Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відібрання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На підтвердження позовних вимог в позовній заяві вказав, що відповідач є матір'ю неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], але ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не займається їхнім навчанням, вихованням та підготовкою до самостійного життя. Відповідач з дітьми проживає у будинку бабусі дітей, яка здійснює за ними догляд, оскільки відповідач постійно залишає дітей, тому що разом із співмешканцем [PERSON] зловживають алкогольними напоями та некротичними засобами. Дочка [PERSON], [INFO], потребує постійного медичного контролю та вчасного отримання медикаментів, але відповідач не проводить плановий медогляд та лікування дочки, що погіршує стан здоров'я дитини та становить загрозу її життю. З відповідачем неодноразово проводилися профілактичні бесіди з приводу належного виконання її батьківських обов'язків, вона притягувалася 12.02.2018 року та 28.08.2018 року до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків. Відповідач п'ять разів запрошувалася на засідання комісії з питань захисту прав дитини, її сім'я взята під соціальний супровід, під час якого з нею проводилася робота щодо формування навичок усвідомленого та відповідального виконання батьківських обов'язків. Під час відвідування сім'ї відповідачки виявлено, що не всі діти мають спальні місця, деякі з них сплять на матраці, який лежить на підлозі, в будинку відчутний запах плісняви, наявна недостатня кількість продуктів харчування. 01.11.2018 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Баштанській райдержадміністрації було прийнято рішення про доцільність відібрання дітей у відповідачки та влаштування дітей до центру соціально-психологічної реабілітації дітей та до Баштанської ЦРЛ, але відповідач відмовилася виконувати розпорядження про негайне відібрання дітей. На підставі викладеного, в інтересах дітей позивач просив винести рішення про відібрання без позбавлення батьківських прав у [PERSON] неповнолітніх дітей та стягнути з неї аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини всіх доходів відповідача щомісячно, але не менше п'ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, на користь закладу, де будуть утримуватися діти. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив про його задоволення. Від представника третьої особи - Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області (органу опіки та піклування) надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач проти задоволення позову заперечила, вказавши, що виконує свої батьківські обов'язки в достатній мірі, підтвердивши, що в квітні 2018 року несвоєчасно отримала черговий курс лікування для дочки [PERSON], пропустивши два тижні, діти про весь час проживають з нею та з сім'ї не були вилучені. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, показання свідків [PERSON], [PERSON], думку дочки відповідача [PERSON], [INFO], дослідивши наявні у справі матеріали (світлокопію свідоцтва про народження [PERSON], світлокопію свідоцтва про народження [PERSON]; світлокопію свідоцтва про народження [PERSON]; світлокопію свідоцтва про народження [PERSON]; світлокопію клопотання служби у справах дітей про негайне відібрання дітей від 01.11.2018 року; доповідну записку начальника служби у справах дітей Баштанської райдержадміністрації від 05.11.2018 року; клопотання Баштанського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 31.10.2018 року № 391; повідомлення Баштанського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 06.11.2018 року № 406; світлокопії актів обстеження умов проживання від 17.05.2017 року, 27.06.2017 року, 03.03.2018 року, 05.04.2018 року, 20.04.2018 року, 04.04.2018 року, 20.06.2018 року, 25.06.2018 року, 18.07.2018 року, 29.10.2018 року, 31.10.2018 року; висновок органу опіки та піклування Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 27.07.2018 року № 1215/02.02-6/7; повідомлення Баштанського ВП ГУ НП в Миколаївській області від 20.09.2017 року та 14.02.2018 року; світлокопію витягу з протоколу комісії з питань захисту прав дитини Баштанської райдержадміністрації від 07.11.2016 року № 01-20/37 та 20.12.2016 року № 01-20/46; повідомлення Баштанської ЦРЛ від 29.03.2018 року № 225, від 19.04.2018 року № 270, 19.06.2018 року № 405; висновок органу опіки та піклування Баштанської райдержадміністрації про доцільність відібрання малолітніх дітей у [PERSON] № 01-17/28-18 від 07.11.2018 року; розпорядження Баштанської райдержадміністрації про негайне відібрання дітей від 01.11.2018 року; повідомлення Баштанського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 15.11.2018 року № 409; довідки управління соціального захисту населення Баштанської райдержадміністрації про виплату грошової допомоги [PERSON]; повідомлення Баштанського ВП ГУ НП в Миколаївській області від 13.11.2018 року; світлокопії подання служби у справах дітей Баштанської райдержадміністрації про прийняття мір адміністративного впливу від 10.04.2018 року, 23.04.2018 року, 22.06.2018 року, 05.11.2018 року; витяги з протоколу комісії з питань захисту прав дитини при Баштанській райдержадміністрації №№ 01-20/25, 01-20/26, 01-20/27, 01-20/28, 01-20/29 від 19.11.2018 року; копію актового запису про народження [PERSON].; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON]; копію актового запису про народження [PERSON]; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON]; копію актового запису про народження [PERSON]; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON]; копію актового запису про народження [PERSON]; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON].) суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є матір'ю неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти проживають в м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області разом з матір'ю. При неодноразових відвідуваннях сім'ї відповідача комісією служби у справах дітей встановлювалось, що будинок потребує косметичного ремонту та наявний незначний запас продуктів харчування. Дочка відповідачки [PERSON], [INFO], перебуває на обліку як дитина-інвалід та у зв'язку з хворобою потребує систематичного лікування та спеціальної терапії, але відповідач невчасно забезпечує отримання дочкою відповідних ліків та терапії. За неналежне виконання батьківських обов'язків відносно [PERSON] складались протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності 12.02.2018 року за ч.2 ст. 184 КУпАП та 28.08.2018 року за ч.2 ст. 184 КУпАП. За розпорядженням Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 01.11.2018 року №443-р прийнято рішення відібрати дітей у матері та тимчасово влаштувати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] до комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», а [PERSON], [INFO], - у дитяче відділення Баштанської ЦРЛ. Однак діти фактично не були відібранні з сім'ї та продовжують проживати з відповідачем. З показань свідка [PERSON] слідує, що при відвіданнях сім'ї було встановлено, що матері часто не було вдома, а діти залишались під наглядом бабусі, вдома були незначні запаси продуктів харчування, сім'я відповідача перебуває під соціальним супроводом, проте відповідач не з першого разу виконує відповідні рекомендації та недостатньо приділяє уваги дітям, в квітні 2018 року несвоєчасно направила на лікування дочку [PERSON]. Останнім часом відповідач більше часу почала проводити вдома з дітьми. Свідок [PERSON] показала, що дочка відповідачки [PERSON] у зв'язку з хворобою потребує спеціальної терапії, але відповідач невчасно забезпечує отримання дочкою відповідних ліків та терапії, ігнорує рекомендації лікаря. Коли захворів син відповідачки [PERSON], то вона сама до лікаря не звернулась та через несвоєчасне лікування його довелось лікувати стаціонарно. Відповідач недостатньо прикладає зусиль для отримання дочкою [PERSON] необхідного життєво важливого для неї лікування, що змушує лікарів вживати додаткових заходів для отримання дитиною належних ліків та лікування. Дочка відповідачки [PERSON] [INFO], висловила в суді своє бажання залишитись в сім'ї відповідача, вказала, що в сім'ї забезпечені достатні умови проживання для дітей, вказала, що з нею з питань відібрання чи позбавлення батьківських прав матері жодного разу представники органів опіки та піклування та служби у справах дітей не спілкувались та її думки щодо цього не питали. Згідно з ч.2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При цьому, відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.ст. 11-12 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Ратифікована Україною 28.08.1991 року Конвенція про права дитини передбачає, що держава має дбати про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Європейський суд з прав людини у п. 47-52 рішення по справі «Савіни проти України» вказав, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Аналіз процитованих положень законодавства та практики Європейського суду з прав людини вказує на те, що відібрання дитини від батьків та вилучення її з сім'є має бути тимчасовим та виключним заходом, який ґрунтується на фактичних обставин, які безумовно свідчать про те, що залишення дитини в сім'ї становитиме ризик для неї. При цьому, має також враховуватись позиція дитини щодо цього. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України саме позивач для підтвердження вказаних обставин має надати суду докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, докази того, що залишення у відповідача дітей насправді є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання, докази того, що такі обставини є винятковими, а розірвання сімейних стосунків - єдиним способом їх розв'язання. При цьому, такі обставини на підтвердження того, що залишення у відповідача дітей насправді є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання, мають бути надані щодо всіх дітей, про відібрання яких ставиться питання. Суду надані докази, що матеріально-побутові умови проживання відповідача є дійсно примітивними, недостатніми, проте суду не надано доказів того, що такі умови проживання є настільки поганими, щоб вони становили небезпеку для життя і здоров'я дітей та вимагали їх вилучення з сім'ї. При цьому, показання свідків, матеріали справи та власне поведінка відповідача в ході судового розгляду справи свідчать про небайдуже ставлення відповідача до забезпечення своїх дітей та до можливого факту їх відібрання. Отже встановлені обставини свідчать про намагання та бажання відповідача виправити ситуацію, яка склалась в її родині, та продовжувати виховувати своїх дітей. Будь-яких відомостей про негативну характеристику відповідача за місцем проживання матеріали справи не містять. При цьому, саме по собі несвоєчасне вжиття заходів відповідачем щодо надання необхідного курсу лікування одній з дітей відповідача не може бути підставою для вилучення всіх її дітей з сім'ї. Крім того, старша дочка відповідача [PERSON] [INFO] фактично заперечила проти позову та висловила в суді своє бажання залишитись в сім'ї відповідача, вказала, що в сім'ї забезпечені достатні умови проживання для дітей і повідомила, що з нею з питань відібрання чи позбавлення батьківських прав матері жодного разу представники органів опіки та піклування та служби у справах дітей не спілкувались та її думки щодо цього не питали. При цьому, суд, вирішуючи долю цієї дитини, має враховувати її думку та інтереси. Суду не надано відомостей, що органом опіки та піклування взагалі з'ясовувались питання ефективності інших менш суворих альтернативних заходів впливу, ніж роз'єднання сім'ї, як того вимагають європейські стандарти для вирішенні питання пропорційності втручання у сімейне життя. Вилучення дітей з сім'ї не може обґрунтовуватись виключно посиланням на ненадійність ситуації, в якій опинились діти, та теоретичною можливістю настання негативних наслідків (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.50). Незважаючи на прийняте органом опіки та піклування рішення від 01.11.2018 року про відібрання дітей, діти продовжують тривалий час після прийняття такого рішення проживати в сім'ї відповідача, що вказує на відсутність реальної загрози для дітей. Крім того, таке рішення не містить опису фактичних підстав його прийняття та підстав вилучення всіх дітей із сім'ї. При цьому, питання вилучення дітей із сім'ї, на переконання суду, не може ґрунтуватись виключно на доказах, створених самим органом опіки та піклування, який, до того ж, є позивачем у справі. Таким чином, позивачем суду не надано доказів, які б вказували, що залишення дітей в сім'ї відповідача становитиме ризик для їх життя, здоров'я і морального виховання, що є підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, з матеріалів справи та показань свідків [PERSON], [PERSON] слідує, що відповідач не в повній мірі та не своєчасно забезпечує лікування дітей та виконання рекомендацій щодо цього лікарів, особливо це стосується дитини [PERSON], [INFO], яка є дитиною-інвалідом та має захворювання, які потребують постійного приймання відповідних медичних препаратів та спеціальної терапії, тому суд вважає, що відповідача слід офіційно попередити про необхідність зміни свого ставлення щодо цього, оскільки така неналежна поведінка дійсно може в подальшому потягти для даної дитини шкідливі наслідки. На підставі викладеного, ст.ст. 150, 155, 170 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed