Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому просить: визнати, що інформація в публікації на веб-сайті https://www.facebook.com та «Zabeba.li» під назвою «Маршрутки Днепропетровска оказались вне закона», де автор зазначає про непрофесійність позивача, а також про здійснення неправомірних дій, та викладає не провірені факти, які не відповідають дійсності, шкодять діловій репутації позивача як державного службовця, та наносить шкоду його інтересам; зобов'язати [PERSON] навести спростування надрукованих у соціальній мережі https://www.facebook.com, а також на шпальтах сайту «Zabeba.li» неправдивої інформації шляхом опублікування на цьому ж сайті та принести публічні вибачення; стягнути з [PERSON] 50 копійок на користь позивача за нанесену моральну шкоду. Позов мотивований тим, що відомості, повідомлені відповідачем у мережі Інтернет принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як громадянина та державного службовця, оскільки характер висловлювань в статті створює негативне враження і відношення до позивача як до непрофесіонала, є припущенням і неправдивою інформацією, яка порочить ділову репутацію позивача як професіонала у своїй сфері та принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як державного службовця, оскільки висловлювання щодо не компетенції та лобіювання певних інтересів не відповідає дійсності. Вислови відповідача формують негативне уявлення громадян про те, що позивач, порушуючи присягу та свої професійні обовязки, здійснює неправомірні дії та переслідує власні інтереси або інтереси певних осіб. Автору статті діюче законодавство не дає права здійснювати оцінку діям тієї чи іншої особи. Твердження автора статті про намагання позивача «усіма силами відмінити конкурс на перевезення та систему єдиного квитка» не є законодавчо обґрунтованими. В судове засідання позивач не зявився, натомість його представник звернувся до суду з заявою, у якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також розглядати справу без його присутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 16.11.2015р. на соціальній сторінці відповідача Facebook у мережі Інтернет розміщена інформація, а саме: «В кресло сел очередной «решала» и сейчас в угоду фирмам-прокладкам, наживающимся на транспорте, всеми силами пытается отменить конкурс и систему единого билета. Но самое опасное, что это 26-летнее дарование ничерта в транспорте не понимающее, считает что подковано юридически и прикрывается левыми ухвалами Шевцовой. Уже единожды отмененными через апелляционный суд. В общем в ближайшее время улучшений не ждите. Пока это чудо сидит в кресле директора уж точно...[PERSON] и новому депутатскому корпусу удастся найти в себе силы и убрать всех подобных мерзавцев из горсовета». В подальшому, на веб-сайті «zabeba.li» розміщено статтю, у якій процитовано вищевказану інформацію з соціальної сторінки відповідача. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №\~1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова Пленуму ВСУ №1) розяснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За змістом п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47 1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що повідомлені відповідачем у мережі Інтернет відомості принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача, оскільки створюють негативне враження про його некомпетентність та лобіювання інтересів приватних осіб при виконанні посадових обовязків. Водночас, як вбачається з позовної заяви, позивач не заперечує проти наведених відповідачем відомостей про не проведення відповідного конкурсу на підставі судового рішення. Решта наведеної у статті інформації, в тому числі, стосовно професійності позивача та можливих мотивів не проведення конкурсу, є оціночним судженням відповідача, оскільки не містить конкретних відомостей, які можна було б перевірити на предмет їх відповідності дійсності. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що зазначені у спірних публікаціях оціночні судження відповідача відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту, а відтак позивач, якщо вважає, що такі оціночні принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, вправі скористатися наданим ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Крім цього, щодо вимог про зобовязання відповідача принести публічні вибачення суд зазначає, що у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ №1 розяснено, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.\~

Outcome: dismissed