Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом по якому просить суд визнати кредитний договір №1501/0907/71-180 від 12.09.2007 року недійсним. Позивач та її представник до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги не визнає. Надав до суду заперечення, в яких зазначив, що підписанням даного кредитного договору позивач ознайомилась та погодилась з усіма істотними умовами договору, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю( у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупністю вартості всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АКБ «ТАС-Комерцбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, Позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього Договору Позичальник не знаходився під впливом обману, насильства, погрози,зловмисної угоди або збігу важких обставин. Інші учасники процесу до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, на підставі наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12.09.2007 року між [PERSON] та АКБ « ТАС-Комерцбанк» в особі Директора Одеського відділення був укладений кредитний договір № 1501/0907/71-180, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти у сумі 81 000,00 дол. США, зі сплатою 13% річних, в порядку та на умовах визначених договором, з кінцевим терміном остаточного погашенням кредиту 10.09.2032 року, що підтверджується копією договору, наявною в матеріалах справи(а.с.7-10). Рішенням Позачергових Загальних зборів акціонерів від 15.10.2007 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк»,який у свою чергу виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «Київ-Приват», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКІБ «Інтелект», створеного конференцією засновників від 21 вересня 1991 року, та діє у відповідності до положень Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про акціонерні товариства» , інших чинних законодавчих актів України. Рішенням Позачергових Загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» у зв'язку з приведенням Статуту у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ВАТ «Сведбанк». Рішенням Загальних зборів від 29.04.2013 року Публічне Акціонерне Товаривство «Омега Банк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», що підтверджеється копією статуту, наявною в матеріалах справи ( а.с. 45-48). Позивач в своєму позові зазначає те, що вважає даний кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що п.3.4 кредитного договору накладає відповідальність на позичальника за термін здійснення платежів не з моменту фактичної оплати, згідно розрахунковим документам, а з моменту надходження платежів на рахунок банку, що на її думку суперечить п.8 ст. 8 Закону України « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка визначає, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, і день його надходження. Ануїтентні платежі, згідно з цим Договором, вражається здійсненими у встановлений строк, якщо сума платежу(-ів) в повному обсязі надійшла на рахунок Банку протягом банківського дня, який визначений,як термін здійснення Ануїтетних платежів. Якщо цей день не є банківським днем,то платежі повинні бути здійснений у попередній банківський день.Тому неможливо вважати цю умовою не справедливою, так як вона передбачає період внесення коштів для належного виконання зобов'язання. Позивач також зазначає, що вважає неправомірним п.3.1.3 кредитного договору, однак не звертає на увагу, викладену інформацію, щодо : «…На вимогу Позичальника Банк надає письмову довідку про стан заборгованості…». Судом не приймається до уваги посилання позивача на п.3 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», так як посилання цієї статті, що кредитодавець не має права вимагати від споживача відомості, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідним для надання споживчого кредиту, звертаю увагу на : «…не є необхідним для надання споживчого кредиту…», тобто перед укладанням кредиту. Сам же пункт договору визначає повідомлення кредитодавця, у триденний строк, про зміну ім'я, прізвища по батькові, місця проживання -для належного листування між сторонами. Щодо процесів які загрожують майновому стану позивача, для виявлення ризиків несплати позивачем чергового платежу. Тобто листування містить лише інформаційний характер між Банком та клієнтом. Але ст. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовується лише до момента укладання кредиту , тобто це не може бути обставиною для відмови в наданні кредиту, та не несе прямої заборони включення її у кредитний договір. Враховуючи, що кредитний договір укладений для отримання коштів на придбання предмету іпотеки - квартири. Тобто однією з умов надання кредиту, це укладення договору страхування відповідного предмету. Так як кошти які надаються клієнту великі, та ризики їх неповернення з різних причин дуже великі - це по-перше, а по-друге, на підтвердження своїх вимог позивач не надав жодного договору страхування який він уклав би, як на підставу того що цей договір взагалі виконувався з його боку, та чим самим його права порушенні цією умовою кредитного договору. Вважати цю умовою несправедливою - неможливо. Позивач в своєму позові зазначає, що п. 5.1.8 Кредитного договору порушені її права, посилаючись на ст.203, 627 ЦК України. Однак, слід врахувати, що страхування предмету іпотеки здійснюється Позичальником в страховій компанії, обраній ним самостійно зі страхових компаній, які співпадають з Банком, з переліком та розміром тарифів яких Позичальник ознайомлений до укладання цього Договору, а також в пункті зазначено, що позичальник обирає страхову компанію самостійно. Пропозицій з боку позичальника про його бажання укласти договір страхування з компанією яку не погодив Банк, або це стало причиною порушення його прав, що позбавило його здійснити страхування об'єкту іпотеки в іншій компанії, листи з цього приводу, тощо позичальник не додає до позову. Та не зазначає обставини, чим самим його права були порушені цим пунктом договору, та в чому полягає несправедливість пункту договору. Суд критично ставиться до тверджень позивача з приводу того, що банк порушує права дитини, щодо набуття права власності та користування майном, оскільки, враховуючи,що відповідно до кредитного договору позичальник отримав значні кошти на придбання іпотечного майна, не включення відповідної норми Банк несе ризик неможливості забезпечення, виконання належним чином зобов'язання, по сплаті щомісячних платежів. Та у разі прострочення зобов'язання банк не зможе скористатися своїм правом на звернення стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості. Що передбачено ст. 55 Конституцією України, що кожен має право, любим не забороненим способом захистити свої права. Тобто не включення такого пункту призведе до зловживання з боку позичальника умовами діючого законодавства, та у разі надання права дитині розпорядження/користування без згоди банку, позбавляє на останнього на задоволення своїх вимог як кредитодавця , а саме звернення на предмет іпотеки та реалізації його з прилюдних торгів відповідно до діючого законодавства - це по-перше, по - друге позивач не надає доказів як саме це порушує його права, та не зазначає чому саме ця умова є несправедливою. Зі свого боку банк надав великі кошти на придбання іпотечного майна- це з боку позивача справедливо, а захист свого права, щодо ненадання права третім особам на володіння/користування предметом іпотеки - це не справедливо, враховуючи ризик неповернення кредиту та можливістю зловживання правами з боку Позивача. Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, має обов'язкову силу для самих сторін. Відповідно до п.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач в позові також посилається на ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів», а саме те, що продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачам. Як зазначено в п.14 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема ЦК ( ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), ст. 18-19 Закону України « Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом береться до уваги також на п. 10.1 кредитного договору, відпоівідно до умов якого укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливим. Позивачем не надано належних, допустимих, переконливих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а, відповідно, й у спростування фактичних обставин, викладених позивачем обґрунтування його позову та доводів щодо недійсності кредитного договору. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed