Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,16 га, яка розташована на території Олексіївської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю. У 2015 році йому стало відомо, що ним укладено на вищевказану земельну ділянку договір оренди з ТОВ "АГРОГРАН" строком на 10 років. Вказаний договір оренди землі та акти прийому-передачі він не підписував та не передавав свою земельну ділянку в оренду. Підпис у договорі оренди від його імені йому не належить. Вказані обставини на думку [PERSON] є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та обґрунтував їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Також пояснив, що договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Агрогран» не підписував та не укладав. Орендну плату за землю отримував від свого зятя [PERSON]. Також [PERSON] вчиняв дії щодо використання його земельної ділянки. Копію договору не пам'ятає хто приніс. Відомо, що земельною ділянкою користувався ТОВ «Агрогран». У розписці та заяві наявний не його підпис, чий то підпис йому не відомо. З якого часу ТОВ «Агрогран» користується землею він не пам'ятає. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та обґрунтував їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Стверджував, що спірний правочин [PERSON] не підписував. Викладені в договорі умови не відповідають волевиявленню [PERSON]. Повноважень на укладення та підписання оспорюваного правочину іншим особам позивач не надавав. Повідомив, що [PERSON] дізнався про існування договору оренди землі у 2015 році. Представник відповідача в судовому засіданні заявлених вимог не визнала та пояснила, що позивачу з липня 2012 року було відомо, що між ним та відповідачем був укладений договір оренди землі. Позивачу також були відомі термін дії договору, розмір та строки виплати орендної плати. Відповідач вважає, що моментом початку перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з липня 2012 року, коли від імені і з дозволу позивача отримав орендну плату його зять [PERSON] у ТОВ «Агрогран». Позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини : [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6,16 гектара, яка розташована на території Олексіївської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії КР № 00000271, виданим Добровеличківською районною радою народних депутатів від 05.02.1998 року (а.с.5). З договору оренди земельної ділянки від 22 лютого 2012 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ Агрогран, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Добровеличківському районі Кіровоградської області 26.07.2012 року за №352178064004141, встановлено, що перший надав останньому в строкове платне користування терміном на 10 років зазначену вище земельну ділянку. За користування обєктом оренди встановлена орендна плата в розмірі 3930 гривень на рік ( 3 % від грошової оцінки земельної ділянки), яку орендар має сплачувати щорічно до 25 грудня (а.с.6-8). В судовому засіданні свідок [PERSON] відмовився від дачі показань по суті справи так як зазначив, що він є зятем [PERSON] і не бажає щодо нього надавати показання так як з ним перебуває в близьких родинних стосунках. Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі (далі по тексту Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 14 Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до статті 16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч.2,3,4,5 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності . Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом . Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним . Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). Будь-яких доказів, які б підтверджували факт надання позивачем в установленому законом порядку повноважень іншій особі на укладення та підписання оспорюваного правочину стороною відповідача не надано . З висновку судової почеркознавчої експертизи № 2311 від 28.01.2016, встановлено, що підпис від імені якого він зазначений - [PERSON], на договорі оренди землі укладеного 22 лютого 2012 року, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Добровеличківському районі 26 липня 2012 року за № 352178064004141 у розділі 15 "Орендодавець" та підписи в актах приймання-передачі земельної ділянки №3521780600:02:000:1135 від 22 лютого 2012, що є невід'ємними додатками до Договору, виконані не самим [PERSON], а іншою особою (а.с. 93-99) . Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин ) . Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що спірний договір має бути визнаний недійсними, оскільки він підписаний не позивачем та не відповідає його внутрішній волі . Також представник відповідача просила суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, оскільки з моменту, коли позивач дізнався про умови додаткової угоди минуло більше 3 років. Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові( ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Посилання представника відповідача на те, що позивач знав про існування договору оренди землі від 22 лютого 2012 з липня 2012, коли його зять [PERSON] отримав оренду плату за земельну ділянку не доводить факту отримання орендної плати безпосередньо [PERSON]. Крім того наданий для огляду в судове засідання журнал не доводить факту отримання орендної плати, так як він не є первинним документом та документом суворої звітності, а тому суд вважає такий доказ неналежним (а.с.50). Жодних доказів, що [PERSON] у грудні або в липні 2012 році отримав договір оренди землі від ТОВ «Агрогран» в судове засідання не надано. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 29 жовтня 2015 року, строк позовної давності ним не пропущено. Вирішуючи питання про застосування правил позовної давності, суд взяв до уваги пояснення представника позивача, а саме, що про порушене право він дізнався у 2015 році коли отримав договір оренди землі від 22.02.2012, який не укладав . Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного суду України у справі № 6-48цс15, який зазначив, що за змістом частини 1 ст. 261 Цивільного кодексу (перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила) початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Необхідно зазначити, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так у рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, порушено відповідачем. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Отже з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 2699 гривень 04 копійки . На підставі викладеного, ст.ст. 13,14,16 Закону України Про оренду землі від 06.10.1998 року № 161-ХІV із змінами та доповненнями, ст.ст.203,207,215 ЦК України,

Outcome: approved