Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Представник позивача за довіреністю - Гребенюк О.С., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.12.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 3900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, проте, [PERSON] зобов`язання за договором належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 30.04.2019 року, утворилася заборгованість у розмірі 69184,52 грн., з яких: 3230,77 грн. - заборгованість за кредитом; 60921,15 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00грн.- штраф (фіксована частина); 3282,60 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 05.12.2007 року у сумі 69184,52 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 02.07.2019 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 10 год. 00 хв. 26 липня 2019 року. 26.07.2019 року відповідач - [PERSON] , надала до суду відзив на позовну заяву та розрахунок заборгованості, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Копію відзиву було надіслано позивачу ( а.с 33-48). Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 26.07.2019 року було призначено справу до розгляду по суті на 11 год. 00 хв. 04 вересня 2019 року. 16.08.2019 року від позивача - АТ КБ «ПриватБанк», на виконання ухвали від 26.07.2019 року до суду надійшли додаткові докази ( а.с. 56-72). Крім того, 27.08.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив ( а.с. 74-98). 29.08.2019 року судом було отримано додаткові пояснення від представника відповідача, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду в межах строку позовної давності ( а.с. 104-107). 04.09.2019 року, у зв`язку з неявкою сторін, судове засідання було відкладено на 10год. 00 хв. 27.09.2019 року. 24.09.2019 року представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на додаткові пояснення ( а.с. 112- 117). У зв`язку з перебуванням судді у відрядженні, слухання справи було відкладено на 13год. 00 хв. 09 жовтня 2019 року. 09.10.2019 року, у зв`язку з клопотанням відповідача, слухання справи було відкладено на 24.10.2019 року на 09 год. 00 хв. 10.10.2019 року на адресу суду надійшло заперечення відповідача - [PERSON] , разом з розрахунком суми заборгованості за кредитним договором, та доказами направлення даного розрахунку позивачу ( а.с. 134-137). 24.10.2019 року, у зв`язку з клопотанням представника позивача, слухання справи було відкладено на 09 год. 00 хв. 21 листопада 2019 року. 14.11.2019 року на адресу суду надійшли пояснення позивача, відповідно до яких просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі ( а.с. 147-159). Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте, в прохальній частині позовної заяви не заперечує проти розгляду справи без участі їх представника та винесення заочного рішення судом (а.с.2-4). Відповідач - в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином. Проте, до суду надала заяву, в якій просить провести судове засідання без її участі. Проти позову заперечує. Також, просить застосувати позовну давність до позовних вимог, щодо стягнення відсотків. Щодо нарахування пені та штрафів, просить суд відмовити у їх задоволенні, у зв`язку з тим, що вони не передбачені Анкетою-заявою, а також те, що вона проживає в зоні АТО. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Матеріалами справи встановлено, що 05.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір б/н шляхом оформлення Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій указано, що вона разом з Умовами і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. За умовами договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3900,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 9-15). Однак, відповідачем умови договору не виконувались, в зв`язку з чим, станом на 30.04.2019 року, утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 69184,52 грн., яка складається з наступного: 3230,77 грн. - заборгованість за кредитом; 60921,15 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. штраф (фіксована частина), 3282,60 грн. штраф (процентна складова) (а.с.5-8). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (у цьому випадку - ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто, дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі шляхом прийняття умов такого договору в цілому. Проте, не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви в тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не в тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте, сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, в заяві від 05 грудня 2007 року відповідач [PERSON] просила відкрити рахунок та надати їй послуги щодо оформлення кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" з кредитним лімітом 500 грн. Згідно заяви базова процентна ставка за кредитом встановлена 3% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 0% (а.с. 9). Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № б/н від 05.12.2007 на кредитну картку [NUMBER] 05 грудня 2007 року встановлено кредитний ліміт 500,00грн., 12 грудня 2007 року кредитний ліміт збільшено до 2500,00 грн., 14 лютого 2011 року кредитний ліміт збільшено до 2900,00 грн., 26 липня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 3300,00 грн., 24 серпня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 3900,00 грн., 21 серпня 2012 року кредитний ліміт зменшено до 3500,00 грн, 19 травня 2015 року кредитний ліміт зменшено до 3240,00 грн.(а.с. 69). Про отримання відповідачем кредитних коштів свідчать виписка по карткам договору та розрахунок заборгованості (а.с. 5-8,58-64). Згідно виписці по рахунку позичальника та розрахунку заборгованості відповідач користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала погашення кредиту. Згідно виписки по картковому рахунку та розрахунку заборгованості відповідач [PERSON] активно користувалася кредитною картою до 11 листопада 2014 року; 05 травня 2015 року вона здійснила останнє погашення заборгованості за кредитним договором на суму 1900,00 грн., а кошти, у сумі 10,00 грн та 1750,00 грн, були списані позивачем з карткового рахунку відповідача без її згоди. Крім того, відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] на кредитний договір № б/н від 05.12.2007 року були надані наступні кредитні картки: [NUMBER] зі строком дії до останнього дня листопада 2011 року, [NUMBER] зі строком дії до останнього дня листопада 2015 року, [NUMBER] зі строком дії до останнього дня лютого 2016 року, 4149437733238982 зі строком дії до останнього дня липня 2016 року, [NUMBER] зі строком дії до останнього дня грудня 2017 року, 5457082232383930 зі строком дії до останнього дня березня 2018 року. Наступну кредитну картку за № [NUMBER] відповідач відкриває лише 22.05.2019 року, але, як зазначено відповідачем, та не спростовано позивачем, дана кредитна картка не є активованою, по ній ніяких операцій по поверненню заборгованості по кредитному договору не здійснювалось. Крім того, як зазначала відповідачка в судовому засіданні, дана кредитна картка була нею оформлена лише для отримання електронного ключа. Тому суд, вважає, що строк кредитного договору закінчився саме в березні 2018 року, позов здано на пошту 17.06.2019 року (а.с. 163), який надійшов до суду 24 червня 2019 року, тобто в межах трьохрічного строку загальної позовної давності, що встановлена ст. 258 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт користування відповідачем кредитними коштами та наявність заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає стягненню у розмірі 3230,77 грн. Стосовно нарахування та стягнення процентів за користування кредитом слід зауважити таке. Згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача [PERSON] за процентами за користування кредитом станом на 30 квітня 2019 року складає 60921,15 грн. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування; після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням зазначеного правового висновку суд вважає, що позивач не має права на стягнення процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування (поза межами строку дії платіжної картки), тобто після 31 березня 2018 року, а саме за період з 01 квітня 2018 року по 30 квітня 2019 року. Згідно виписки по картковому рахунку проценти за користування кредитними коштами по кредитним операціям до 31 грудня 2012 року складають 3 % в місяць, по кредитним операціям з 01 січня 2013 року по 29.08.2014 року - 2,5%, по кредитним операціям з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 2,9%, по кредитним операціям з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року - 3,6%. Частинами першою, другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Докази щодо досягнення між сторонами згоди щодо збільшення процентної ставки з 36,00% на рік (3,0% на місяць) до 43,20% на рік (3,6% на місяць) позивачем суду не надано. Посилання позивача на пункт 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів, є не обґрунтованими. Умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, відповідачем не підписані, а тому не є невід`ємною частиною кредитного договору. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач, що саме з цими Умовами вона ознайомлювалася та погодилася з ними, підписуючи заяву позичальника про надання банківських послуг, а також те, що цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих Умовах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила надання банківських послуг. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Отже, проценти за користування кредитними коштами за період з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року відповідачу мають нараховуватися в розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік). З матеріалів справи встановлено, що з квітня 2014 року Банком була змінена формула нарахування процентів. Нарахування процентів на прострочену заборгованість з квітня 2014 року здійснюється за формулою: N*M/365*2*Y/100 = Z, де N - заборгованість за кредитом (прострочене тіло кредиту, виставлені до сплати та не погашені відсотки та санкції на перше число попереднього місяця; М - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; 2 - коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів. Оскільки, Умови та правила надання банківських послуг не є невід`ємною частиною кредитного договору, який укладений 05.12.2007 року, а в заяві від 05.12.2007 року, яка підписана відповідачем, ні подвійний розмір процентів, ні зазначена вище формула нарахування процентів з квітня 2014 року, не передбачена, підстави для застосування зазначеної формули відсутні. Позивачем не доведено повідомлення та узгодження з відповідачем запровадження з квітня 2014 року іншого порядку (формули) нарахування процентів. В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач брала на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом з квітня 2014 року в подвійному розмірі при виникненні прострочених зобов`язань та за формулою, згідно якої нарахування процентів з квітня 2014 року здійснюється, в тому числі, на нараховані проценти та санкції (пеню та штрафи) попереднього місяця. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до частини другої статті 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Тобто, нарахування процентів, в тому числі на вже нараховані проценти та нараховані санкції, суперечить нормам статей 536, 550, 1048 ЦК України. За змістом положень статті 1048 ЦК України проценти за кредитним договором нараховуються за користування саме кредитом (кредитними коштами), у зв`язку із чим базою для нарахування процентів є залишок суми основної (поточної та простроченої) заборгованості за кредитом, і проценти за користування кредитом не повинні нараховуватись на заборгованість за раніше нарахованими процентами та на штрафні санкції. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 325/1163/16-ц. Отже, доданий банком до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами за період з 01.04.2015 по 31.03.2018 року не відповідає умовам укладеного між сторонами договору. Згідно заяви позичальника яка підписана відповідачем відсотки за користування кредитними коштами встановлено у розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік), які нараховуються на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік, тобто за формулою N*M/360*Y=Z, де N - тіло кредиту (в грн.), M - процентна ставка, 360 - кількість днів у році, Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів (в грн.): за період з 01.04.2015 по 31.05.2015 на суму тіла кредиту 3230,77 грн (3230,77 грн. х 36% /360 х 61 день) що становить197,08 грн; за період з 30.06.2015 по 30.07.2015 на суму тіла кредиту 3204,64 грн (3204,64 грн. х 36% /360 х 11 день), що становить 99,34 грн; за період з 31.07.2015 по 31.01.2018 на суму тіла кредиту 3152,76 грн (3152,76 грн. х 36% /360 х 916 днів) , що становить 2887,93 грн, за період з 28.02.2018 по 31.03.2018 на суму тіла кредиту 3230,77 грн (3230,77 грн. х 36% /360 х 32 дні), що становить 103,38 грн. Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає правомірним нарахування банком відсотків за користування кредитом за період з 05.12.2007 року по 31.03.2015 року в розмірі 1144,89 грн, та за період з 01.04.2015 по 31.03.2018 року в розмірі 3287,73 грн, що разом складає 4432,62 грн. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правових позицій Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 червня 2014 року у справі №6-61цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 134 цс 14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України). Враховуючи, що відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, які згідно умов заяви від 05 грудня 2007 року є що місячними платежами, починається після несплати чергового місячного платежу. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач у додаткових поясненнях від 29.08.2019 року та у заяві від 21.11.2019 року просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відповідно статті 267 ЦК України відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.104-107). Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 17 червня 2019 року, що підтверджується поштовим конвертом (а.с. 163), а згідно виписки по картковому рахунку останнє погашення заборгованості відповідач здійснила 18 травня 2015 року, хоча згідно пояснень відповідача - 05.05.2015 року, суд вважає, що є підстави для застосування за заявою відповідача позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та відмовити в задоволенні позову в цій частині повністю. Крім того, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник) та базового розміру відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню, штрафи за несвоєчасну сплату кредиту, комісію за користування кредитом. У підписаному сторонами договорі відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг. Водночас, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 05.12.2007 року заяву позичальника (б/н), а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії. За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила надання банківських коштів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, тому нарахування пені, комісії та штрафів є безпідставним, та таким, що не підлягає задоволенню Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги банку задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3230,77 грн, в іншій частині позову відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1921,00 грн. (а.с.1). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI). Враховуючи вищевказані положення ЦПК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 89,71 грн. (3230,77 грн. х 1921,00 грн. / 69184,52 грн.).

Outcome: partial