Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги мотивував тим, що є офіцером Збройних сил України у військовому званні полковник. 21 листопада 2016 року він дізнався про заяву відповідача, яку вона направила до Міністра оборони України, заступника Міністра оборони України - керівника апарату, Начальника генерального штабу України - Головнокомандувача Збройних сил України, директора департаменту кадрової політики Міністерства оборони України про неправомірну поведінку позивача, посягання на родину відповідача та неправомірне використання службових повноважень. Зазначену в скарзі відповідача від 16 листопада 2016 року інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію та завдає душевних страждань. Просить визнати відомості поширені відповідачем щодо позивача такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь та гідність; зобов'язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності та ділової репутації відносно позивача; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позивач підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що у нього погіршилося самопочуття, він змушений був пройти стаціонарне лікування. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. Пояснила, що позивач не має відношення до спадщини, має позитивну характеристику. Однак відповідач своїми скаргами принижує його авторитет серед колег та керівництва. Тому позивачу були завдані сильні душевні страждання, наслідком яких було погіршення стану здоров»я. Відповідач в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що відповідач зверталася до зазначених органів відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні обставини справи. 16 листопада 2016 року відповідач звернулася до Міністра оборони України, заступника Міністра оборони України - керівника апарату, Начальника генерального штабу України - Головнокомандувача Збройних сил України, директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, в якій зазначила, що відповідно до статей 1, 3, 9, 10, 14-16, 18, 19 та 24 Закону України «Про звернення громадян» просить особистого втручання та допомоги у межах компетенції, у вирішенні викладених питань, зокрема, про неправомірну поведінку в корисливих цілях офіцера Збройних Сил України, працівника Генерального Штабу Збройних Сил України за посадою: заступника начальника адміністративного відділу Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України полковника [PERSON], який користуючись своїм службовим повноваженням останнім часом систематично втручається в її особисте життя та в особисте життя її родини, за допомогою сторонніх осіб почав цікавитись питаннями заробітної плати та особистими даними її чоловіка (місце проходження строкової служби у лавах Збройних Сил колишнього Радянського Союзу, трудової діяльності, особистого життя тощо). У зв»язку з погрозами вона також змушена була звернутись до органів МВС, де було проведено бесіду з [PERSON] щодо недопущення ним протиправних дій стосовно неї та її чоловіка. Полковник [PERSON] та його дружина [PERSON] обліковуються на квартирній черзі на покращення житлових умов та включили навіть тих членів своєї родини, що мають свою житлову площу та не проживають разом з ним та його дружиною у службовому житлі, що належить Національній академії оборони України (м. Київ, вул. Дегтярівська). Також зазначила, що полковник [PERSON] заробляючи невеликі статки вже чотири чи більше разів придбавав собі авто закордонного виробництва, які дуже коштовні в техобслуговуванні. Чому ж він не придбає собі житло, а хоче заволодіти частиною житла, що по праву належить мені? (а.с.7-8). 10 грудня 2016 року начальником Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України надіслано відповідачу письмову відповідь щодо відсутності повноважень у посадових осіб Генерального штабу Збройних Сил України щодо втручання в особисте життя військовослужбовця Збройних Сил України. Щодо інших питань, порушених у скарзі, зазначено, що полковник [PERSON] належно виконує покладені на нього службові обов»язки. У разі порушення особистих прав та законних інтересів відповідач має право у встановленому порядку звернутися до правоохоронних органів (а.с.30). Згідно копії медичної картки, довідки лікувально-профілактичного відділу Головного військово-медичного клінічного центру «ГВКГ» від 11 січня 2017 року позивач звертався за медичною допомогою (а.с. 42-44,45, 48). Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до частини 4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Статтею 280 ЦК України передбачено право фізичної особи, особисте немайнове право якої порушено, на відшкодування шкоди. Згідно зі ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що 16 листопада 2016 року відповідач звернулася до Міністра оборони України, заступника Міністра оборони України - керівника апарату, Начальника генерального штабу України - Головнокомандувача Збройних сил України, директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, в якій зазначила, що відповідно до статей 1, 3, 9, 10, 14-16, 18, 19 та 24 Закону України «Про звернення громадян» просить особистого втручання та допомоги у межах компетенції, у вирішенні викладених питань, зокрема, про неправомірну поведінку в корисливих цілях офіцера Збройних Сил України, працівника Генерального Штабу Збройних Сил України за посадою: заступника начальника адміністративного відділу Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України полковника [PERSON]. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов'язані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно із ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської Конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Представник відповідача наполягав, що заява відповідача до керівництва позивача є реалізацією конституційного права особи на звернення до компетентних органів. Проаналізував зміст заяви відповідача до керівництва позивача та норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку, що відповідач реалізувала право на звернення до компетентних органів, передбачене ст. 40 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про звернення громадян». Судом також встановлено, що позивач є заступником начальника адміністративного відділу Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України у військовому званні полковника. Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: відомості про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (пункт 5 частини четвертої статті 21 Закону України "Про інформацію"). Позивач стверджує, що інформація, викладена у заяві відповідача до його керівництва є неправдивою та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Аналіз наведених норм дає підстави суду для висновку, що факти, які б доводили, що згадане звернення відповідача мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, відсутні. Оскільки висловлювання відповідача є його оціночним судженням і вираженням суб'єктивної думки, яке на відміну від тверджень про факти, перевірити на його істинність неможливо, тому немає підстав для відшкодування моральної шкоди. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Оскільки під час розгляду справи позивачем не надано доказів висловлювання відповідачем суб'єктивної думки у вищевказаній формі, з цих підстав позов про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. Отже, позовні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України сплачений судовий збір позивачем йому не відшкодовується.

Outcome: dismissed