Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач зазначив, що 01.06.2012р. між Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта», правонаступником якого він є, та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір простої форми № 78-к, згідно якого [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника відділення поштового зв`язку Богданівка Чернігівського району Запорізької області. Того ж дня між ними укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідача. Проведеною ревізією підзвітних відповідачеві коштів та товарно-матеріальних цінностей було виявлено нестачу на загальну суму 67\~772грн 95коп, про що 26.12.2019р. було складено відповідний акт. \~ \~ \~ \~Наказом Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» № 352від 10.02.2020р. [PERSON] притягнуто до матеріальної відповідальності шляхом проведення щомісячних утримань до повного погашення збитків в сумі 50\~072грн 95коп, позаяк вона добровільно внесла у касу відділення поштового зв`язку 14\~800грн та 2\~900грн. Станом на день звернення з позовною заявою матеріальні збитки підприємства не погашені на суму 37\~331грн 89коп., 05.08.2020р. відповідач звільнена за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Просить стягнути з відповідача зазначену суму збитків, а також судові витрати. Представник позивача заявою позов підтримав, просить розглядати справу без його участі Відповідач заявою позов визнала, зазначивши, що суму нестачі буде сплачувати добровільно. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 01.06.2012р. між Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта», правонаступником якого є позивач, та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір простої форми № 78-к, згідно якого [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника відділення поштового зв`язку Богданівка Чернігівського району Запорізької області. Того ж дня між ними укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідача. Проведеною ревізією підзвітних відповідачеві коштів та товарно-матеріальних цінностей було виявлено нестачу на загальну суму 67\~772грн 95коп, про що 26.12.2019р. було складено відповідний акт. \~ \~ \~ \~Наказом Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» № 352від 10.02.2020р. [PERSON] притягнуто до матеріальної відповідальності шляхом проведення щомісячних утримань до повного погашення збитків в сумі 50\~072грн 95коп, позаяк відповідач добровільно внесла у касу відділення поштового зв`язку 14\~800грн та 2\~900грн. Станом на день звернення з позовною заявою матеріальні збитки підприємства не погашені на суму 37\~331грн 89коп. Положеннями ч. 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно приписів ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно зі ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29.12.1992, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. № 447/24, роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (супроводу), видачі (здачі) цінностей, містяться у зазначеному Переліку. Згідно зі ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем доведено, що відповідач перебувала у трудових відносинах з АТ «Укрпошта», згідно посадової інструкції та відповідних договорів на неї було покладено обов`язки щодо забезпечення збереження ввірених грошових коштів, поштових відправлень, умовних та товарно-матеріальних цінностей та виробничої документації ВПЗ, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, відповідач порушила посадові обов`язки, чим спричинила позивачу збитки, та актом службового розслідування встановлено наявність вини відповідача у незбереженні матеріальних цінностей. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів на спростування обґрунтувань та доводів позову, як і не надано доказів відшкодування завданих матеріальних збитків в добровільному порядку. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем при виконанні своїх трудових обов`язків були допущені порушення та заподіяно шкоду підприємству в вигляді недостачі, з яких відповідачем добровільно не відшкодовано 37\~331грн 89коп., і які підлягають стягненню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved