Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу та розміру аліментів, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.11.2013 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мімімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11.09.2013 і до досягнення повноліття. Відповідно, сума аліментів, які повинен сплачувати відповідач, станом на 01.03.2020, складала 900 грн. Однак, з часу ухвалення рішення суду розмір витрат на дитину значно зріс, оскільки змінилися економічні умови в країні, відбулося зростання цін, витрат на комунальні послуги, продукти харчування, тощо. Окрім того, з часу ухвалення рішення суду змінився мінімальний розмір аліментів на дитину, і відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, в даний час він становить 50% прожиткового мімімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на дитину від 6 до 18 років не може бути меншим 1159 грн. З 2014 року відповідач сплачував аліменти на дитину в розмірі 900 грн., однак з березня 2020 року виплату аліментів взагалі припинив. Відповідач є працездатним, офіційно не працює, однак займається перевезеннями товарів вантажним автомобілем, але офіційно свої доходи не висвітлює. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Тульчинсмського районного суду Віницької області від 05.11.2013 на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначивши новий розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач подав суду відзив на позовну заяву (а.с. 39-40), відповідно до якого позов визнав частково, згоден сплачувати аліменти у розмірі 1200 грн. У відзиві, на обгрунтування своєї позиції щодо часткового визнання позову, зазначив, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, він припинив займатися підприємницькою діяльністю ще 03.11.2017, а тому доходу, який він раніше отримував, в даний час він не отримує, має статус безробітнього, що позбавляє його можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Позивач доказів того, що він має дохід з вантажних перевезень не надала. Також, він має на утриманні непрацездатних батьків, які є пенсіонерами, приймають ліки, вартість яких перевищує отримувану ними пенсію. Окрім того, в даний час дуже велика вартість комунальних послуг, які він сплачує. Позивач не надала доказів які б підтверджували розмір витрат на дитину, враховуючи те, що батьки, відповідно до ст. 141 СК України, мають рівні обов`язки щодо утримання дитини. Беручи до уваги те, що з 01.07.2020 прожитковий мінімум для дитини відповідного віку від 6 до 18 років становить 2318 грн., вважає, що аліментів у розмірі 1200 грн. буде достаньо для утримання сина. Позивач подала до суду заперечення на відзив (а.с. 57-58), у яких зазначила, що відповідач здійснює вантажні перевезення не офіційно, без сплати податків, а отже, отримує дохід. Батьки відповідача, будучи пенсіонерами за віком разом отримують пенсію близько 6000 грн., а тому мають можливість утримувати себе самостійно, вони не є особами з інвалідністю, тяжко хворими, чи такими, що потребують стороннього догляду. Також, відповідач стверджує, що він утримує своїх батьків, однак позивач ставить під сумнів це, оскільки за що він їх може утримувати, якщо за його твердженнями, ніде не працює, і не отримує дохід? Щодо великої вартості комунальних платежів, на які посилається відповідач, то його батьки отримують субсидію і знову ж таки, за що він їх може сплачувати, якщо за його твердженнями, ніде не працює, і не отримує дохід? В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився. Відповідно до ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 6), сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Сторони перебували у шлюбі починаючи з 18.10.2012 (а.с. 7). Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28.10.2014 шлюб між ними розірвано (а.с. 8). Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.11.2013 (а.с. 8), з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 30% прожиткового мімімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.09.2013 і до досягнення ним повноліття. Дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю - позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідками Кинашівської сільської ради від 27.10.2020 (а.с. 10, 11). Відповідно до повідомлення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 05.05.2021, надісланого на ухвалу суду про витребування доказів, відповідач [PERSON] з 03.11.2017 не є фізичною особою-підприємцем. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3 ст.51 Конституції України ). Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ ( 78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини, що виникли між сторонами регламентуються ст. 180-183, 192 СК України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану. Погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2021 становить 2395 грн., а тому розмір аліментів для дитини даного віку не може бути меншим 1197,50 грн. Відповідачем з відзивом на позовну заяву надано наступні докази: - копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців (а.с. 41), відповідно до якого він припинив заняття підприємницькою діяльністю з 03.11.2017; - копії пенсійних посвідчень, виданих на ім`я [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42), відповідно до яких дані особи отримують пенсію за віком; - копії квитанцій про сплату вартості спожитого природного газу за адресою: [ADDRESS] , з кількістю мешканців "1". (а.с. 43-46), вартості послуг розподілу (доставки) природнього газу (а.с. 47). Таким чином, з наданих відповідачем доказів, судом встановлено, що він на час розгляду справи підприємницькою діяльністю не займається. Дана обставина також підтверджується повідомленням з Головного управління ДПС у Вінницькій області від 05.05.2021. Разом з тим, поданих відповідачем в якості доказів утримання батьків копій пенсійних посвідчень, суд вважає недостатніми для підтвердження даної обставини, оскільки доказів того, що дані пенсійні посвідчення належать батькам відповідача не надано, як і не надано самих доказів утримання. Також, суд не бере до уваги копії квитанцій про сплату вартості послуг розподілу (доставки) природнього газу, оскільки у даних квитанціях не зазначено прізвища, імені, по батькові платника та за якою адресою домогосподарства сплачуються дані послуги. З огляду на викладене, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження зміна матеріального становища відповідача в бік його погіршення, на яку він посилається у відзиві. Ним лише підтверджено припинення здійснення підприємницької діяльності та факту сплати вартості спожитого природнього газу. Відповідно, останнє, доказом погіршення матеріального становища бути не може, оскільки комунальні послуги зобов`язане сплачувати все населення, в тому числі їх сплачує і позивач, а також вартість даних послуг не є значно великою. Крім того, відповідач не позбавлений права на отримання субсидії. Також, залишились не підвердженими посилання відповідача на те, що він має статус безробітнього. В свою чергу, посилання позивача на те, що відповідач отримує доходи від заняття вантажними перевезеннями також залишились не підтвердженими. Таким чином, визначаючи аліменти у новому розмірі, суд приймає до уваги, що сплачуваний відповідачем розмір аліментів є нижчим законодавчо встановленого розміру - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховує інтереси дитини, матеріальне становище платника аліментів, те, що останній припинив заняття підприємницькою діяльністю. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для збільшення розміру аліментів, однак, не в заявленому позивачем розмірі, а в розмірі 1500 грн. Саме такий розмір аліментів суд вважає справедливим та правильним у даному випадку. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Згідно п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial