Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.02.2015 року у ратуші комуни Ерьо м.Ерьоскьобінг між сторонами укладено шлюб, про що є актовий запис №10005 та посвідчено Міністерством закордонних справ Данії на підставі Гаазької конвенції від 05.10.1961року у м. Копенгагені 20.02.2015року. Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося, не знайшли спільну мову, немає спільних інтересів та різні погляди на життя, проживають окремо. Подальше спільне з відповідачем проживання і збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивача, на підставі чого просить розірвати шлюб. В підготовче судове засідання позивач не з`явилась, до суду надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, до суду надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позов визнав, не заперечував щодо розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем прийнято судом. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.02.2015 року у ратуші комуни Ерьо м.Ерьоскьобінг, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №10005 та посвідчено Міністерством закордонних справ Данії на підставі Гаазької конвенції від 05.10.1961року у м. Копенгагені 20.02.2015року. Після реєстрації шлюбу сторони мешкали у Німеччині. Відповідно до\~ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог\~Сімейного кодексу України\~щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право"\~передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1\~ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них проживає на території України, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у своїй\~постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими\~статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 Сімейного Кодексу України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно з\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56\~СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З`ясувавши фактичні відносини подружжя, дійсні причини і мотиви позову про розірвання шлюбу, а саме: неможливість подальшого сумісного життя, відсутність відчуття любові і взаєморозуміння між сторонами, фактичне припинення сімейно-шлюбних відносин, а також відсутність бажання жодного з подружжя примиритися, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними неможливо. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 Сімейного Кодексу України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Беручи до уваги вищевикладене,

Outcome: approved