Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтували наступним чином. 28 травня 2014 року позивачі звернулись до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, в якому просили затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки резервного фонду площею 27,5179 га, яка розташована в межах села Зозів Липовецького району Вінницької області через дорогу навпроти елеватора ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» та надати земельні ділянки у власність. До клопотання було додано перший примірник проекту землеустрою на 114 аркушах та витяги з державного земельного кадастру на 21 аркуші. Проте, всупереч вимог ч. 9 ст.. 118 Земельного кодексу України, зі спливом встановленого у вищевказаній нормі двотижневого строку позивачі рішення про затвердження проекту та сам проект землеустрою від відповідача не отримали. За таких обставин, коли Зозівська сільська рада не затвердила проект землеустрою і не надала позивачам у передбачені законом строки земельних ділянок у власність, на думку позивачів, це питання відповідно до ч. 11 ст. 118 ЗК України має бути вирішено судом шляхом затвердження вищевказаного проекту землеустрою та надання їм, позивачам, земельної ділянки у власність, адже відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В судове засідання позивачі не з'явились, в адресованих суду заявах вказали, що позовні вимоги підтримують, просили їх задовольнити, а розгляд справи проводити за їх відсутності. Представник відповідача, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи по суті, на що вказує наявна в матеріалах справи розписка із проставленням підпису представника відповідача, в судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи у його відсутності за наявності поважних причин до суду не направив. Ураховуючи те, що позивачі скористались своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку представника відповідача суд визнає неповажною, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що унормовані ст..169 ЦПК України, тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами та давши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, даним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. В п. "б" ч. 1 ст. 81 ЗК України зафіксовано, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Водночас, відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить відповідно до закону вирішення питань регулювання земельних відносин. Зазначені питання вирішуються відповідно до закону на пленарних засіданнях ради. Статтею 144 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Судом встановлено, що 28 травня 2014 року позивачі звернулись до відповідача - Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, відповідно до якого просили затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки резервного фонду площею 27,5179 га, яка розташована в межах села Зозів Липовецького району Вінницької області через дорогу навпроти елеватора ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» та надати земельні ділянки у власність, на що вказує наявне в матеріалах справи клопотання про затвердження проекту землеустрою та надання земельних ділянок у власність, яке було зареєстроване відповідачем 28.05.2014 року за №61/01-16. До вказаного клопотання було додано проект землеустрою на 114 аркушах та витяги з державного земельного кадастру про земельні ділянки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на 21 аркуші. Частиною 9 ст.118 ЗК України, визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено та представником відповідача у наданих до суду клопотаннях не заперечувалось, що у визначений законодавцем двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, відповідачем - Зозівською сільською радою Липовецького району, не було прийнято жодного рішення, передбаченого законом з приводу розгляду клопотань позивачів про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачів та надання їх у власність. Здобуті докази вказують на порушення та невизнання прав позивачів, яке виразилось у бездіяльності відповідача. За правилами частини 1 статті 3 та статті 4 ЦПК України право на звернення до суду, в порядку встановленому цим Кодексом, має кожна особа, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Порушені права, свободи та інтереси підлягають захисту судом у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 10 ст. 118 ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Виходячи із зазначеного вище та ураховуючи, що відповідач заперечує права позивачів, останні обґрунтовано звернулися в суд за захистом своїх прав, обравши спосіб захисту, який відповідає вимогам закону, а відтак позовні вимоги в частині визнання бездіяльності Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок не прийняла рішення про затвердження чи про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність позивачам підлягають до задоволення. Що ж стосується решти позовних вимог, зокрема: про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність позивачів для ведення особистого селянського господарства та надання земельних ділянок у власність позивачів згідно проекту, то суд вважає, що дані вимоги не підлягають до задоволення з огляду на таке. В силу ч. 11 ст. 118 ЗК України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише належними та допустимими доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. В порушення вказаних вимог цивільного судочинства, оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, який був поданий позивачами відповідачеві на затвердження, не був предметом дослідження в даному судовому засіданні, оскільки, як убачається із клопотань наданих представником відповідача, він направлений був до прокуратури для перевірки законності його виготовлення, підроблення та фальсифікації. Питання про витребування вказаного доказу, у визначеному цивільному процесуальному порядку, позивачами не порушувалось. Подана позивачами фотокопія проекту землеустрою не може судом розцінюватись як належний та допустимий доказ, оскільки позбавляє впевнитись у його достовірності. За наведених обставин, суд був позбавлений можливості перевірити чи було усунуто недоліки, на які було звернуто увагу експертами державної експертизи Головного управління Держземагенства у Вінницькій області у складеному ними висновку від 14.05.2014 року за №367 в результаті підготовки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність позивачів для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель резервного фонду (землі державної власності), площею 27,5179 га, яка розташована в межах села Зозів Липовецького району Вінницької області через дорогу навпроти елеватора ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро». З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що пред'явлені позивачами позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст..88 ЦПК України, а тому присуджує з відповідача на користь позивачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної та відхиленої суми позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.19 Конституції України, ст.15, 16 ЦК України, ст.3, 12, 78, 81, 116, 118, 122 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: partial