Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є власником кватири [ADDRESS] . В даній квартирі крім неї також зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який з 1995 року в квартирі не проживає. Особистих речей відповідача в квартирі немає, комунальні платежі він не сплачує. Реєстрація в квартирі відповідача перешкоджає їй в отриманні субсидії та вона вимушена здійснювати за нього платежі за нараховані комунальні послуги. В зв`язку з чим вона звернулась до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 12.08.2019 року провадження у справі відкрито. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позов підтримала, просила задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Згідно договору дарування квартири від 17.06.2008 року [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Науменко О.М. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.06.2008 року. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30.07.2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] . Позивачем надані акти від 19.06.2019 ро ку та від 30.06.2019 року, які підписані [PERSON] , [PERSON] , з яких вбачається що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 1995 року, його особистих речей в квартирі немає. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення Перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Частиною другою ст.405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 11 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] заявлені обґрунтовано, знайшли підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved