Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з січня 2019 року по травень 2019 року в сумі 61791,34 грн., а також компенсацію за не своєчасно виплачену заробітну плату, компенсацію за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди в сумі 4000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 01.07.2004 року прийнята на посаду охоронника в Публічному акціонерному товаристві «Тернопільський радіозавод «Оріон», а 14 травня 2019 року була звільнена із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України. За період роботи у ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» виникла заборгованість по заробітній платі за січень травень 2019 р., яка складає - 61791,34 грн. Позивач вказала, що на усі її неодноразові звернення, відповідач не реагує, причин невиплати заробітної плати не повідомив, при звільненні повного розрахунку із нею не провів. Окрім цього, оскільки відповідачем тривалий час безпідставно затримується виплата заробітної плати вона має право на стягнення із відповідача компенсації за весь час затримки виплати заробітної плати і відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 4000 грн., так як невиплата заробітної плати вплинула на її звичний спосіб життя та на взаємозв`язки із оточуючими та близькими людьми, а тому просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався, хоча у відповідності вимог цивільного процесуального законодавства повідомлений судом про відкриття провадження по справі та про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на вимоги ч.5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до частково задоволенню з таких підстав. Позивач прийнята на роботу сторожем у відділі охорони ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» 01 липня 2004 р., згідно наказу №4 від 01.07.2004 р. Звільнена з роботи за угодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України 14 травня 2019 р., згідно наказу №62 від 13.05.2019 р. Дані обставини засвідчує трудова книжка позивача (а.с.6-8). Згідно розрахункових листів за січень травень 2019 року невиплачена заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 61791,34 грн. Як слідує зі\~ст.21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За вимогами ст.94,\~97 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог\~ст.47 КЗпП України\~ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.83\~КЗпП України у \~разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст.116 КЗпП України \~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача . Оскільки в порушення вимог ст.81 ЦПК України відповідачем не представлено суду жодних доказів на спростування вимог позивача, суд приймає наведені позивачем обставини, як доведені. Що стосується вимог позивача про стягнення компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку позивача з дня його звільнення по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити частково, виходячи з наступного: статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України не проведення розрахунку із працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП (п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.99 р.). Повний розрахунок із звільненим працівником проводиться не на вимогу цього працівника, а є обов`язком роботодавця та не може залежати від певної дії звільненої особи (особистого звернення, пред`явлення вимоги). Однак, суд керується також правовою позицією Верховного суду України у цивільній справі №6-259цс17 від 13.03.2017 р., згідно якої за змістом п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.\~ У справі, яка розглядається суд враховує, що позивача було звільнено за згодою сторін, враховує отриманий ним заробіток, згідно розрахункових листів, тому, застосовуючи принцип співмірності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково та стягнути з відповідача в користь позивача компенсацію в розмірі 2000 грн. за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з ч.2\~ст.23 ЦК України\~моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~ст. 237? КЗпП України.\~Стаття 237?\~КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст. 237? КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~роз`яснює, що відповідно до ст.\~237\~? КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, в зв`язку з тим, що роботодавець при звільненні працівника\~мав перед позивачем заборгованість по нарахованій заробітній платі, тобто є порушення прав працівника по виплаті нарахованої заробітної плати, то відповідно є обґрунтованою вимога позивача про відшкодування моральної шкоди. На переконання суду вона підлягає до відшкодування, яку суд оцінює в розмірі 2000 грн.

Outcome: partial