Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який у подальшому був уточнений та по якому просив: -Визнати формулювання причини звільнення [PERSON] із посади радника директора державного підприємства « Морський торгівельний порт « Чорноморськ» з управління персоналом; ч.3 ст. 38 КЗпП України « за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем зконодавства про працю, умов колективного чи трудового договору"; -Зобов'язати Державне підприємство " Морський торгівельний порт « Чорноморськ» змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з посади радника директора державного підприємства « Морський торгівельний порт « Чорноморськ» з управління персоналом; ч.3 ст. 38 КЗпП України « за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору" із внесенням відповідних відомостей до трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER]; -Стягнути з державного підприємства « Морський торгівельний порт « Чорноморськ» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 57 847, 50 грн.; -Стягнути з державного підприємства « Морський торгівельний порт « Чорноморськ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 192 825,00 грн.; -Стягнути з державного підприємства « Морський торгівельний порт « Чорноморськ» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Підставою для звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на той факт, що Наказом ДП «МТП «Чорноморськ» № 501/0 - 1 від 06.09.2017р. позивача було звільнено з 11.09.2017р.. із посади радника директора з управління персоналом за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної відпустки тривалістю 6 календарних днів за відпрацьований період (27.01.2017р. -11.09.2017р.). Позивач вважає, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства змінив визначену працівником підставу звільнення із «звільнення за власним бажанням у зв'язку із порушенням уповноваженим органом законодавства про працю» на «звільнення за власним бажанням», в результаті чого, [PERSON] не отримав належної йому до виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку та зазнав значних душевних страждань та погіршення стану здоров'я. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові . Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] вважає безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та КЗпП України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 27.01.2016р. був прийнятий на роботу до державного підприємства «Морський торговельний порт «Іллічівськ» на посаду помічника першого заступника директора. Відповідно до наказу № 116/о від 25.02.2016р. позивача було переведено на посаду заступника начальника Служби управління персоналом Порту. Згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 16.09.2016р. № 319 ДП «Морський торговельний порт «Іллічівськ» було перейменовано у державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ». Відповідно до наказу № 105/0 від 21.02.2017р. позивача було переведено на посаду радника директора ДП «МТП «Чорноморськ» з управління персоналом. В свою чергу, п. 10 наказу в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» [PERSON] «Про зміни в організації виробництва і праці» від 21.08.2017р. № 496 було вирішено ліквідувати з 23.11.2017р. низку посад у складі штатного розпису підприємства, зокрема і посаду радника директора з управління персоналом, яку обіймав позивач. В подальшому, в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» [PERSON] був виданий наказ від 22.08.2017р. № 497 «Про визначення робочих місць», яким визначено робочі місця у залі № 5 на 1 поверсі будівлі УКК порту (вул. Транспортна, 6) працівникам порту, посади яких зазначені у п. 8. п. 10 наказу від 21.08.2017р. № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці», всього 15 працівникам керівників структурних підрозділів порту та радників директора, зокрема і позивачу. Також, вказаним наказом було призупинено дію низки посадових інструкцій, в тому числі і посадової інструкції радника директора з управління персоналом від 19.05.2017р. № 1209/11.1-22. Як свідчить лист ДП «МТП «Чорноморськ» від 22.08.2017р. № 51/14-15, адресований заступнику начальника Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» з операційної діяльності [PERSON], відповідач просив припинити дію перепусток для входу в адмінбудівлю Управління порту та безпосередньо на виробничі території порту з 22.08.2017р. низці працівників, в тому числі і [PERSON] як раднику директора з управління персоналом. Як зазначав позивач після вказаних дій керівника ДП «МТП «Чорноморську він 03.09.2017р. звернувся до відповідача із заявою про звільнення його із підприємства за власним бажанням з 11.09.2017р. на підставі ст.ст. 38, 39 КЗпП України внаслідок порушення уповноваженим органом законодавства про працю, колективного договору та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», з виплатою [PERSON] у відповідності до ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі не менше ніж тримісячного заробітку. В заяві про звільнення позивачем зазначені наступні порушення його прав з боку відповідача як роботодавця: права, передбачені ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; ст. 32 КЗпП України у вигляді зміни істотних умов праці; п. 5 ст. 79 КЗпП України у вигляді нездійснення письмового повідомлення працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну); ст. 110 КЗпП України у вигляді неповідомлення працівника про розміри оплати праці. Наказом ДП «МТП «Чорноморськ» № 501/0 - 1 від Об.09.2017р. позивача було звільнено з 11.09.2017р.. із посади радника директора з управління персоналом за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, із виплатою компенсації невикористаної відпустки тривалістю 6 календарних днів за відпрацьований період (27.01.2017р.- 11.09.2017 р.). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Положеннями ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У своїй заяві на звільнення позивач просить «звільнити його з підприємства за власним бажанням у відповідності до ст.ст 38. 39 КЗпП України з 11 вересня 2017 р». Портом було видано наказ № 501/0-1 від 06.09.2017 про припинення трудового договору з позивачем на підставі ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. Оскільки, діючим КЗпП України розмежовано поняття «строковий трудовий договір» та «трудовий договір, укладений на невизначений строк», то відповідно в КЗпП України передбачено окремі підстави для розірвання цих різних трудових договорів. Оскільки із позивачем було укладено трудовий договір на невизначений строк, то у випадку виявлення бажання звільнитися за власним бажанням, такий трудовий договір припиняється виключно на підставі ст. 38 КЗпП України. Натомість положення ст. 39 КЗпП України застосовуються під час розірвання строкового трудового договору, а тому у даному випадку застосуванню не підлягають. В постанові Верховного Суду України від 22.05.2013р. № 6-34цс13 висловлена наступна правова позиція. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Судами також не враховано й того, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи. З, наданої до суду, копії заяви позивача про звільнення вбачається, що позивач просив його звільнити за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України ( без зазначення частини цієї статті). З матеріалів справи вбачається, що 11.09.2017 року позивача ознайомлено з наказом про припинення трудового договору від 06.09.2017 № 501/0-1 та проведено з ним розрахунок, що підтверджується копією платіжного доручення, що відповідає вимогам ст. 47 та 116 КЗпП України. Позивач, звертаючись до суду також посилається на порушення відповідачем ч. 3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Суд не приймає до уваги наведені вище твердження позивача, оскільки дія такого закону поширюється виключно на діяльність профспілок, їх організацій, об'єднань профспілок, профспілкових органів і на профспілкових представників у межах їх повноважень, на роботодавців, їх об'єднання, а також на державні органи та органи місцевого самоврядування. Не проведення консультацій роботодавцем з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, ніяким чином не порушило трудові права та інтереси позивача з огляду на факт того, що станом на день його звільнення (11.09.2017 р.) та написання його заяви про звільнення (31.08.2017 р. позивачеві не було вручено по-перше, повідомлення про майбутнє скорочення, а по-друге, не було ознайомлено особисто під підпис з наказом директора порту від 21.08.2017 року № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці», як того вимагають положення п. 13.1. зазначеного наказу. 21.08.2017 в.о. директора порту видано наказ № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці». Пунктом 10 даного наказу передбачено ліквідацію з посади радника директора з управління персоналом. На виконання п.13.4 цього ж наказу всі профспілки, які діють у порту, 22,08.2017 отримали копію даного наказу, що підтверджується розписками уповноважених представників профспілок про отримання копій наказу. Таким чином, профспілки порту були повідомлені за три місяця до дати намічуваних скорочень, що повністю узгоджується з положеннями ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», в т.ч. і профспілка «Солідарність», членом якої був позивач. Зазначеним наказом передбачено ліквідацію посади позивача, однак повідомлення про майбутнє вивільнення станом на день написання заяви про звільнення (31.08.2017) та дату самого звільнення (11.09.2017) позивачеві не вручено. Новий штатний розпис Порту на дату видання цього наказу та дату звільнення позивача затверджено не було, відсутні підтвердження намірів адміністрації Порту звільняти/скорочувати позивача належними доказами не підтверджено, а тому висновок про порушення трудових прав позивача у даній ситуації є передчасним і надуманим, а тому зазначена стаття закону про профспілки не могла бути підставою для спонукання позивача до звільнення за - ч.3 ст. 38 КЗпП України. Позивач, наголошуючи на порушенні відповідачем його прав посилається на ч. 3 ст. 32 КЗпП України а саме, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систему розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У даному випадку внаслідок видачі наказу від 21.08.2017 № 496 «Про зміни в організації виробництва і праці» змін вищеперерахованих істотних умов праці працівників порту, зокрема і позивача, не відбулось. Наказом від 22.08.2017 № 497 «Про визначення робочих місць» також не змінюються істотні умови праці працівників Порту, оскільки зазначеним наказом визначено лише нове робоче місце працівників на тому ж підприємстві і в тій же місцевості. Крім того, позивач у своїй позовній заяві не зазначив яким чином нове робоче місце позивача несумісне із виконанням його посадових обов'язків. Слід врахувати, що доступ до новопризначеного робочого місця, розташованого за адресою: вул. Транспортна, 6, м.Чорноморськ, здійснюється без застосування електронної перепустки. Зазначене підтверджується довідкою відділу побуту порту від 08.12.2017 року № 778/02.13-08.4. В силу частини третьої статті 32 КЗпП України роботодавець був зобов'язаний повідомити позивача про можливе наступне його вивільнення в зв'язку з ліквідацією посади, яку він займав, за два місяця, тобто не пізніше 23.09.2017р. Крім того, власник або уповноважений ним орган під час вирішення питання про звільнення працівника у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, повинен був переконатися, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, з'ясувати чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі тощо. Разом з тим, позивач написав заяву про його звільнення за власним бажанням 31.08.2017 р.. а передав до відділу кадрів Порту 06.09.2017 р., тобто до настання двомісячного строку та дотримання роботодавцем необхідних умов при такому звільненні. Відтак, не можна вважати, що вказаними наказами було порушено законодавство про працю з боку ДП «МТП «Чорноморськ» в частині зміни істотних умов праці позивача. Також слід звернути увагу, що накази на які позивач посилається як на підставу змін його істотних умов праці було видано 21.08.2017 року (№ 496) та 22.08.2017 року (№ 497) з якими його ознайомлено не було внаслідок відсутності позивача на робочому місці з 24.08.2017 по 06.09.2017, що підтверджується наказом № 338-Аг від 13.12.2016 р. «Про перенесення робочих днів у 2017 році» та копією листка непрацездатності позивача з 28.08.2017 року по 06.09.2017 року. Таким чином, з дати видачі вищезазначених наказів та до моменту волевиявлення позивача звільнитись за власним бажанням, тобто з 21.08.2017 р. по 31.08.2017 р., він фактично не знав про існування зазначених наказів, а тому вони і не могли бути підставою для його звільнення у зв'язку з порушенням роботодавцем положень ст.32 КЗпП України. Крім того, внаслідок відсутності працівника на робочому місці з поважних причин не може відбутись будь-яких змін умов його праці, і відповідно не можуть мати місце будь-які порушення трудових прав такого працівника. Позивач також посилається на порушення відповідачем ст. 79 КЗпП України. Відповідно до ч.5 ст.79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до ч.7 ст.79 КЗпП України невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Бажання працівника отримати відпустку у конкретно визначені дати виражається шляхом подання відповідної заяви про надання відпустки. В свою чергу, роботодавець, погоджуючи строки надання відпустки працівникові, зі свого боку видає розпорядчий документ - наказ про надання відпустки працівникові, що по своїй суті є письмовим повідомленням працівника про конкретні дати початку та закінчення відпустки. Виявлення працівником бажання отримати відпустку у конкретні строки поза межами, встановлених графіком відпусток, можливо виключно шляхом подання працівником відповідної заяви роботодавцеві у якій він виявляє намір отримати відпустку в обумовлені строки, на підставі чого роботодавцем видається відповідний наказ, з яким працівника ознайомлюють під особистий підпис, що фактично є погодженням роботодавця надати працівнику відпустку у конкретні дати. Так, згідно графіка надання відпусток на 2017 рік позивач запланував свою відпуску тривалістю 31 календарний день у липні-серпні 2017 року, без зазначення конкретних дат. 20.03.2017 року позивач подав заяву про надання йому частини відпустки терміном 14 днів з 03.04.2017, про що 24.03.2017 видано наказ № 1156 про надання відпустки [PERSON], з яким позивача ознайомлено у цей же день, що підтверджується підписом позивача у наказі. Тобто позивачеві було надано відпустку на його прохання у строки не передбачені графіком відпусток на поточний рік (поза межами, установленими графіком), а тому з огляду на положення ч.5 ст.79 КЗпП України у роботодавця не виникає обов'язку повідомляти про дату початку відпустки, оскільки у даному випадку така дата графіком відпусток не передбачена, а відпустка була надана за ініціативою позивача у зручний для нього час. Позивач також просить суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі - зазначений висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 №6-54цс11. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен по-перше, довести факт порушення його трудових прав, по-друге, довести факт душевних (моральних) переживань (страждань) або інші негативні наслідки, які мали місце, і по-третє, довести наявність причинно-наслідкового зв'язку між фактом порушення його та такими негативними наслідками, не забуваючи при цьому про вину роботодавця у даній ситуації. Таким чином, оскільки позовні вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором ДП «МТП «Чорноморськ" але не менше тримісячного середнього заробітку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку та моральної шкоди є похідними від вимоги про зміну формулювання причини звільнення, яка не підтверджена належними та допустимими доказами у розумінні ст. 77 та 81 ЦПК України, то й відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З наведено вище суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підставу своїх вимог. З наведеного вище, суд вважає позов не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими, тому вважає за можливе в їх задоволенні відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed