, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що державній власності або у власності територіальної громади, кошти на відшкодува витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. П.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 р «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», зазначено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарному лікуванні потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 року. Сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. КП «Рівненська обласна клінічна лікарня»,у якій проводилось лікування [PERSON] , перебуває у комунальній власності області та фінансується з обласного бюджету. Витрати, здійснені вищевказаною медичною установою на лікування потерпілого від злочину та непогашення зазначених витрат, призводять до ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам. Водночас, додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у ст.68 Конституції України, є обов`язковою умовою досягнення загальнонаціональної мети українського народу - побудови демократичної, соціальної та правової держави. Суд вважає, що позивачем належними доказами доведено заподіяння відповідачем шкоди, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені у них, такими, що не відповідають дійсності. При визначенні розміру матеріальної шкоди суд враховує її документальну підтвердженість. За таких умов позов підлягає до задоволення. Щодо судових витрат, то суд прийшов до таких висновків. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи, що позивач не сплачувала судовий збір при подачі вказаного позову, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.141 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день винесення рішення. З огляду на викладене,

Outcome: approved