Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення, мотивуючи тим, що наказом Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» №446/3 від 15.08.2017 року «Про звільнення» позивача звільнено з вказаної посади у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці по п.6 ст.36 КЗпП. Вважає, що істотні зміни в умовах праці не мали місця у зв'язку із відсутністю змін в організації виробництва і праці і сам наказ про зміну істотних умов праці №343/3 від 26.06.2017 року є незаконним та оскаржується у суді. Крім того, позивач вказує що він не відмовлявся від продовження роботи та через представника надавав відповідачу лист де повідомляв що вважає наказ незаконним проте не має наміру припиняти трудові відносини. Також зазначив, що йог обуло звільнено під час перебування на лікарняному. Під час розгляду справи уточняв позовні вимоги та остаточно просив суд скасувати наказ Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» №446/3 від 15.08.2017 року в частині звільнення [PERSON] з посади доцента кафедри економіки підприємства, поновити на посаді. Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3406 грн. а також стягнути невиплачену допомогу на оздоровлення у розмірі 4371 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.01.2018 року провадження у справі вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. 15.01.2018р. та 20.04.2018 року на адресу суду від відповідача надійшли письмові заперечення, в яких відповідач позов не визнав. Пояснив що Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03.04.2018 р. по справі №766/12479/17 за позовом [PERSON] до ДВНЗ «ХДАУ» визнано законним наказ №343/3 про зміну істотних умов праці, [PERSON] не надав згоду про продовження праці, тому звільнення було проведено із дотриманням норм законодавства. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що наказом ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» №343/3 від 26.06.2017р. «Про зміну істотних умов праці» з 28.08.2017р. змінено розмір ставок ряду працівників навчального закладу, в том числі розмір ставки [PERSON] з 1.0 на 0.25 та попереджено працівників про припинення трудового договору в разі незгоди на продовження роботи на таких умовах. Наказом Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» №446/3 від 15.08.2017 року «Про звільнення» позивача звільнено з вказаної посади у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці по п.6 ст.36 КЗпП. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у о цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03.04.2018 р. по справі №766/12479/17 за позовом [PERSON] до ДВНЗ «ХДАУ». Яке набрало законної сили, суд встановив, що оспорюваний наказ ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці, на думку суду, прийнятий в межах повноважень керівником вищого навчального закладу на підставі відповідних рішень вченої ради цього навчального закладу та засідань кафедр прийнятих у відповідності до нормативних актів які регламентують їх діяльність, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати цей наказ незаконним. Таким чином, суд вважає, що наказ ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці є правомірним. Згідно ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, а про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці, при цьому, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Відповідно п.6 ст. 36 КЗпП України, відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці є підставою припинення трудового договору. Позивач у позові стверджує, що не відмовлявся від продовження роботи та направляв через свого представника лист від 14.08.2017 року, в якому повідомляв, що не має наміру припиняти трудовий договір, тобто до часу звільнення. Однак з такими твердженнями позивача суд не може погодитися, оскільки як вбачається з поштового штампу Укрпошти, лист було надіслано з описом на адресу відповідача лише 16.08.2017року. Однак оспорюванний наказ №446/3 «Про звільнення» був винесений 15.08.2017р. Крім того, із заголовку даного листа вбачається, що допис позивача спрямований саме як відповідь на лист університету, а з тексту даного листа неможливо достеменно встановити згоду працівника на продовження роботи на займаній посаді. Як прослідковується з вказаного листа, позивач не надає письмової згоди на роботу у нових умовах праці, хоча і констатує, що не має наміру залишати займану посаду та припиняти трудові відносини Крім того, форма листа, направленого позивачем на адресу університету, не відповідає Типовій формі та визначеним кадровим діловодством стандартам, натомість лист від 14.08.2017 р. складений згідно ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» та містить всі визначені вимоги до звернення. Відтак, на думку суду, даний лист не може бути визнаний як заява працівника на продовження роботи на нових умовах - 0,25 ставки. Крім того, посилання позивача та той факт, що його було звільнено під час перебування на лікарняному також не знайшли свого підтвердження, адже спірний наказ №446/3 «Про звільнення» був винесений 15.08.2017р., а із змісту листка непрацездатності АДВ №784816 позивач був непрацездатним з 22.08.2017р. по 11.09.2017 рік. Таким чином, суд вважає, що позивача правомірно було звільнено з роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України, відповідно відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним наказу №446/3 від 15.08.2017 року «Про звільнення» та наслідком поновлення на роботі [PERSON] Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для застосування наслідків передбачених ст.ст. 235 КЗпП пов'язаних із відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимог позивача про стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013-2014 роки суд встановив наступне: Пункт 1 статті 23 Бюджетного кодексу України, зазначає, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (відсутність фінансування фонду оплати праці у 2013 та 2014 роках підтверджується довідками про використання фонду заробітної плати за відповідні роки, які містять матеріали справи); Стаття 98 Бюджетного кодексу України, вказує, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів; Стаття 51 Бюджетного кодексу України, вказує, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах; Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років. З письмових пояснень відповідача суд вбачає, що виходячи з граничних сум затверджених асигнувань і фінансових можливостей у 2013-2014 р., університет не отримував бюджетних асигнувань в достатньому обсязі для виплати заробітної плати. А відтак, виплата матеріальної допомоги працівникам на оздоровлення унеможливлювалась відсутністю бюджетних асигнувань, як і недопустимо нарахування кредиторської заборгованості по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам. Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 р. №1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" та підпункту 5 пункту 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 р. №557 "Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ" керівникам навчальних установ освіти надано право в межах фонду оплати праці, затвердженого в кошторисах, надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. Тобто надання зазначеної матеріальної допомоги не є обов'язком керівника, а є лише правом, за умови передбачуваності таких витрат в фонді оплати праці під час формування кошторису на відповідний бюджетний рік. З системного аналізу вищезазначених законів та підзаконних нормативних актів вбачається, що [PERSON], як науково-педагогічному працівнику, може бути надана допомога на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу при наданні щорічної відпустки, лише за наявності фінансових можливостей навчального закладу. Така правова позиція підтверджується висновками Верховного суду України, зокрема у п. 8 Пленуму Верховного Суду України постанови № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю», в якій суд акцентував увагу, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Зважаючи що університет не є самостійним господарюючим суб'єктом, а фінансується виключно за рахунок бюджетних асигнувань, виплата додаткових коштів, які не передбачені кошторисом університету, та фондом оплати праці, є порушенням бюджетного законодавства, а відтак, ДВНЗ «ХДАУ» не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, а саме без збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати нарахування будь-яких допомог. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у розмір 704,80 грн.

Outcome: approved