Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що навесні 2014 року відповідач взяв в неї весільну сукню з метою продати, однак ні гроші, ні сукні не повернув, чим завдав позивачу матеріальний збиток на суму 3000 грн. Позивач зверталася до правоохоронних органів, але висновком помічника ДІМ Білоцерківського МВ ГУМВС України від 27.01.2015 року їй було рекомендовано звернутися до суду. Відповідач не бажає добровільно відшкодувати збитки, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача, спричинені ним матеріальні збитки на суму 3000 грн., пеню в розмірі 254,30 грн. та кошти за спричинену моральну шкоду на суму 5 000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, уточнивши, що між сторонами існував договір доручення та свої вимоги позивач базує на підставі ст.ст. 509,1000 ЦК України. Відповідач та його представник позов не визнали, зазначили, що ніяких угод, домовленостей з позивачем не було, відповідач заперечує будь-які правовідносини з позивачем та зазначає, що оговорив себе при проведенні перевірки заяви [PERSON], так як на нього здійснювався тиск, а відповідач має негаразди з здоров'ям, що вимусило його надати неправдиві покази працівникам міліції. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, покази свідків, оглянувши матеріали перевірки за зверненням [PERSON], зареєстровані в ЖЕО № 1548 від 22.01.2015 р., дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивач в травні - червні 2014 року звернулася до відділу в магазині де була рекламна вивіска про надання послуг з реалізації весільних суконь. Позивач разом зі своєю донькою здали сукню та рукавички і їм було надано візитівку з телефонами відповідача. В судовому засіданні встановлено, що при передачі позивачем весільної сукні в приміщенні магазину знаходився відповідач, який особисто надав свою візитну картку. Позивачу не було надано жодних письмових документів в підтвердження передачі її майна, а мало місце, лише, усне доручення на реалізацію за 2500 грн. вказаної сукні. Наведене підтверджується показами свідків та матеріалами перевірки по зверненню [PERSON], де відповідач особисто ствердив, що надає послуги по комісійному продажу весільних суконь, але в зв'язку з погіршенням діяльності відповідача, його відділ було закрито та [PERSON] нічого невідомо де поділося майно з комісійного магазину. Тобто, в підтвердження договірних правовідносин сторін та факту передачі позивачем весільної сукні відповідачу надано візитну картку з телефонними номерами відповідача, роздруківку з інтернет мережі, покази свідків [PERSON], [PERSON] та особисті пояснення відповідача, які надані ДІМ Білоцерківського МВ та пояснення відповідача в судовому засіданні про передачу позивачу частини коштів від реалізації її майна - рукавичок, та про продаж в даному відділі магазину відповідачем своїх особистих трьох весільних суконь. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Однак, в силу ст.1 ЗУ "Про захист прав споживачів" відповідач не є суб'єктом господарювання, не є приватним підприємцем, не мав жодних підстав продавати чи надавати інші послуги, в розумінні цієї статті де в п.3.зазначено, що виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Суд вважає, що позивач безпідставно посилається на положення закону "Про захист прав споживачів", оскільки правовідносини які виникли між сторонами не підпадають під дію зазначеного закону, а регулюються ст. ст. 509,1000 ЦК України. Так, відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненнми. Так, встановленим є те, що сторони уклали в усній формі договір доручення, за яким позивач доручила відповідачу допомогти їй реалізувати весільню сукню за 2500 грн., а відповідач взяв на себе зобов'язання допомогти продати (знайти покупця) сукні за 2500 грн. Наведене підтверджується показами свідків та матеріалами перевірки по зверненню [PERSON] в міськвідділ Білоцерківського МВ де [PERSON] надавав працівникам міліції пояснення з приводу домовленості про реалізацію сукні позивача. Суд критично ставиться до заперечень відповідача з приводу відсутності будь-якої домовленості з позивачем та вчиненням на нього психологічного тиску, що послугувало надання неправдивих пояснень працівникам міліції. В судовому засіданні [PERSON] ствердив, що знайомий з позивачем та знав про реалізацію її сукні, а також, продав для неї весільні рукавички і віддав позивачу 150 грн. Відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження його пояснень з приводу вини [PERSON] в даному конфлікті. Всі заперечення відповідача базуються на його особистих поясненнях та показах свідка [PERSON], яка приходиться йому мамою, і яка не була безпосередньо свідком домовленості між сторонами, а всі обставини справи знає зі слів свого сина. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вважає безпідставною позовну вимогу про стягнення суми неустойки, оскільки позивачем не надано підтвердження про визначення часу дії договору доручення та часу пред'явлення вимоги до повіреного, не надано розрахунку неустойки. Відсутні докази існування умови про нарахування неустойки між сторонами договору доручення. Також, суд вважає, що не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, яка є недоведеною та відсутнє обґрунтування даної вимоги. З огляду наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума 2500 грн. за договором доручення про реалізацію майна . Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial