Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Нападівської сільської ради, Липовецького району про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями по спадщині за заповітом, підставність якого обґрунтувала таким. 14 квітня 2014 року помер її батько- Шевчук [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по вулиці 1-го Травня, 1 в селі Нападівка, Липовецького району. Заповітом від 16 квітня 2003 року, який посвідчений секретарем Нападівської сільської ради, батько заповів їй все своє майно. Нею, [PERSON], спадщину прийнято. Її рідні сестри [PERSON] та [PERSON], які на день смерті батька були пенсіонерами та мали право на обов'язкову частку у спадщині, від своїх часток у спадщині відмовились. Отже вона, [PERSON], є єдиним спадкоємцем майна після смерті батька [PERSON] При оформленні своїх спадкових прав на будинок, виявилось, що на нього відсутні правовстановлюючі документи, а тому нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя позивача свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Ураховуючи те, що спадщина вважається належною спадкоємцю з моменту її відкриття, а її право оспорюється, тому позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок № 1 з усіма господарськими будівлями, а саме: житловий будинок - А, загальною площею 75,5 кв.м. та житловою площею 43,3 кв.м., погріб - п/А, веранду - а, веранду - а 1, літню кухню - Б, погріб п/Б, сарай - Б 1, гараж - Б 2, сарай - б, сарай - б 1, убиральню - В, криницю № 1, по спадщині за заповітом після смерті батька - [PERSON], яка настала 14 квітня 2014 року. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог, просила суд позов задовольнити, розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач - представник Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві вказав про визнання позовних вимог та справу просив розглядати за відсутності їх представника. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм правами, передбаченими ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, дійшов висновку про таке. 14 квітня 2014 року в селі Нападівка, Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серії І-АМ № 286874, видане виконкомом Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області 16.05.2014 року. На випадок своєї смерті, 16 квітня 2003 року [PERSON] вчинив особисте розпорядження , відповідно до якого заповів своїй дочці [PERSON] усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконкому Нападівської сільської ради, Липовецького району, Вінницької області 16 квітня 2003 року та зареєстрований у реєстрі за № 184. Згідно відмітки секретаря Нападівської сільської ради вказаний заповіт не змінений та не скасований спадкодавцем. Як вбачається із матеріалів Спадкової справи до майна, померлого 14 квітня 2014 року, [PERSON] № 233/2014 року, своїм правом на спадкування скористалась позивач [PERSON], подавши 07.10.2014 року, нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини за заповітом вчиненим спадкодавцем на її ім'я. Згідно довідки Нападівської сільської ради за №476 від 09.09.2014 року до складу сім'ї спадкодавця входили: дружина [PERSON] - померла, дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO]. Як слідує із матеріалів Спадкової справи, діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON], які мали право на обовязкову частку у спадщині від своїх часток відмовились, про що надали нотаріусу заяви відповідного змісту в межах шестимісячного строку. Отже позивач є єдиним спадкоємцем майна померлого [PERSON] До складу спадкової маси увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований вулиці 1-го Травня, 1 в селі Нападівка, Липовецького району. Належність майна спадкодавцю констатовано: довідками Нападівської сільської ради від 09.09.2015 року за № 475, від 17.09.2015 року за №623 згідно яких по записам погосподарських книг за 1965-2014 роки [PERSON] дійсно являється власником вищевказаного обєкта нерухомості та до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований [INFO]; Технічним паспортом на житловий будинок, що виданий 24.12.2012 року, в силу якого [PERSON] являється єдиним власником житлового будинку. 16.09.2015 року постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як відсутні правовстановлюючі документи в підтвердження належності майна спадкодавцеві. Ураховуючи те, що право власності спадкоємця оспорюється, позивач звернувся до суду із даним позовом. У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", судам надано наступні роз'яснення. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, позивач скористався наданим йому правом на звернення до суду за захистом порушеного права, яке оспорюється. Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, таку позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Зі змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.г. 4 ст. З Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Здобуті у справі докази свідчать про те, що при житті [PERSON] володів, користувався та розпоряджався вищевказаним будинком, тобто він перебував у його власності, право власності зареєстроване за ним згідно вимог діючого на той момент законодавства по даних сільської ради. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти задоволення позову, про що надав заяву відповідного змісту. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 25, 346 ч. 1 п.11, 1218 - 1223, 1261, 1268 -1270, 1274, 1299 ЦК України,

Outcome: approved