Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що 16 жовтня 2018 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище на [PERSON] . Від цього шлюбу у сторін по справі є одна дитина - донька [PERSON] [INFO] . Спільне життя у позивача з відповідачкою не склалося, у зв`язку з цим рішенням Воловецького районного суду від 13.10.2020 року шлюб між ними було розірвано. Позивач проживає разом з донькою за місцем реєстрації. Відповідачка не проживає з ними більше шести місяців, участі у вихованні дитини [PERSON] не бере та матеріальної допомоги на її утримання не дає у зв`язку з цим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки. Відповідачка покинула сім`ю, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку її природних здібностей, та підготовки її до самостійного життя та праці, не цікавиться її життям, не відвідувала і не відвідує її вдома. [PERSON] жодного разу не приводила дитину до дитячого садочку, не забирала і не провідувала її там, навчанням і успіхами доньки не цікавиться, участі у вихованні не бере. Навіть під час спільного проживання [PERSON] не ставилась з повагою та любов`ю до дитини, не дбала про неї належним чином. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним у ньому та просять такий задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов заперечили, пояснення дали аналогічні викладеним у відзиві на позов та просять у задоволенні такого відмовити. Представник третьої особи подав клопотання, у якому просить долучити висновок від 01.06.2021 року про недоцільність позбавлення [PERSON] позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданого 16.01.2019 року. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 13.10.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітня [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] , що стверджується довідками з місця проживання та реєстрації №169 від 27.01.2021 року та №40/02-37 від 17.01.2021 року, а також актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.01.2020 року, 25.06.2020 року, 18.09.2020 року, 23.12.2020 року, 25.01.2020 року. Зазначеними вище актами також стверджується, що позивач [PERSON] відповідально ставиться до виховання неповнолітньої дочки [PERSON] . Згідно характеристики Буковецького дошкільного навчального закладу від 29.12.2020 року, неповнолітня дитина має все необхідне для життя в відвідування садочку, доглянута, акуратна та чиста, при цьому дитина більше прив`язана до бабусі [PERSON] , яка приводить дитину, а батько, в силу своєї трудової зайнятості, приділяє менше уваги. Згідно довідки Буковецького дошкільного навчального закладу від 05.07.2021 року, мати [PERSON] відвідала садок лише один раз. Крім того, у судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , котра є сестрою позивача та за професією психолог. Свідок пояснила суду, що відносини відповідача з дитиною не носить материнського характеру, а сама дитина вважає її агресором. Відповідач не відвідувала дитину, хоча доступ до неї був вільним. Разом з тим, [PERSON] дуже любить свого тата, однак стає неспокійною після приходу матері. З висновку органу опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації № 02-26/431 від 01.06.2021 року вбачається, що недоцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки хоч матір не в повній мірі виконувала свої батьківські обов`язки щодо дитини, однак хоче, щоб вона проживала з нею, здійснює спроби налагодити емоційний контакт з дитиною, працевлаштувалась, щоб мати змогу утримувати дочку та сплачує аліменти. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.14 Закону України "Про охорону дитинства", діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. Пояснення свідка [PERSON] в більшій мірі є її особистими судженнями щодо обставин справи як психолога, так і сестри позивача, при цьому проживає у іншому місті, а тому інформацію про обставини відносин між сторонами дізнавалась зі слів позивача та бабці матері останнього. Тому суд критично оцінює такі покази, як такі, що мають особисту зацікавленість свідка у вирішенні спору. Крім того, представлені стороною позивача докази про те, що [PERSON] не відвідує садок, не спростовує бажання матері брати участь у вихованні дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач та його представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання [PERSON] її батьківських обов`язків створило загрозу життю дитини, про що суду не надано жодного доказу. При цьому, слід також врахувати вік [PERSON] на час вагітності та народження дитини, відповідач не досягла повнолітнього віку, а відтак могла не повій мірі усвідомлювати свої обов`язки як матері. В свою чергу, судове рішення не може ґрунтуватися на припущення та лише позиції позивача, яка не підтверджена належними та допустимими доказами. Між тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Outcome: dismissed