Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який мотивувала тим, що 03.05.2007 року між нею та [PERSON] (далі відповідач) було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області. У шлюбі в подружжя народилось двоє дітей [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]). Через різні погляди на життя в сім`ї постійно виникали сварки та непорозуміння, у звязку з чим спільне життя подружжя не склалося, спроби зберегти сім`ю позитивних результатів не дали, що стало приводом для звернення позивача з до суду з вимогою розірвати шлюб. Діти проживають разом з матірю та перебуває на її утриманні, при цьому відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на їх утримання не надає. У звязку з цим позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь на утримання дітей аліменти в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення від дня предявлення до суду позову і до досягнення дитьми повноліття. Відповідач подав до суду заяву про визнання позову, справу просив розглянути у його відсутність. Оскільки учасники справи скористались правом на розгляд справи у їх відсутність, суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні на підставі наявних в справі даних і доказів згідно частини третьої статті 200 ЦПК України, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що 03.05.2007 року виконком Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області зареєстрував шлюб [PERSON] з [PERSON], у зв'язку з чим було складено актовий запис № 10 (а.с. 5). Після реєстрації шлюбу позивач обрала прізвище "Бойко". У шлюбі в подружжя народилось двоє дітей [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 7, 8). Відповідно до частини першої статті 110 Сімейного кодексу України (далі СК), позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з частиною другою статті 112 СК, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. За змістом статті 111\~СК суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що через різні погляди на життя в сім`ї постійно виникали сварки та непорозуміння, у звязку з чим спільне життя подружжя не склалося, спроби зберегти сім`ю позитивних результатів не дали, у звязку з чим сторони фактично припинили шлюбні відносини. Згідно частини третьої статті 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За наведених вище обставин суд вважає за можливе розірвати шлюб, що зареєстрований 03.05.2007 року виконкомом Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області, актовий запис за №10. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне. Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити прізвище "Бойко", що узгоджується з приписами ст. 113 СК України. Діти проживають разом з матірю, що підтверджується довідкою Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 01.06.2018 року № 368 (а.с.6). Статтею 180\~ч.1\~СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом (ст.181 ч.2 СК України). Враховуючи те, що діти проживають разом з позивачем, у неї виникло право на отримання аліментів від відповідача. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 181 ч.3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини, присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен врахувати обставини визначені частиною 1 статті 182 СК України. Відповідач не повідомив суд про наявність обставин, що мають істотне значення при вирішенні судом питання щодо розміру аліментів та не надав суду доказів того, що він позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання їх спільних дітей в запропонованому позивачем розмірі. Враховуючи те, що обовязок утримувати дітей покладається на обох батьків, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову, тобто з 11.06.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved