Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДРІМКАР» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, в якій просить суд стягнути з ТОВ «ДРІМКАР» на свою користь 69999,10 гривень, сплачених ним за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0067 від 19 липня 2018 року та неустойку за період з 30 липня 2018 року по 14 вересня 2018 року в сумі 32899,57 гривень, посилаючись на порушення відповідачем умов договору. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 19 липня 2018 року між ним і ТОВ "ДРІМКАР" був укладений попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу №0067, за яким сторони зобов'язались 27 липня 2018 року укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки «Hyundai Tucson", 2017 року випуску, на умовах попереднього договору за умови повного виконання ним пункту 2.1 договору, на виконання якого він здійснив оплату авансу відповідачу в сумі 69999 грн. 10 коп. Після укладення попереднього договору жодних повідомлень від відповідача про придбання чи не придбання транспортного засобу для його наступної передачі йому від відповідача не надходило, пропозиції про укладення основного договору відповідач йому не направляв. У зв'язку з чим він вирішив розірвати договір і 30 липня 2018 року направив на адресу, зазначену в попередньому договорі, заяву про розірвання договору та повернення йому сплачених коштів, перерахувавши їх на номер банківської картки ПриватБанк № 4149499649703780, однак на дану заяву відповідач не надав відповіді і не повернув кошти. Після чого, 14 серпня 2018 року він повторно звернувся до ТОВ «ДРІМКАР» з вимогою розірвання попереднього договору № 0067 купівлі - продажу транспортного засобу від 19 липня 2018 року та повернення авансової суми, після чого ТОВ «ДРІМКАР» повідомило його про відсутність свого волевиявлення на дострокове розірвання (припинення) договору та здійснення ними дій на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу, що є предметом договору.Таким чином, він свої зобов'язання за договором виконав повністю і своєчасно, тому мав всі підстави розраховувати на виконання в свою чергу відповідачем умов договору та укладання основного договору 27 липня 2018 року, але відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав, тому позивач просить задовольнити заявлені вимоги. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про збільшення позовних вимог, якою просив суд стягнути з відповідача на його користь 69999,10 гривень, сплачених ним за Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0067 від 19 липня 2018 року та неустойку за період з 30 липня 2018 року по 01 листопада 2018 року в сумі 66499,14 гривень, а також 15000 гривень моральної шкоди, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак надав до суду письмову заяву, в якій просить розглядати позовну заяву без його участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи зворотнє повідомлення про вручення\~\~поштового відправлення, а також роздруківка з офіційного сайту Укрпошти про відстеження судової кореспонденції, відповідно до якої судова повістка на 25.01.2019 року не вручена під час доставки. Про причини неявки суд не повідомив, заперечення проти позову не надав. Відповідно до ч. 3\~ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, суд дійшов висновку, що відповідач повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, та зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до\~ст. 280 ЦПК України. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників судового процесу, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 липня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу № 0067, за яким сторони зобов'язалися у встановлений строк укласти договір купівлі продажу транспортного засобу марки автомобіль марки «Hyundai Tucson", 2017 року випуску, на умовах попереднього договору (а.с.10-11). Згідно пункту 1.5 попереднього договору сторони зобов'язалися укласти основний договір 27 липня 2018 року за умови повного виконання позивачем пункту 2.1 попереднього договору. Якщо станом на дату укладення основного договору\~\~(27 липня 2018 року) транспортний засіб не буде придбаний відповідачем, то сторони визначають, що основний договір буде укладений на п'ятий день після придбання транспортного засобу відповідачем, про що останній зобов'язується повідомити позивача у письмовому вигляді із зазначенням конкретної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. На виконання умов пункту 2.1 попереднього договору від 19 липня 2018 року позивач здійснив оплату авансу відповідачу в сумі 69999 грн. 10 коп. Станом на 27 липня 2018 року, основний договір між позивачем та відповідачем укладений не був, жодних повідомлень від відповідача про придбання чи не придбання транспортного засобу для його наступної передачі позивачу від відповідача не надходило, пропозиції про укладення основного договору сторонами не направлялись, що свідчить про припинення зобов'язань, встановлених попереднім договором. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення цього попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 69999 грн. 10 коп., а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за основним договором, а при оформленні основного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем буде зменшена на суму, сплачену за цим попереднім договором. На виконання умов пункту 2.1. попереднього договору, 19 липня 2018 року позивач здійснив оплату в розмірі 69999 грн. 10 коп., що підтверджується копією квитанції\~ №ПН2180 від 19 липня 2018 року (а.с.12). Згідно абз. 1, 4 ч. 1, ч. ч. 2, 3\~ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Як вбачається з позовної заяви, станом на передбачену попереднім договором дату укладення основного договору, а саме 27 липня 2018 року, основний договір між позивачем і відповідачем укладений не був, жодних повідомлень від відповідача про придбання чи не придбання транспортного засобу для його наступної передачі позивачу на адресу позивача від відповідача не надходило, пропозиції про укладення основного договору сторонами не направлялись, що з огляду на норми частини третьої\~статті 635 ЦК України, свідчить про припинення зобов'язання, встановленого попереднім договором. На підставі чого, відповідно ч.ч.3,4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», [PERSON] 30 липня 2018 року надіслано ТОВ «ДРІМКАР» заяву про розірвання договору і повернення сплачених коштів, перерахувавши їх на номер банківської картки ПриватБанк № 4149499649703780, протягом 14 днів (а.с.13-15), однак, відповідач не надав відповіді і не повернув кошти. Після чого, 14 серпня 2018 року [PERSON] повторно звернувся до ТОВ «ДРІМКАР» з вимогою розірвання попереднього договору № 0067 купівлі-продажу транспортного засобу від 19 липня 2018 року та повернення авансової суми (а.с.16-18). Листами № 0067-21.08.2018 від 21 серпня 2018 року та № 0067- 28.08.2018 від 28 серпня 2018 року ТОВ «ДРІМКАР», повідомило [PERSON] про відсутність свого волевиявлення на дострокове розірвання (припинення) договору та здійснення ними дій на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу, що є предметом договору (а.с.19-20). 20 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до Приморського ВП ГУНП в Одеській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань із вимогою розпочати розслідування за його заявою (а.с.21-22). Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Обовязок повернути безпідставно отримане майно є різновидом цивільно-правової санкції, а не мірою відповідальності. Тому наявність вини в поведінці особи, що безпідставно збагатіла, не вимагається. Означена цивільно-правова санкція застосовується і в тих випадках, коли безпідставне набуття майна є результатом події, поведінки самого потерпілого або третіх осіб. При цьому, термін «майно», що вживається в частині першій статті, як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів)як матеріальних, так і нематеріальних. Таким чином, грошові кошти були передані позивачем відповідачу, як аванс, що був встановлений, як ціна майна за основний договором, що її позивач мав сплатити відповідачу при укладанні основного договору, який на момент передачі грошових коштів ще не був укладений та до цього часу не уклався, то відповідні кошті фактично були отримані відповідачем без правових підстав, та відповідно підлягають поверненню позивачу. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Враховуючи те, що зобов'язання між позивачем і відповідачем за попереднім договором припинились на підставі частини третьої\~статті 635 ЦК України, грошові кошти в сумі 69999 грн. 10 коп., сплачені позивачем на користь відповідача за попереднім договором, з огляду на положення\~статті 1212 ЦК України, є такими, що набуті без достатньої правової підстави (є безпідставно набутим майном), а отже підлягають поверненню позивачу. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач в добровільному порядку не повернув безпідставно набуті грошові кошти, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, пунктом 1.5 попереднього договору сторони зобов'язуються укласти основний договір 27 липня 2018 року, за умови повного виконання пункту 2.1 попереднього договору. Якщо станом на дату укладення основного договору\~\~(27 липня 2018 року) транспортний засіб не буде придбаний відповідачем, то сторони визначають, що основний договір буде укладений на п'ятий день після придбання транспортного засобу відповідачем, про що останній зобов'язується повідомити позивача у письмовому вигляді із зазначенням конкретної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. Пунктом 1.3 попереднього договору передбачено, що дата укладання основного договору сторонами вже було визначено 27 липня 2018 року, за умови внесення замовником грошових коштів у розмірі 69999 грн. 10 коп., що і є узгодженою сторонами датою укладання основного договору. При цьому суд зазначає, що кінцевою датою укладання основного договору за певних умов могло бути 31 грудня 2019 року, але в разі не виконання замовником вимог п. 2.1 договору і не внесення грошових коштів на рахунок відповідача, але позивач свої зобов'язання за договором виконав повністю та своєчасно, тому мав всі підстави розраховувати на виконання відповідачем умов договору і укладання основного договору 27 липня 2018 року, але відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав. Крім того, враховуючи той факт, що ТОВ «ДРІМКАР» у тридцятиденний строк, встановлений ч.4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», не повернуло [PERSON] сплачені за Попереднім договором кошти в сумі 69999,10 грн., то в силу вимог ч.9 ст.12 цього Закону, відповідач повинен сплатити позивачу неустойку за несвоєчасне повернення сплачених коштів в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки за період з 30 липня 2018 року (47 днів з дня направлення вимоги) по 01 листопада 2018 року (день проведення підготовчого судового засідання), тобто за 95 днів в сумі 66499,14 грн. (69999,10 грн. х 1% х 95 днів). Позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, виходячи з такого. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, посилається на ч.2\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та вважає, що суд повинен одночасно вирішити це питання при задоволенні прав споживача без документального доказування на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. \~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно ч.2\~ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Як зазначено у п. 5 ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~\~споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Аналіз вказаної норми свідчить про те, що моральна шкода відповідно до\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» відшкодовується лише в разі, якщо вона завдана недоліками продукції(дефекту в продукції). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що транспортний засіб позивачу не передавався, то правових підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково. Згідно частини 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, однак позивач при подачі позову до суду частиною 3\~статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~був звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial