Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є власником вказаного будинку. Відповідач [PERSON] є сином позивача. Відповідач з серпня 2003 року не проживає у вказаному житловому будинку, виїхав до Автономної республіки Крим, де створив сім'ю, постійно проживає та працює. На даний місцезнаходження відповідача невідоме. Внаслідок цього порушуються права позивача, як власника житла, оскільки він не має можливості оформити субсидію. У зв'язку з чим позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи оповіщався у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання (а.с.16), судова повістка повернулась до суду не врученою з відміткою "за закінченням терміну зберігання, за зазначеною адресою не проживає" (а.с.28). За таких обставин, виходячи з положень ч.5 ст.74 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час розгляду справи належним чином. Представник третьої особи у судовому засіданні у вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Згідно вимог ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач по справі у судове засідання не з'явився, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість заочного розгляду справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 травня 2015 року [NUMBER], індексний номер 37241345, виданим Реєстраційною службою Корюківського районного управління юстиції Чернігівської області 07.05.2015 року (а.с.12). За даними Корюківського РС УДМС України у Чернігівській області [PERSON], [INFO], з 21.01.2003 року зареєстрований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає неподалік від будинку за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку близько 12 років. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає поряд з будинком за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку близько 13 років. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає неподалік від будинку за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку близько 15 років. Судова повістка, направлена відповідачу за зареєстрованим місцем проживання повернулась до суду не врученою з відміткою "за закінченням терміну зберігання, за зазначеною адресою не проживає". У відповідності до положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). У відповідності до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст.391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. До речових способів захисту права власності відносяться позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності. Враховуючи зазначене вище, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, так як відповідач [PERSON] є членом сім'ї власника житла, перебуває з ним у родинних відносинах, є його сином, не проживає у житловому будинку позивача понад один рік, а тому є особою, яка втратила право користування жилим приміщенням. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід стягнути з відповідача (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved