Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що починаючи з травня 2009 року до 16 травня 2017 року [PERSON] перебувала у безперервних трудових правовідносинах з ДП «Донецька залізниця», що наразі реорганізовано у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 16 травня 2017 року наказом №390/ДН-ОС її було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Втім, всупереч ст.116 КЗпП України в день звільнення з нею не було проведено остаточний розрахунок та виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства. Зокрема, стягненню підлягає заробітна плата за період березень-травень 2017 року в розмірі 16547,09 гривень. Так, починаючи з березня 2017 року Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» перестала виплачувати [PERSON] заробітну плату, хоча остання продовжувала працювати і виконувати свої трудові обов'язки. Причини невиплати працівникам не пояснювались. Однак, наказом від 28 квітня 2017 року № 646-НВ-1 «Про деякі питання діяльності Регіональної філії «Донецька залізниця», Регіональною філією «Донецька залізниця» було схвалено рішення щодо вилучення зі складу останньої структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничних перевезень» та виробничих підрозділів, що йому підпорядковані, а також про скорочення чисельності штату зазначених структурних підрозділів. Враховуючи зазначену ситуацію, [PERSON] було прийнято рішення про припинення трудових відносин з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Як результат, 16 травня 2017 року [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Остаточний розрахунок не проведено, а саме: не виплачено заробітну плату за березень-травень 2017 року, а також компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки. Після звільнення [PERSON] неодноразово намагалась з'ясувати причини невиплати всіх сум, які підлягають виплаті при звільнені. Однак, однозначної відповіді їй не надали. Згодом Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» повідомила (однак кожного з працівників заздалегідь не було ознайомлено під підпис з таким порядком), що отримання остаточного розрахунку буде здійснюватися у касах в м. Лиман, проте, для такого остаточного розрахунку попередньо треба надати пакет документів з більш як двох десятків найменувань. [PERSON] відмовилась подавати такий пакет документів для розрахунку, оскільки законодавством така процедура не передбачена. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Відтак, стягненню підлягають і суми компенсації громадянам втрат частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2978,96 грн. за період березень-травень 2017 року станом на 01.11.2018 року. Крім того, відповідач має сплатити середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку із заробітної плати за період березень-травень 2017 року в розмірі 93 405,65 грн. відповідно до положень ст. 117 КЗпП України. На момент звільнення у [PERSON] залишилось 28 днів невикористаної щорічної основної відпустки, у зв'язку з чим, на підставі ст. 83 КЗпП України стягненню на користь позивача також підлягає грошова компенсація за час невикористаної відпустки в розмірі 6621,16 грн. Починаючи з моменту невиплати заробітної плати і до сьогоднішнього дня [PERSON] перебуває у ненормальних умовах життя, що виникли внаслідок порушення її конституційного права на оплату праці. Це призвело до скрутного матеріального становища, глибоких моральних страждань позивача, її емоційного спустошення, неможливості виїхати з м. Донецьк, коли там вкотре починалися активні бойові дії через брак коштів. Все це є підставою для стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди, через грубе порушення відповідачем її конституційних прав, що триває і наразі. Таким чином, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період березень-травень 2017 року в розмірі 16547,09 грн.; середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-травень 2017 року в розмірі 93 405,65 грн.; компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 6621,16 грн.; суми компенсації втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період березень-травень 2017 року в розмірі 2978,96 грн.; моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 13.12.2018 року представником АТ "Укрзалізниці" надано до суду відзив на позовну заву в обґрунтування якого зазначено, що Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, п.1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Крім того, по факту захоплення 17 березня 2017 року адміністративної будівлі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 168 розпочато кримінальне провадження №12017050420000286. Про унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», обов'язків передбачених чинним законодавством України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зазначила Торгово-промислова палата України у своєму Науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2. Таким чином, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, є необґрунтованою та суперечить ст.117 КЗпП України, через відсутність вини відповідача. На виконання зазначеного указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Враховуючи наведене, на теперішній час, відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості, через відсутність оригіналів кадрових та фінансових документів. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача вважає, що позивач не надав обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань виходив, визначаючи розмір шкоди, а також не надав доказів, що підтверджують обставини викладенні в позовній заяві. Таким чином, представник відповідача просить відмовити в позові [PERSON] до АТ «Укрзалізниця». Судові витрати покласти на позивача. Позивач [PERSON] до суду не прибула, доручила свої інтереси представляти представнику [PERSON] Представник відповідача в судове засідання не з'явився, у відзиві на позов зазначив, що просить розгляд справи провести без участі представника відповідача. Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з травня 2009 року по 16.05.2017, звільнена за угодою сторін, що відображено у відповідному наказі та трудовій книжці позивача та підтверджено печаткою підприємства. Разом з цим, повний розрахунок у день звільнення з [PERSON] не проведено. Безпосередньо в наказі про звільнення зазначено, що позивач має 28 днів невикористаної відпустки. Доводи відповідача, зазначені у відзиві щодо неможливості підтвердження інформації про фактичне виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, не відповідають дійсності, оскільки позивача було переведено на простій ще з 20.03.2017 згідно наказу по підприємству і цей час має бути оплачено згідно вимог законодавства як 2/3 від заробітку. Крім того, на підтвердження обставин непереборної сили відповідачем надано копію Науково-правого висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року. Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» встановлюється, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікати про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності. Із зазначеної вище норми випливає, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини є сертифікат, а тому, відповідачем належним чином не доведено обставини непереборної сили. Наданий у якості додатку Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати, ані за своєю формою, ані за змістом не є сертифікатом, не включається до Реєстру сертифікатів про форс-мажорні обставини. Вказані доводи підтверджуються також листом Торгово-промислової палати України на запит представника позивача. Відтак, вважає, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку із заробітної плати при звільненні до ухвалення рішення судом. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що дійсно частину заробітної плати за березень 2017 року позивач отримала в касі підприємства в м. Лиман 24.07.2017 в сумі 1870,39 грн. Вислухав думку представника позивача, дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами щодо трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. При цьому, відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 21.05.2009 року знаходилась у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» (Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця»). 16.05.2017 року звільнена з займаної посади на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін (наказ № 390/ДН-ос від 16.05.2017 року) (а.с. 12,16-26). Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення належних при звільненні виплат (заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку), суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Європейський суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. «…За певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя…» (рішення Суду у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 року, п.35, (заяви № 68385/10 та 71378/10)). Згідно з положеннями частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача [PERSON] розрахунок з нею не проведено. Позивачем в обґрунтування вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати надано розрахункові листи (табулеграми), видані НА СП «ДДЗП» філії «Дон.зал. «ПАТ УЗ», код ЄРДПОУ 40150216: - за березень 2017 року з урахуванням оплати за час простою, матеріальної допомоги без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 4853,90 грн., сума до видачі 3860,79 грн. (а.с. 13); табель обліку використання робочого часу за березень 2017 року (а.с. 9); - за квітень 2017 року з урахуванням часу простою, матеріальної допомоги та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 4119,55 грн., сума до видачі 3275,80 грн. (а.с. 13); табель обліку використання робочого часу за квітень 2017 року (а.с. 10); - за травень 2017 року без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 7573,64 гривень, в табулеграмі міститься інформація про оплату за час простою, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку в сумі 6621,16, сума до видачі 6022,42 грн. (а.с. 14); табель обліку використання робочого часу за травень 2017 року (а.с. 11). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5, наданих Пенсійним фондом, розмір нарахованої заробітної плати позивачу за березень 2017 року становить 4748,90 грн., за квітень-травень 2017 року - дані відсутні. Згідно розрахунку заробітної плати, наданого позивачем, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року в графі для пенсії в розмірі 4748,90 грн. (а.с.13) збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України. З огляду на викладене, вимоги позивача підтверджуються наданими розрахунковими листами та наданими Пенсійним Фондом України індивідуальними відомостями про застраховану особу. Крім того, наказом начальника СП «Донецької дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17.03.2017 №236/ДНД встановлено початок простою з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Відповідно до п.6 зазначеного наказу на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляється літерним кодом «П», що відповідає відомостям в розрахункових листах позивача. Таким чином, суд визнає належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати. При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. Крім того, як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження №61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. З листа структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» №623ДН/ДОН від 06.12.2018 року та долученої відомості вбачається, що за березень місяць 2017 року позивачу нарахована заробітна плата у сумі 1870,39 грн. та останньою отримана у касі м. Лиман 24.07.2017 року. Сума нарахованої заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року обліковується на балансі дирекції. Станом на день звільнення [PERSON] заборгованість і заробітної плати відсутня. Суд зазначає, що дійсно [PERSON] в касі підприємства виплачено заробітну плату за період з 01.03.2017 по 15.03.2017 в розмірі 1870,39 грн., що отримана 24.07.2017 в касі м. Лиман. Представником позивача зазначена інформація підтверджена. Відтак, з розрахунку заборгованості заробітної плати за березень 2017 року вказана сума має бути виключена. Таким чином, розмір заборгованості із заробітної плати за березень 2017 року має бути обраховано як: сума до видачі 3860,79 грн. - 1870,39 грн.=1990,40 грн. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В наказі про звільнення [PERSON] від 16.05.2017 року з роботи за угодою сторін зазначено, що компенсації підлягає 28 днів невикористаної відпустки. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток, у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 р. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток, у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до наказу (розпорядження) №390/ДН-ос від 16.05.2017 року не використала 28 днів відпустки. У зв'язку з чим, суд доходить до висновку, що компенсація за невикористану щорічну відпустку складає 6621,16 грн. (28*236,47). Проте, як вбачається із розрахунку заробітної плати за травень 2017 року до загальної суми заробітної плати у розмірі 7573,64 грн., сума до виплати 6022,42 грн. включено (код 308) компенсація при звільнені за невикористану відпустку в розмірі 6621,16 грн., тобто ця компенсація включена в розрахунок заборгованості за травень 2017 року, відтак позовні вимоги про стягнення її ще раз, не знайшли свого підтвердження. Доказів того, що позивач має право на нарахування ще і цієї суми суду не надано. Відтак, заборгованість відповідача із заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористану відпустку після утримання обов'язкових податків та зборів становить 11288,62 грн. ((1990,4 грн.+3275,80 грн.+6022,42 грн. ) = 11288,62 грн.)). Розмір зазначеної заборгованості та факт її невиплати позивачу відповідачем не спростований. Відсутність заборгованості із заробітної плати відповідно до чинного законодавства або її сплата має бути підтверджена відповідними платіжними документами. Таких доказів відповідачем не надано та про наявність таких доказів не заявлено. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку після утримання обов'язкових податків та зборів у розмірі 11288,62 грн. Положеннями ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Аналогічні норми закріплені в ст. 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати, у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обов'язок здійснити компенсацію, передбачену Законом. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Згідно з п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Станом на 03.05.2019 Держкомстатом України індекс інфляції за квітень 2019 року не опублікований. Судом встановлено, що заборгованість позивачу по виплаті заробітної плати за березень 2017 року складає 1990,4 грн. (з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі вже утримані). Компенсація втрати частини грошових доходів за березень 2017 року станом на 03.05.2019 року (дата ухвалення судового рішення), у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з квітня 2017 року по березень 2019 року, складає 443 грн. 99 коп. (1930,40 грн. х 0,230 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по березень 2019 року). Крім того, індексації підлягає заробітна плата за березень 2017 року у розмірі 1870,39 грн., яка була отримана позивачем у касі м.Лиман 24.07.2017 за період з 01.03.2017 по 15.03.2017. Компенсація втрати частини грошових доходів за березень 2017 року у сумі 1870,39 грн., у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 71 грн. 07 коп. (1870,39 х 0,038 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по червень 2017 року). Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень 2017 року у сумі 3275,80 грн., у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 717 грн. 40 коп. (3275,80 х 0,219 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по березень 2019 року). Компенсація втрати частини грошових доходів за травень 2017 року у сумі 785,63 грн., у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 159 грн. 48 коп. (785,63 х 0,203 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з червня 2017 року по березень 2019 року) без врахування компенсації при звільнені за невикористану відпустку в розмірі 6621,16 грн., яка є доходом, що має разовий характер та не підпадає під дію ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Компенсація судом розраховується станом на день постановлення рішення судом, оскільки вказана заборгованість не виплачена. Таким чином, розмір компенсації втрати частини грошових доходів за період з березня по травень 2017 року складає 1391 грн. 94 коп. Щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі на час звільнення, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Дійсно, 16 січня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» надано Науково-правовий висновок №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), з якого виходить, що відсутня вина ПАТ «Українська залізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні. В той же час за змістом правових позицій, які викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16; №6-365цс16 висновки Верховного Суду України зводяться до того, що форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі. Отже, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки. Наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву Укази Президента України, Рішення ради національної безпеки і оборони України жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов'язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні. Разом з тим, суд вважає, що заслуговують на увагу доводи відповідача про відсутність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Згідно з ч. 1ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення,якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця. З матеріалів справи вбачається, що відповідач посилається на об'єктивні причини, зумовлені проведенням зокрема в Донецькій області АТО та на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-102, у зв'язку із чим підприємство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії,оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Відповідно до Постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України. Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані у м. Донецьк, у тому числі до Трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47,83,115і116 КЗпП України. Як вбачається із пункту 7 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст.47,83,115і116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своєчасно своїх обов'язків по виплаті заробітної плати. Пунктом 10 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст. ст.47,83,115і116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим Висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні. Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Тому, при вирішенні питання в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18. Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17. Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно - промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно - промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП. Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палати, тому такий Висновок є належним доказом по справі. Суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, враховуючи відсутність вини відповідача у невиконанні ним трудових обов'язків, що підтверджується відповідним Висновком Торгово-промислової палати, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з часу звільнення 16.05.2017 року по день ухвалення рішення у справі та моральної шкоди. Відповідно до частини 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2017 року в сумі 16547,09 грн., компенсації за невикористану відпустку сумі 6621,16 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2978,96 грн., при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково (48%), таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 338,30 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог зазначених вище. Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з часу звільнення 16.05.2017 року по день ухвалення рішення у справі у розмірі 93405,65 грн., моральної шкоди у розмірі 10000 грн., за які позивачем не було сплачено судовий збір на підставі ухвали суду від 05.04.2019 у зв'язку з відстроченням сплати судового збору за вказаними позовними вимогами до ухвалення судового рішення у справі. Таким чином, з позивача слід стягнути судовий збір за цими позовними вимогами у розмірі 1034,06 грн. на користь держави. Крім того, під час судового розгляду відбулась зміна типу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменування його в акціонерне товариство «Українська залізниця» відповідно до постанови КМУ № 938 від 31.10.2018. Відповідно до змісту ч.2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна найменування та типу товариства з публічного на приватне не є його реорганізацією. Відтак, оскільки така зміна сталася в процесі вирішення спору, суд має зазначити про нове найменування учасника судового процесу в рішенні в разі задоволення позову або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи. Згідно з п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial