Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом про визнання [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В позові вказано, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрована відповідачка, яка була дружиною його батька до 2006 року. Відповідачка фактично в квартирі не проживає. За вказаних обставин просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, хоч про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі ,,Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі ,,Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Для забезпечення виконання принципу юридичної визначеності, що є складовою позитивного обов`язку держави Україна відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод даний спір підлягає розгляду і вирішенню судом з урахуванням вказаних обставин. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між батьком позивача та відповідачкою розірвано 03.01.2006 року. Згідно копії свідоцтва про смерть батько позивача помер [INFO]. Позивач прийняв спадщину за заповітом після смерті батька та 17.10.2013 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори Антонюк Л.І. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачка зареєстрована в спірній квартирі, що підтверджується копією будинкової книги. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.02.2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення - відмовлено, а також відмовлено і в задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом від 28.09.2011 року до [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даним рішенням встановлено, що відповідачка зареєстрована у квартирі [ADDRESS], однак там не проживає. Крім цього, встановлено, що відповідачка добровільно залишила місце проживання у спірній квартирі та не є членом сім'ї позивача - власника спірної квартири. Згідно вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених ст.61 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачка не проживає у вищевказаній квартирі, понад строки встановлені законодавством, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Таким чином позов обґрунтовано належними правовими підставами, а тому він підлягає до задоволення. Інші докази сторін не спростовують висновки суду, зазначені в цьому судовому рішенні. На підставі викладеного та

Outcome: approved