Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 26.03.1996 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 09.02.2007 року. Від шлюбу вони мають синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, з моменту розірвання шлюбу діти проживають разом з нею, а відповідач з 2013 року не бере участі у вихованні та утриманні їх спільних дітей. Вона одна не спроможна забезпечити дітям належний рівень життя, а тому вважає, що відповідач, який є здоровим та працездатним, має сплачувати аліменти. У 2016 році вона зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів, яку було залишено без руху ухвалою від 10.05.2016 року. З урахуванням наведених обставин, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини заробітку відповідача із дня подання позову. Крім того, відповідно до ч.2 ст.191 СК України позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме за останні 10 років, тобто з 18.08.2010 року, стягнувши їх наступним чином, з урахуванням досягнення дітьми повноліття: на трьох дітей з 18.08.2010 року по [INFO] - в розмірі половини заробітку (доходу) відповідача); на двох дітей з 17.03.2017 року по 26.09.2019 року - в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача; на одну дитину з 27.09.2019 року по 17.08.2020 року - в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 16.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.03.2021 року визначено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та призначено судове засідання. В судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався, а тому суд вважав за можливе проведення заочного розгляду справи, відповідно ст. 280 ЦПК України. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін. Зважаючи на те, що сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.12.1992 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 09.02.2007 року. Від шлюбу сторони мають повнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Неповнолітній син сторін зареєстрований та проживає разом з позивачем. Позивач, посилаючись на ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дітей, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини заробітку відповідача із дня подання позову. Крім того, відповідно до ч.2 ст.191 СК України позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме за останні 10 років, тобто з 18.08.2010 року, стягнувши їх наступним чином, з урахуванням досягнення дітьми повноліття: на трьох дітей з 18.08.2010 року по [INFO] - в розмірі половини заробітку (доходу) відповідача); на двох дітей з 17.03.2017 року по 26.09.2019 року - в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача; на одну дитину з 27.09.2019 року по 17.08.2020 року - в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача. Так, відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 ЗУ "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. З урахуванням вищенаведених правових норм, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 15.10.2020 року. Що ж стосується вимог позивача про стягнення аліментів за минулий час, то суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме за останні 10 років, тобто з 18.08.2010 року, стягнувши їх наступним чином, з урахуванням досягнення дітьми повноліття: на трьох дітей з 18.08.2010 року по [INFO] - в розмірі половини заробітку (доходу) відповідача); на двох дітей з 17.03.2017 року по 26.09.2019 року - в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача; на одну дитину з 27.09.2019 року по 17.08.2020 року - в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача. У відповідності до ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Суд, вирішуючи спір про стягнення аліментів за минулий час, з урахуванням вимог ст.191 СК України, вважає дані вимоги необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо). Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів від відповідача будь-яких звернень до нього з цього приводу та ухилення останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Відтак, проаналізувавши наявні матеріали в світлі наведених правових норм, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що за загальним правилом, визначеним СК України, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів, в тому числі не подав позов про стягнення аліментів. Позивач мала право звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання дітей у встановленому законом порядку з моменту припинення відносин з відповідачем або з моменту припинення надання ним матеріальної допомоги (як зазначено у позові - з 2013 року), однак таким правом не скористалась. Подання позивачем позову про стягнення аліментів у 2016 році підстав для стягнення аліментів за минулий час, оскільки вказаний позов було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, які позивачем усунуто не було. Таке розпорядження позивачем власними процесуальними правами не дає підстав для покладення на відповідача обов`язку сплати аліментів за минулий час. Крім того, таке звернення мало місце у 2016 році, в той час, як позивач просить стягнути аліменти за минулий час з 2010 року. З даним позовом позивач звернулась до суду 15.10.2020 року. Крім того, з огляду на викладене вище, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що про ухилення відповідача, як батька дітей, від сплати аліментів може свідчити невиконання ним своїх обов`язків. При цьому такі дії відповідача повинні бути свідомі, тобто спрямовані на невиконання відповідного обов`язку, визначеному законом, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили на користь позивача та достеменно доводили б факт ухилення відповідачем від виконання обов`язку з утримання дітей за період з 2010 року. Враховуючи наведене, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial