Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив суд визнати недійсним договір дарування, укладений 29 серпня 2011 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншою, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №1413 та зареєстрований 09.09.2011р. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, за яким [PERSON] прийняв у дар нежитлові приміщення восьмого поверху - апартаменти з кухнею №31, 32, розташовані за адресою: м. Одеса, бульвар Французький (бульвар Пролетарський), 54/23, повернувши ці нежитлові приміщення у власність [PERSON]; визнати недійсним договір дарування, укладений 29 серпня 2011 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншою, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №1416 та зареєстрований 09.09.2011р. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, за яким [PERSON] прийняв у дар нежитлове підвальне приміщення-машиномісце №74, розташованого за адресою: м. Одеса, бульвар Французький (бульвар Пролетарський), 54/23, повернувши це нежитлове приміщення у власність [PERSON]. У судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлені слідуючи фактичні обставини. 29.08.2011р. між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №1413 та зареєстрований 09.09.2011р. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, за умовами якого Дарувальник подарував та передав безоплатно у приватну власність, а Обдарований прийняв у приватну власність нежитлові приміщення восьмого поверху - апартаменти з кухнею №31,32, розташовані за адресою: м. Одеса, бульвар Французький (бульвар Пролетарський), 54/23 (п. 1.1 договору дарування). Згідно п. 1.2 об'єкт належить Дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.12.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №2167, зареєстрованого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 30.08.2010 року. номер запису: 3511 в книзі: 98неж-142, реєстраційний №22741196, витяг №27150964. Відповідно до п. 2.1, за домовленістю сторін дар оцінено у 175 297 грн. Право власності на придбану нерухомість виникає з моменту його державної реєстрації у встановленому законом порядку (п. 4.5 вказаного договору). 29.08.2011р. між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №1416 та зареєстрований 09.09.2011р. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, за умовами якого Дарувальник подарував та передав безоплатно у приватну власність, а Обдарований прийняв у приватну власність нежитлове підвальне приміщення-машиномісце №74, розташованого за адресою: м. Одеса, бульвар Французький (бульвар Пролетарський), 54/23 (п. 1.1 договору дарування). Згідно п. 1.2 об'єкт належить Дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.12.2008 рок приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №2171, зареєстрованого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 30.08.2010 року. номер запису: 3511 в книзі: 11г-120, реєстраційний №22756523, витяг №27150696. Відповідно до п. 2.1, за домовленістю сторін дар оцінено у 35 059 грн. Право власності на придбану нерухомість виникає з моменту його державної реєстрації у встановленому законом порядку (п. 4.5 вказаного договору). Між тим, 29.08.2011р. між [PERSON], «Позикодавець», з однієї сторони, та [PERSON], «Позичальник» - з іншої, був укладений договір процентної позики, за умовами якого Позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати Позичальнику предмет позики (грошові кошти) у розмірі, визначеному цим договором, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути названу позику Позикодавцеві у визначений цим договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору (п. 1.1.). Згідно п. 2.1, сума позики (вартість предмета позики) становить за цим договором 960 000 грн., що на момент укладання цього договору по курсу продажу долару США. встановленого НБУ становить 120 000 доларів США. Позикодавець виконав свої зобов'язання у повному обсязі, передавши всю суму позики Позичальнику, що підтверджується розпискою від 29.08.2011р. Строк надання позики Позичальнику становить 5 років з моменту, що встановлений в п. 4.3 цього договору (п. 3.1), а остаточною датою повернення позики є 16 липня 2015р. (п. 3.2). Як вбачається з розписок, Позичальник повернув у повному обсязі Позикодавцю всю суму позики разом з процентами. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1ст.717 ЦК України) За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що укладені договори дарування нерухомого майна є по своїй суті фіктивними, оскільки направлені фактично не на безоплатний перехід прав та обов'язків щодо нерухомого майна від дарувальника до обдарованого, а на забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника за договором позики. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Позивач зазначає, що метою укладання спірних договорів дарування було забезпечення договору позики, оскільки будь-яких родинних стосунків між позивачем та відповідачем, крім майнових, які ґрунтувались на договорі процентної позики від 29.08.2011р., не існує. Більше того, реальна вартість майна, подарованого позивачем якраз рівна сумі позики, отриманої відповідачем за вказаним договором. До того ж, після укладення договорів дарування позивач не втратив зв'язку з подарованим майном та продовжує користуватись ним до теперішнього часу, що в свою чергу не свідчить про реальність настання правових наслідків правочинів. Таким чином суд вважає, що вищевказані мотиви укладення договорів дарування дарувальником впливають на його не дійсність, оскільки позивач намагався зберегти майно в своїх інтересах та інтересах своєї сім'ї . Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації є підставою для застосування ст. 234 ЦК України лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. Як вбачається з пояснень відповідача, то він також підтверджує ті обставини, що вказані правочини були направлені на забезпечення виконання грошових зобов'язань, а не на безоплатне отримання майна від дарувальника. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 57 ЦПК України, 1. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач довів до суду законність та обґрунтованість своїх вимог щодо порушення відповідачем її прав, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved