Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, третьої особи, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме: квартирою [ADDRESS] . При цьому, позивач посилалася на те, що відповідач з 22.06.2012 року не мешкає за вказаною адресою, комунальні платежі не сплачує, його речі у квартирі відсутні. Позивач вимоги позову підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач та третя особа до судового засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Обставини справи, встановлені судом. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2006 року, виданого Фондом комунальної власності міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] У спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою ТОВ "Центральний-1" №1525 від 14.08.2018 року. Відповідач з 2012 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його речі у квартирі відсутні. Реєстрація відповідача порушує права позивача. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. В силу ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом при відсутності члена сім`ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла чи законом. Вказані обставини підтверджуються актом про не проживання від 14.08.2018 року, складеним ТОВ "Центральний-1". Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved