Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації з житлового будинку за адресою: місто Знамянка Кіровоградської області, вулиця Свободи (Примакова), будинок №31/18. Вимоги обґрунтував тим, що є власником житлового будинку №31/18 по вулиці Свободи (Примакова) в місті Знамянка Кіровоградської області. Вказаний будинок від придбав за договором купівлі-продажу від 03 квітня 2015 року у [PERSON] З моменту укладення вказаного договору у придбаному домоволодінні він проживає один, проте як нещодавно зясувалося у ньому зареєстровані відповідачі у справі і у добровільному порядку з реєстраційного обліку вони зніматися не бажають. Із-за їх реєстрації він змушений сплачувати надмірні комунальні кошти. Вказав, що відповідачі з моменту купівлі ним будинку жодного разу у ньому не зявлялися, їх речі відсутні. За викладених обставин та посилаючись на положення ст.405 ЦК України та ст.72 ЖК України просив позовні вимоги задовольнити. Позивач у судове засідання не з'явися, надав заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином в розумінні положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує позивач. Ненадання відповідачами доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 2015 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу на праві спільної часткової власності належить 57/100 часток житлового будинку №31/18 по вулиці Примакова в місті Знамянка Кіровоградської області. Вказаний будинок він придбав у [PERSON] (а.с.6,7). Згідно з витягом з домової книги у вказаному будинку, до придбання його позивачем, були зареєстровані відповідачі (а.с.8-12). Про реєстрацію останніх за вказаною адресою також свідчать довідки Знам'янського РС УДМС в Кіровоградській області (а.с. 20,21,22,23). Наявні у матеріалах справи акти за станом на 27 серпня 2015 року, 18 грудня 2015 року та 15 серпня 2016 року, свідчать про те, що відповідачі за місцем реєстрації фактично не проживають, їх речі відсутні (а.с.15,16,17). Розпорядженням міського голови Знамянської міської ради «Про перейменування вулиць та провулків» від 18 лютого 2016 року, вулицю Примакова в місті Знамянка перейменовано на вулицю [PERSON]. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Незалежно від змісту позовної заяви суд, відповідно до діючого цивільного процесуального законодавства, дає правову кваліфікацію спору та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст.ст. 119, 214 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією з підстав припинення права власності, передбачених ч.1 ст.346 ЦК України, є відчуження власником свого майна. За змістом ч.1 ст.156 ЖК України, ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Тобто права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому, перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст.ст. 810, 814 ЦК України. Частина 4 статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, родичі колишнього власника як і сам колишній власник втрачають право користування ним. Позивач, як теперішній власник будинку, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю, у тому числі, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловою площею. Доказів, того що відповідачі, є членами сім'ї позивача у розумінні ст.3 Сімейного кодексу України, чи набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, тощо) у судовому засіданні не знайдено. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право на користування житловим будинком, внаслідок його відчуження колишнім власником позивачу, наявність їх реєстрації чинить теперішньому власнику житлового приміщення перешкоди у користуванні своєю власністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved