Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивачі 02.06.2020 року звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати дійсним укладений 23 жовтня 2002 року між [PERSON] та ними на Херсонській Регіональній Біржі Нерухомості договір купівлі-продажу №1380 - будинку [ADDRESS] В обгрунтування позову зазначили, що 23.10.2002 року ними придбано на Товарній біржі "Херсонська регіональна біржа нерухомості" житловий будинок [ADDRESS] , право власності на яке в той же день зареєстровано в Херсонському бюро технічної інвентаризації. Пунктом 10 договору передбачалось, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Вони, як власники будинку мають намір його продати, однак, в нотаріальній конторі їм надали роз`яснення, що поданий правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу будинку не відповідає вимогам законодавства, яке діяло на час його укладення, в частині необхідності його нотаріального посвідчення, рекомендовано звернутися до суду. Вказані обставини унеможливили здійснення ними повноважень, як власників майна, а саме право розпорядження майном, внаслідок чого змушені звернутися до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Представником позивачів подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши заяви сторін про розгляд справи у їх відсутність, ухвалив: розглядати справу у відсутність сторін. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 23 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на Херсонській Регіональній Біржі Нерухомості укладено договір купівлі-продажу №1380, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав домоволодіння з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано на Товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод за реєстровим №1380 23.10.2002 р., та в Херсонському бюро технічної інвентаризації за №7111 (арк. справи 19), що додатково підтверджено матеріалами оглянутої інвентарної справи №11320. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №881978 від 20.08.2007 р., [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Херсонської міської ради №944 від 26.10.2005 р. є власником земельної ділянки площею 0,0398 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Співвласниками земельної ділянки є [PERSON] та [PERSON] (арк. справи 20). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна №206755080 від 14.04.2020 р., право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (арк. справи 24). Цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу будинку було укладено 23.10.2002 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української PCP в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 153 ЦК Української PCP 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. 224 ЦК Української PCP (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 227 ЦК Української PCP (в редакції 1963 р.) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК Української PCP (в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд вважає, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі- продажу житлового будинку, слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Враховуючи вище викладене, зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.10.2002 року, укладеним Товарній біржі "Херсонська регіональна біржа нерухомості", відбулося повне виконання договору, зазначене в даному конкретному випадку, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку. Таким чином, позов повністю знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і тому підлягає задоволенню. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 29 січня 2021 року.

Outcome: approved