Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивачем подано до суду відповідний позов про визнання права власності за набувальною давністю. Стислий виклад позиції позивача. З кінця лютого 2005 року вона безперервно володіє нерухомим майном - квартирою, що розташована за адресою [ADDRESS]. З кінця лютого 2005 року вона постійно проживає в квартирі, проводить оплату всіх комунальних послуг, сплачує послуги за користування телефоном. Окрім того, вирішує всі питання пов'язані з утриманням квартири, всі сусіди вважають її власником квартири. Свого часу квартира належала на праві власності [PERSON], яка в 1985 році вселилась в квартиру, отримавши на неї ордер, а в подальшому в 1993 році її приватизувала. [PERSON] є її матір'ю, в останні часи життя вона доглядала свою матір та проживала з нею. Одразу після приватизації квартири мати склала заповіт, але вона не цікавилась на чіє ім'я та вирішила для себе не претендувати на спадщину. Після її смерті вона організувала поховання, повідомила сусідів, якщо хтось буде її розшукувати з метою оформлення спадщини, повідомляти, до нотаріуса вона не зверталась. З кінця 90 років стосунки в її родині погіршились, вона розлучилась із [PERSON] та паралельно погіршувались стосунки із сином [PERSON], який конфліктував із дружиною, пиячив, вів асоціальний спосіб життя. Оскільки на квартиру матері ніхто не претендував, вона на початку лютого 2005 року звернулась за юридичною консультацією та їй роз'яснили, що вона пропустила строк для прийняття спадщини. Враховуючи зазначені обставини, розуміючи, що квартира їй не належить, вона оселилась в квартирі матері, почала відкрито володіти квартирою, сплачувати всі послуги, приймати участь в утриманні під'їзду, тобто вже 12 років безперервно володіє квартирою. Тобто, на момент заволодіння квартирою, вона не мала відповідного титулу (підстави) для виникнення права власності, та протягом 12 років відкрито, безперервно володіє майном. Вважала, що належним способом захисту її права буде саме визнання права власності за набувальною давністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відзиву чи зустрічного позову до суду не подавав, про час та дату розгляду справи неодноразово повідомлявся через оголошення на сайті суду та судовими повістками. З урахуванням думки представника позивача, що не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе проводити розгляд справи заочно. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження (а.с.114). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб [PERSON] 27 березня 1976 року уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.116). 16 грудня 1999 році шлюб між ними було розірвано та після розірвання шлюбу прізвище позивача залишилось «[PERSON]», що підтверджується відповідною копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.115). [PERSON] на підставі ордеру №386 від 18.04.1985 року отримала квартиру №[ADDRESS] (а.с.110). Дана квартира нею приватизована, належала на праві власності від 02.12.1993 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду (а.с.111). Право власності зареєстровано відповідно до свідоцтва в книзі реєстрації П-7-2552. [PERSON] померла [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.109). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, про що свідчить витяг із Спадкового реєстру (а.с.117). Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Після її смерті на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом було відкрито спадкову справу №1371/2004, поданою в установлений законом строк 21.07.2004 року від імені особи на ім'я якої складено заповіт (а.с.122). Відповідно до складеного заповіту від 30.03.1994 року [PERSON] заповіла належну їй квартиру №[ADDRESS] [PERSON] (а.с.139). Із змісту копії спадкової справи вбачається, що заяву про прийняття спадщини подав [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] (а.с.136), прізвище особи було змінено у зв'язку із укладанням шлюбу (а.с. 138). Свідоцтво про право власності не видавалось. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку власником квартири №[ADDRESS] є [PERSON], право власності у нього виникло в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], що померла [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, роз'яснення, викладені у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. На момент смерті матері [PERSON] позивач у справі знала про залишений заповіт, але при цьому їй не був відомий власник майна. До нотаріуса вона не зверталась, тобто по відношенню до даного майна не мала будь-якого титулу. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). Після прийняття спадщини відповідач квартирою не користується, витрати на утримання власності не несе. В свою чергу позивач, добросовісно, протягом тривалого часу користується квартирою, проживає в ній, несе витрати на її утримання. Обставини оплати за надані комунальні послуги саме позивачем підтверджуються квитанціями (а.с.66-102) , також із змісту досліджених квитанцій вбачається, що заборгованості немає. Володіння вказаною квартирою відбувалось відкрито та безперервно, протягом часу з лютого 2005 року, тобто понад 13 років, будь-яких звернень з приводу заволодіння майном не було, сусіди сприймають саме позивача, як власника квартири. Окрім того, за інформацією Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 26.04.2018 року з 01.01.2018 року по теперішній час до дільничного пункту поліції Індустріального ВП ГУНП в Харківській області заяв від [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] не надходило. Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів. Законом передбачено такий спосіб захисту, як визнання права. Тобто, з урахуванням наведених та досліджених обставин, суд вважає, що вимоги позову обґрунтовані та підлягають задоволенню. В ході розгляду справи встановлено відсутність відповідного титулу позивача по відношенню до майна, наявність тривалого протягом 13 років, безперервного, добросовісного користування квартирою.

Outcome: approved