Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивачка 07.04.2021 звернувся до суду з вищеназваним позовом, у якому просила надати дозвіл на виїзд за кордон малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , за межі України до Республіки Польща на період часу з моменту набрання чинності рішенням суду на рік з обов`язковим поверненням на територію України, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] ; надати [PERSON] дозвіл на оформлення всіх необхідних документів, пов`язаних з перетинанням державного кордону України її сином [PERSON] без згоди батька. На обґрунтування позову послалась на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 22.11.2019. Від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з нею. Самостійно матеріально утримує сина, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. З моменту розлучення відповідач інколи надавав кошти на утримання дитини, а з січня 2021 року, маючи реальну можливість, самоусунувся від батьківських обов`язків щодо утримання сина. Наразі відповідач перебуває у шлюбі з іншою жінкою. Позивачка також зареєструвала шлюб з [PERSON] , з яким проживає разом. Місто Попасна, де мешкає вона та відповідач, постійно знаходиться у зоні бойових дій. У неї є можливість працювати у Польщі, куди вона не може переїхати з сином без згоди батька. Дитина буде влаштована до дошкільного дитячого закладу і матиме всі умови для повноцінного розвитку. Нею укладений договір найму житлового приміщення - двокімнатної квартири, де у дитини є окрема кімната. Має намір забезпечити повноцінне життя сину задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. На її неодноразові звернення щодо надання згоди на виїзд сина за кордон, відповідач відповіді не надав. 20.04.2021, після отримання судом інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати судовий розгляд у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано сторонам строк на подання заяв по суті. 18.05.2021 у межах встановленого судом строку відповідачем надано відзив, у якому він позов не визнав, оскільки вважає, що позивачка планує виїхати за кордон на постійне проживання без наміру повертатись в Україну, внаслідок чого він втратить можливість брати участь у вихованні сина, підтримувати з ним родинний зв`язок. Підтвердив, що після розлучення за домовленістю між ними син залишився проживати разом з матір`ю, однак він брав участь у його вихованні та утриманні. Влітку 2020 року позивачка разом з чоловіком, який тривалий час працює водієм вантажного автомобіля у Польщі, виїхала до Польщі. Син залишився проживати разом з ним до січня 2021, тобто протягом 6 місяців. У січні 2021 року позивачка повернулась у м. Попасна та стала вимагати від нього дозволу на виїзд дитини до Польщі. Отримавши відмову, почала шантажувати тим, що не даватиме бачитися з сином. Він був вимушений звернутись до Ради опіки та піклування Сєвєродонецької районної державної адміністрації Луганської області, рішенням якої від 13.05.2021 встановлено порядок його участі у вихованні дитини: з 16-00 години п`ятниці до 19-00 години неділі кожного тижня за попередньою домовленістю. У разі задоволення позову виконання цього рішення буде неможливим. 04.06.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 08.07.2021. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, у вступному слові зазначила, що дитина після розлучення проживає разом з нею. Вона разом з чоловіком офіційно працюють та проживають у Польщі, мають стабільні умови для проживання: заробіток, житло. Винаймають двокімнатну квартиру у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де сину створені всі умови. Ця адреса є її офіційною адресою у Польщі, на яку вона отримує рахунки тощо. Дитина буде відвідувати недержавний дитсадок, у якому працює знайома - українка, що на початку усуне мовний бар`єр. Вимушена була залишити сина з батьком на півроку через відсутність його згоди на виїзд дитини. Син та вона страждали через розлуку. Відповідач створив нову сім`ю, зараз офіційно не працевлаштований, не має стабільного доходу. Відповідач матиме можливість спілкуватись з сином, дитина буде відвідувати батька на канікулах. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що хоче бачитися з дитиною та брати участь у її вихованні. Син півроку жив у його сім`ї, він з дружиною належним чином піклувались про нього. У разі виїзду дитини за кордон, він втратить можливість брати участь у його житті, у вихованні, підтримувати родинний зв`язок, повноцінно з ним спілкуватись. Хоче виростити сина у м. Попасна, дати йому належну освіту, сприяти його розвитку. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що відповідачеві має бути надана можливість спілкуватися з сином онлайн чи при зустрічах. Суд, вислухавши сторони, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 22.11.2019, що підтверджується копією рішення суду (а.с.7). Від спільного подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб щодо зміни прізвища позивачки (а.с.8, 10). Після розірвання шлюбу за домовленістю сторін місце проживання дитини визначено разом з матір`ю, що також підтверджується рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 22.11.2019 (а.с.7). Наразі спір щодо проживання дитини з матір`ю чи з батьком між сторонами відсутній. Відповідач заперечує лише щодо виїзду дитини за кордон, на його думку, на постійне місце проживання, що перешкоджатиме його участі у вихованні сина. Як позивачка, так і відповідач створили нові сім`ї, що ними визнано у судовому засіданні. З копії договору найму житлового приміщення від 01.03.2021 вбачається, що позивачка винаймає двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). Згідно довідки, виданої Недержавним дошкільним закладом «Доміно», розташованим у [ADDRESS] (Республіка Польща), [PERSON] , [INFO] , навчатиметься у цьому закладі (а.с.12). Позивачка отримала заяву про в`їзд на роботу іноземця від роботодавця «Любар Транспорт» офісним працівником - експедитором у м. Рибник, Республіка Польща, терміном на шість місяців (а.с.15). Відповідач не працює, що визнано сторонами. Згідно квитанції від 21.02.2021 надавав позивачці допомогу на утримання сина у розмірі 673 грн (а.с.33). Розпорядженням голови Сєвєродонецької районної державної адміністрації від 13.05.2021 №95 відповідачеві визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною: з 16-00 пятниці по 19-00 неділі кожного тижня за попередньою домовленістю (а.с.37). З промов сторін у судовому засіданні, беручи до уваги дату звернення до органу опіки та піклування, судом встановлено, що спір щодо участі батька у вихованні дитини виник у зв`язку з конфліктом, який є предметом цього судового розгляду. Враховуючи вік дитини, судом не було опитано малолітнього [PERSON] щодо предмета позову. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Аналізуючи обставини справи, беручи до уваги те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, має роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Посилання відповідача про те, що дитина виїжджатиме на постійне місце проживання та не повернеться в Україну, виключно на яких ґрунтується його позиція, спростовується тим, що дозвіл на тимчасове проживання у Республіці Польща з метою працевлаштування видається позивачці на шість місяців. Також, враховуючи тривалість такого дозволу, з метою дотримання балансу прав батьків на участь у вихованні дитини та спілкування з нею, суд вважає доцільним визначити термін дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - протягом шести місяців з дня набрання рішенням законної сили. При цьому суд зауважує, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 у справі №712/10623/17. Надані відповідачем скриншоти переписки сторін у месенджері підтверджують наявність між сторонами конфлікту та відсутність згоди відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон (а.с.34-36). Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за межі України до Республіки Польща на шість місяців з дня набрання рішенням законної сили у супроводі матері без згоди на супроводу батька. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи немайновий характер позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати на сплату судового збору у сумі 908 грн (а.с.1). На підставі викладеного, ст. 141, 150, 153, 155 СК України,

Outcome: partial