Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.01.2014 по 30.03.2015 в розмірі 28391 грн. 08 коп.; стягнути нараховану матеріальну допомогу в сумі 500 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92328 грн. 12 коп.; стягнути моральну шкоду в розмірі 60000 грн. 00коп. 22.05.2018 року позивач подала до суду уточнену заяву та просила в остаточній редакції стягнути з казенного підприємства «Південукргеологія» на користь [PERSON], заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 30.03.2015 року в розмірі 26262,34 грн., матеріальну допомогу за жовтень 2014 року в сумі 500,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 21.05.2018 року в розмірі 85722,00 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати станом на 21.05.2018 року в розмірі 27524,92 грн., моральну шкоду в розмірі 60000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 30 березня 2015 року згідно наказу №34-К від 25.03.2015 вона була звільнена за власним бажанням з посади чергового Солоницівської дільниці бази виробничого резерву і комплектації КП «Південукргеологія». На час її звільнення у відповідача існувала заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2014 по 30 березня 2015 року. Розрахунок по заробітній платі з позивачем досі не проведений, інформацію щодо належних до виплати сум позивач також не отримала. Позивач та її представники просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача КП «Південукргеологія» в судове засідання не зявився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. До суду надано відзив на змінену позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнає суму заборгованості по невиплаченій заробітній платі у розмірі 19403,20 грн. та індексацію за період заборгованості 6441,86 грн., при цьому посилається на скорочення державою бюджетного фінансування підприємства та відсутність внаслідок цього грошових коштів. Також відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на пропуск позивачем строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, та в частині стягнення моральної шкоди з посиланням на її недоведеність. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається з наданої трудової книжки (запис № 18), позивач [PERSON] 01.10.2012 року була переведена на посаду чергового Солоницівської дільниці бази виробничого резерву і комплектації КП «Південукргеологія» згідно наказу від 01.10.2012 року № 374-к. Згідно запису № 19 в трудовій книжці позивач була звільнена з вказаної посади за власним бажанням з 30.03.2015 року відповідно до наказу № 34-К від 25.03.2015 року. Тобто в період з 01.01.2014 року по 30.03.2015 року, за який заявлена позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі, позивач [PERSON] перебувала з казенним підприємством «Південукргеологія» у трудових відносинах. На час звільнення [PERSON] існувала заборгованість по заробітній платі, яка не погашена і на момент розгляду справи. Дана обставина не заперечується відповідачем. Так, згідно довідки т.в.о. генерального директора КП «Південукргеологія» [PERSON] від 10.04.2018 №01/12-1213 заборгованість по невиплаченій заробітній платі становить 19403,20 грн., індексація за період заборгованості самостійно розрахована відповідачем в сумі 6441,86 грн. Вирішуючи питання про розбіжність між сумою заборгованості по заробітній платі, що заявлена до стягнення позивачем, та сумою заборгованості, яку визнає відповідач, суд виходить з наступного. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~\~ст.76 ЦПК України\~\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем було надано суду довідку Пенсійного фонду України від 12.03.2018 року за формою ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» стосовно доходів [PERSON] за період з 2011 по 2015 рр., а також розрахункові листки з виплати заробітної плати, видані відповідачем. При цьому відомості, викладені в довідці від 12.03.2018 року, співпадають з даними про розмір нарахованої заробітної плати в наявних розрахункових листках. З огляду на це суд вважає надані докази належними та достовірними. В той же час відповідач не надав первісних документів на підтвердження довідки т.в.о. генерального директора КП «Південукргеологія» [PERSON] від 10.04.2018 №01/12-1213. Відповідно до розрахунку позивача, що ґрунтується на вказаних доказах, нарахована заробітна плата за січень 2014 р. складає 2264,61 грн., за лютий 2014 р. 1715,21 грн., за березень 2014 р. 1882,23 грн., за квітень 2014 р. 1958,74 грн., за травень 2014 р. 2059,52 грн., за червень 2014 р. 2133,63 грн., за липень 2014 р. 1938,23 грн., за серпень 2014 р. 3121,18 грн., за вересень 2014 р. 1912,76 грн., за жовтень 2014 р. 1912,76 грн., за листопад 2014 р. 2384,49 грн., за грудень 2014 р. 2093,44 грн., за січень 2015 р. 2362,88 грн., за лютий 2015 р. 2104,00 грн., за березень 2015 р. 3025,33 грн., а всього 32869,01 грн. Сума податків і зборів, що підлягала утриманню із заробітної плати у 2014-2015 роках, складається з єдиного внеску в розмірі 3,6% бази нарахування єдиного внеску відповідно до п. 7 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», податку на доходи фізичних осіб в розмірі 15% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих, у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами (п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України), військового збору у розмірі 1,5% обєкта оподаткування, визначеного п.п. 1.2 п. 16 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України (п.п. 1.3 п. 16 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України), а разом 20,1% від нарахованої заробітної плати. Виходячи з викладеного, сума заборгованості по заробітній платі позивача, яка підлягає до виплати за період з 01.01.2014 року по 30.03.2015 року включно, дорівнює різниці між сумою нарахованої заробітної плати та сумою податків і зборів, що підлягають утриманню, а саме 32869,01- 32869,01*20,1%=32869,01-6606,67=26262,34 грн. Згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Як вказано у\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, що відповідач дійсно у день звільнення не виплатив позивачу наявну перед ним заборгованість по заробітній платі, яка складає після утримання податків та зборів згідно розрахунку позивача та наданих доказів 26262,34 грн., і досі не виплатив навіть ту суму заборгованості, яку визнає, то позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Також позивачу було нараховано і не виплачено матеріальну допомогу в розмірі 500,00 грн. у звязку із смертю батька, який помер 07.07.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ВЛ № 449024 та розрахунковим листком, виданим відповідачем за жовтень 2014 року. Проти даної вимоги відповідач не заперечував. З урахуванням викладеного суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 21.05.2018 року в розмірі 85722,00 грн., суд виходить з наступного. За ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В силу цього є необґрунтованими доводи відповідача про те, що у позові в цій частині слід відмовити у звязку із відсутністю у нього грошових коштів. Також, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норми матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, розглядаючи справу від 26.10.2016 р. за № 6-1395цс16, підтвердили раніше висловлені правові позиції, а саме: в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Суд не погоджується з доводами відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, при зверненні з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку, оскільки виходячи з положень ст. 117 КЗпП України, середній заробіток має стягуватись з роботодавця за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В силу положень ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З цього видно, що даний строк має обчислюватись з моменту проведення роботодавцем фактичного розрахунку із звільненим робітником, але на даний час такий фактичний розрахунок відповідачем ще не проведений. Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 року по справі N 635/2084/16-ц визначив, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пп. б) п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Останніми двома місяцями роботи позивача є лютий та березень 2015 року. Заробітна плата за лютий 2015 року, яка має враховуватись при розрахунку середньої заробітної плати, складає 2104,00 грн. Заробітна плата за березень 2015 року, яка має враховуватись при розрахунку середньої заробітної плати, складає 3025,33 грн. за вирахуванням компенсації за невикористану відпустку в розмірі 652,20 грн., оскільки згідно п. 4 Порядку компенсація за невикористану відпустку не враховується при обчисленні середньої заробітної плати, а всього 3025,33-652,20=2373,13 грн. Виходячи з цього, заробітна плата за останні два місяці роботи позивача, яка має враховуватись при розрахунку середньої заробітної плати, складає 2104,00 + 2373,13 = 4477,13 грн. Кількість робочих днів у лютому та березні 2015 року дорівнює 41 день. Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата складає 4477,13 грн./41 день = 109,20 грн./день. При розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку з моменту звільнення до моменту подання позивачем заяви про зміну позову від 21.05.2018 року необхідно враховувати, що кількість робочих днів у квітні-грудні 2015 року дорівнює 192 дні. у 2016 році 251, у 2017 році 249, з 01 січня по 21 травня 2018 року включно 93 дні, а всього 192+251+249+93 = 785 робочі дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку дорівнює добутку середньоденної заробітної плати та кількості робочих днів за час затримки і визначається як 109,20 грн * 785 робочі дні = 85722,00 грн. З урахуванням викладеного суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати станом на 21.05.2018 року в розмірі 27524,92 грн., суд виходить з наступного. Відповідач, наводячи розрахунок суми індексації за період затримки розрахунку, фактично погоджується з тим, що він несе відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачу. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статей 1, 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. З матеріалів справи вбачається, що відповідач допустив затримку у виплаті заробітної плати позивачу більш ніж на один місяць, а тому у нього в силу наведених норм закону виник обовязок виплатити компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до ст. 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За положеннями п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. В силу цього суд вважає, що щомісячні індекси споживчих цін, оприлюднені Державною службою статистики України на офіційному сайті http://www.ukrstat.gov.ua/, є загальновідомою інформацією. Відповідно до докладного розрахунку, наведеного позивачем в заяві про зміну предмету позову від 21.05.2018 року, сума компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати станом на травень 2018 року складає 27524,92 грн. Відповідач у своєму відзиві доводів проти задоволення даної вимоги не наводив. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що дана вимога підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 60000 грн., завданої діями відповідача,\~\~то дана вимога\~\~є такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова ПВСУ № 4) слід звернути увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як встановлено судом, позивачу не була виплачена заробітна плата при звільненні за період з 01.01.2014 року по 30.03.2015 року, і ця заборгованість не виплачена досі. Оскільки доходи особи є її власністю в силу положень законодавства та практики Європейського суду з прав людини, то фактично позивач діями відповідача була позбавлена можливості користуватись її власністю. Згідно наявних доказів, позивач є одинокою матірю та виховує сина [PERSON], [INFO], з яким проживає вдвох згідно довідки Солоницівської селищної ради від 02.05.2018 року № 1496. Статус одинокої матері підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України та довідкою про одержання допомоги одинокій матері. Позивач є хворою на атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу 2 ступеню, що підтверджується довідкою КЗОЗ «Солоницівська поліклініка» № 590 від 21.06.2011 року. У період з січня 2014 року по червень 2015 року включно позивач отримувала допомогу одинокій матері на одну дитину в розмірі 365,40 грн. на місяць, що підтверджується довідкою Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (УПСЗН Дергачівського району) № 1340 від 10.05.2018 року, пенсію в розмірі згідно довідок Дергачівського ОУПФУ № 627 від 10.05.2018 року і з липня 2015 року по жовтень 2015 року заробітну плату в ТОВ «Авіка». У 2014 році син позивача навчався у Харківському національному технічному університеті сільського господарства імені [PERSON], доходів не отримував. Виходячи з положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», внаслідок невиплати заробітної плати відповідачем доходи позивача та її сина у 2014-2015 роках були нижчими за встановлений прожитковий мінімум. Суд погоджується з тим, що невиплата заробітної плати відповідачем за таких обставин неминуче приводила до того, що позивач змушена була економити на харчах, одязі, лікуванні тощо. Внаслідок цього позивач зазнала суттєвих душевних страждань, втратила душевну рівновагу та самоповагу, перебувала у стресовому стані, в її звичайний життєвий ритм та плани довелось вносити зміни та докладати додаткових зусиль щодо організації життя позивача. Таким чином, позивачу була заподіяна моральна шкода у вигляді душевних страждань, причиною яких є вимушене зниження рівня життя та неможливість користуватись своєю власністю внаслідок неправомірних дій відповідача. За ч.3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про невідповідність заявленої суми моральної шкоди вимогам розумності та справедливості і вважає за можливе задовольнити дану позовну вимогу в сумі 5000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~ з відповідача підлягають стягненню на користь держави витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial