Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що на підставі ордеру №562 від 20.03.1986р. її чоловіку [PERSON] була надана квартира [ADDRESS], яка знаходиться в ЖБК №296 «Турбина-2». Пай за квартиру був виплачений ними в період зареєстрованого шлюбу 27.06.1992р. Після викупу квартири член ЖБК стає її власником. [INFO] її чоловік помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді вказаної квартири, яка підлягає спадкуванню за законом. Єдиними спадкоємцями після смерті її чоловіка є вона як дружина та їх син [PERSON] На момент смерті вона була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем, їх син в зазначеній квартирі не мешкав та з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Оформити своє право власності на квартиру в установленому законом нотаріальному порядку вона не має можливості, оскільки відсутній правоустановчий документ на квартиру, у зв'язку з чим нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] Позивачка в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Представник відповідача - ЖБК №296 «Турбина-2» в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає повністю, просить його задовольнити. Представник третьої особи - Відділу державної реєстрації речових прав Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, третіх осіб за наявними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами. Суд встановив, що позивач [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 20.10.1979р. по день смерті чоловіка (арк.10). [PERSON] помер [INFO] (арк.8). На підставі ордеру №562 від 20.03.1986р. [PERSON] на родину з 3х осіб була виділена квартира [ADDRESS] (арк.4). Згідно довідки ЖБК №296 «Турбіна-2» від 01.09.2016р. [PERSON] був членом даного кооперативу і виплатив свій пай 27.06.1992р. в сумі 9160,00 карбованців (арк.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді вищевказаної квартири. 15.11.2016р. позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Куропятнікової Т.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] і нотаріусом була відкрита спадкова справа №59808137. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Куропятнікової Т.М. від 17.11.2016р. відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] через відсутність правоустановчого документа на спадкове нерухоме майно (арк.41). Згідно довідки ТОВ «Укрспецекспертиза» від 02.09.2016р. вартість спірної квартири становить 298 000,00грн. (арк.13) Згідно інформаційної довідки станом на 05.12.2016р. відомості про реєстрацію права власності, про заборону відчуження, знаходження майна в іпотеці щодо зазначеної квартири у відповідних державних реєстрах відсутні. На даний час позивачка просить визнати за нею право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування після померлого чоловіка. Однак при вирішенні даної справи суд вважає необхідним застосувати норми матеріального права, які регулюють не тільки відносини спадкування, а також набуття права власності подружжям. Так, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст. 86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, діюче на той час цивільне законодавство не пов'язувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно зі ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, у сімейному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин діяла презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.10,60 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). З'ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1992р., тобто в період зареєстрованого шлюбу між позивачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON], незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу. При цьому, частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частині вказаного майна. У зв'язку з тим, що чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO], вона немає можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на 1/2 частину спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя, тому її право підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування, суд виходить з того, що згідно з ст.316 ЦК України 2003р. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.3 та ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п.4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Крім того, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Оцінивши обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивачка правомірно набула право власності на 1/2 частину спірного майно в порядку спадкування після смерті свого чоловіка, оскільки як дружина є спадкоємцем першої черги, на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем, у зв'язку з чим вважається такою, що прийняла спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України. Третя особа [PERSON], їх син, також є спадкоємцем першої черги, однак на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений строк не звертався, тобто є таким, що спадщину не прийняв. В той же час, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається із нерухомого майна, але не може отримати його в нотаріальному порядку у зв'язку з відсутністю правоустановчих документів на вказане спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином - постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правоустановчих документів не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить їй з моменту відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено, що право власності на спадкове майно спадкодавець [PERSON] набув шляхом викупу квартири в ЖБК в 1992р., що підтверджується відповідною довідкою ЖБК №296 «Турбина-2», представником кооперативу не оспорюється. Спадкодавець разом з родиною тривалий час мешкав у вказаній квартирі, володів та користувався нею. Право власності не було зареєстровано, оскільки на момент набуття спадкодавцем [PERSON] права власності діюче законодавство не передбачало обов'язкової державної реєстрації права власності і його виникнення не залежало від такої реєстрації. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачка позбавлена права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину у вигляді 1/2 частини спірної квартири, чим порушується (не визнається) її право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка. Тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, це право на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України підлягає захисту шляхом визнання за позивачкою права власності на спірне майно. Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved