Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним укладений 07 червня 2016 р. між ним та відповідачкою договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки загальною площею 0,0534 га, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться по [ADDRESS], цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та визнати право власності на неї, мотивуючи позов тим, що домовився з відповідачкою про укладання договору купівлі-продажу, передав тій гроші, однак відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Позивач у судове засідання не з'явився, просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнала, про що надала відповідну письмову заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2016 р. сторони простій письмовій формі підписали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 83,10 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., до складу будинку входить: літер А-1 - житловий будинок, а1,а2 - прибудови, Б1 - літня кухня, б - веранда, М - сарай, Л1 - сарай, Н - душ, З - убиральня, П - навіс, С - гараж, оглядова яма, 2,4,5 - паркан, 6 - хвіртка, водопровід, водопровідний колодязь, К - колодязь, замощення, вх1 - вхідний ганок під веранду та земельної ділянки загальною площею 0,0534 га, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться по [ADDRESS], цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та відповідачці було сплачено 41000 грн., на підтвердження продажу відповідачка надала позивачу комплект ключів від зазначеного будинку, а позивач у свою чергу прийняв майно у своє володіння. Нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу у м. Алчевську Луганської обл. неможливо, оскільки у нотаріусів відсутній доступ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно ч.3 до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 638 ч.1 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 640 ч.3 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно наказу МЮУ від 17.06.2014 р. № 953/5, зареєстрованого в МЮУ 17.06.2014 р. за № 640/25417 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян та території проведення антитерористичної операції» тимчасово припинений доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи МЮУ, а саме: Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру прав на нерухоме майно, Спадкового реєстру, до закінчення антитерористичної операції на сході України на території: Луганська область - м. Алчевськ. Аналізуючи наведені положення ЦК України суд зазначає, що зі ст.640 ЦК України виключені положення про визнання договору укладеним тільки після його державної реєстрації, а зі ст.657 ЦК України виключене положення про обов'язкову державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості; ст.334 ч.3, 220 ч.2 ЦК України не передбачають для вирішення питання про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно у разі визнання договору дійсним на підставі рішення суду необхідності надання суду будь-яких доказів сплати будь-яких платежів до будь-яких державних цільових фондів, державного або місцевого бюджету, податків тощо. Тому відсутність сплати таких платежів, навіть якби вони були передбачені діючим законодавством, не впливає на визнання договору дійсним, і може бут підставою для подачі відповідного позову про стягнення такого платежу у зав'язку із визнанням договору, що потребує нотаріального посвідчення, дійсним у судовому порядку. Вирішуючи питання про наявність в діях відповідача ухилення від нотаріального посвідчення договору, суд виходить з того, що для будь-якої особи, яка не бажає бути звинуваченою у роботі на ФСБ, є загальновідомими і відповідно до ст.61 ч.2 ЦПК України не потребують доказування у судах України цілодобові провокації бандитсько-терористично-сепаратистських угруповань російсько-терористичних бандитів-найманців на межі контрольованих і неконтрольованих Україною територій, стрільба вказаних осіб з ПЗРК по працюючим кондиціонерам, з БМ-21 "Град" та ствольних артилерійських систем по населеним пунктам по всій площі дальності вогню у т.ч. і на контрольованій ними території, застосуванням боєприпасів з ядерним зарядом на території Луганського аеропорту і важких вогнеметних систем "Чебурашка" на території Донецького аеропорту, одночасне вживання вищеназваними членами вищеназваних угруповань як алкогольних напоїв так і наркотичних речовин, відсутність дисципліни, насильство, захоплення чужого майна тощо. За таких обставин будь-яка особа під час перетинання межі між поки що контрольованими та неконтрольованими Україною територіями наражається на реальну небезпеку для власного життя, здоров'я, честі та гідності, тобто всього того, що згідно ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому суд вважає, що з боку відповідачки має місце дійсне, а не удаване ухилення від поїздки для здійснення нотаріального посвідчення договору. Оскільки перетинання державного кордону України з місця проживання відповідачки (неконтрольованої Україною території) до Російської Федерації є протизаконним, суд не може і вважати ухилення удаваним за можливості видачі довіреності від відповідача на території РФ для укладення договору купівлі-продажу, бо така позиція суду фактично є підбурюванням інших осіб до незаконного перетинання державного кордону України. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ст.41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача провести нотаріальне посвідчення договору є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Тому, виходячи із закладеного у ст.6 ч.1 Конвенції права людини на справедливий і безсторонній суд під час визначення її громадянських прав і обов'язків, суд вважає за необхідне задовольнити позов за відсутності іншого дієвого способу захисту прав позивача. Суд вважає, що визнання відповідачкою позову не порушує нічиїх охоронюваних законом прав та інтересів. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 551,2 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved