Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, про визнання кредитного договору №150/П/РП/2006-840 від 03 листопада 2006 року та договору іпотеки 03 листопада 2006 року недійсними, та просила в порядку двосторонньої реституції зобов'язати сторони повернути одна одній все отримане по кредитному договору №150/П/РП/2006-840 від 03 листопада 2006 року, посилаючись на те, що зміст кредитного договору суперечить встановленим в ньому умовам та вимогам законодавства. У судовому засіданні представники позивача та позивач підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просив позов задовольнити. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи зі слідуючого. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 03.11.2006р. між ВАТ КБ "Надра" та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір №150/П/РП/2006-840, згідно з яким позивачу було надано кредит в сумі 65 000,00 доларів США під 9,5 % річних. Крім того, 03.11.2006 р. між позивачем та третьою особою [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором укладено договір поруки. В зв'язку з порушенням позивачем взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та сплаті відсотків в розмірах і строки передбачені кредитним договором 09.08.2010 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору №150/П/РП/2006-840 від 03.11.2006р., даною угодою було встановлена щомісячна сума мінімально необхідного платежу відповідно до графіку. На думку позивача, зміст оспорюваного договору №150/П/РП/2006-840 від 03.10.2006р. суперечить встановленим в ньому умовам та вимогам законодавства, а саме відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту в кредитному договорі відсутні істотні умови його реальна ціна, відсутній графік погашення процентів Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов'язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно з ст.ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті. Таким чином, згадана норма права не вимагає зазначення ціни договору в гривні та її еквівалент у іноземній валюті, разом з тим, надає право сторонам визначати грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті, де валюта є розрахунковою одиницею визначення ціни під час виконання зобов'язання. Згідно з ч.2 ст.198 ЦК України виконання зобов'язань, виражених у національній валюті, здійснюється відповідно до закону. Пунктом 1 ч.2 ст.92 Конституції України статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюється виключно законами України. Положеннями ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов'язань у іноземній валюті. Відповідно до ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснення таких банківських операцій, як розміщення коштів, залучених від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Коштами, відповідно до даного закону, є гроші в національній або іноземній валютах чи їх еквівалент. Виходячи з наведеного, укладання кредитного договору та його виконання в іноземній валюті за кредитним договором не суперечить чинному законодавству. Крім того, є безпідставними посилання позивача та її представників та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011р., щодо заборони надання споживчих кредитів у іноземній валюті, оскільки зазначений закон прийнято після укладення між сторонами оспорюваного кредитного договору. Не узгоджуються з вимогами закону й твердження позивача про те, що, укладаючи кредитний договір, вона не мала можливості розраховувати на суттєву зміну співвідношення курсу валюти кредиту та гривні, а доходів, які вона отримує в гривнях, не вистачатиме на погашення платежів за кредитом; що допущена нею помилка є результатом навмисних дій відповідача, з огляду на таке. Вимогами ст.229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до керівних роз'яснень, яків містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його витлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, є необґрунтованими посилання позивача на ч.1 ст.230 ЦК України та її твердження про те, що відповідачем при укладанні кредитного договору було навмисно введено її в оману. Позивачем та її представниками у ході судового розгляду не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо наявності умислу у відповідача на введення позивача в оману. За оспорюваним договором, одна сторона - банк передала, інша позивач - прийняла в борг кошти, на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дії, які призводять до виникнення взаємних прав та обов'язків. Позивач [PERSON], укладаючи договір, розуміла значення своїх дій та безспірний обов'язок по поверненню чужих грошей. Не існувало на момент укладання оскаржуваних угод і курсової різниці між національною валютою та валютою кредиту. Також, із вищевказаних підстав суд оцінює критично висновок проведеної судово-економічної експертизи від 9.10.2013р., оскільки в його основу покладені вимоги законодавства, які діють на даний час та яких ще не існувало на момент укладення оспорюваного кредитного договору від 3.11.2006 року. Так, зокрема, як в основу зазначеного висновку так і в обґрунтування позовних вимог покладено норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011р., Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007р., а також ряд положень Закону України «Про захист прав споживачів», які набрали чинність вже після укладення між сторонами оспорюваних кредитного договору та договору поруки від 3.11.2006р. Враховуючи викладені обставини, а також положення керівних роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними є необґрунтованими.

Outcome: dismissed