Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай), розміром 6.13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебувала в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] , виданого Синельниківською райдержадміністрацією Дніпропетровської області 31.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за реєстром № 0136. Під час життя, а саме 21.01.1991 року, [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження : усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] своїм дітям. Будь якого спору щодо спадкового майна між спадкодавцями не виникало, вони всі вважали, що є спадкоємцями матері, оскільки фактично прийняли спадщину. Факт прийняття спадщини позивачем, [PERSON] та [PERSON] встановлений рішенням Синельниківського міськрайсуду від 18.08.2017 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року. Під час звернення до нотаріуса Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Мельникова О.Ж. про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом позивачу та іншим спадкоємцям стало відомо, що спадщина видана іншому спадкоємцю, а саме їх сестрі - [PERSON] . Також. в травні 2016 року позивачу та іншим спадкоємцям стало відомо, що [PERSON] , користуючись тим, що всі спадкоємці крім неї не проживають за місцем відкриття спадщини, отримала спочатку свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 404531, АЕР № 404532 від 05.03.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 188, згідно якого вона стала єдиним спадкоємцем права на земельну частку (пай), розміром 6.13 умовних кадастрових гектарів та грошового внеску, які належали їх матері [PERSON] . При цьому при подачі заяви до нотаріальної контори відповідач вказала, що інші спадкоємці відсутні та надала довідку з Миролюбівської сільської ради Синельниківського району про відсутність заповіту після смерті [PERSON] , яка підписана чомусь головою сільської ради, хоча видача всіх довідок і документів щодо заповітів входить виключно до компетенції секретаря сільської ради. Також не зрозуміло яким чином [PERSON] прийняла спадщину відповідно до діючого на час смерті спадкодавця законодавства і на підставі чого отримала вказане свідоцтво. В подальшому [PERSON] на підставі рішення №117-24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» отримала державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року. Після того, як позивачу та іншим спадкоємцям стало відомо про вищевказане, ними була подана позовна заява про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом АЕР № 404531 від 5.03.2002 року, визнання незаконними рішення № 117-24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року та розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації від 24.04.2002 року № 185-р, визнання державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756 незаконним, скасування державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] та визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] прав та обов`язків спадкодавців на земельну частку (пай), розміром 6.13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Рішенням Синельниківського міськрайсуду Дніпропетровської області від 18.08.2017 року їх позовні вимоги задоволені, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року вищевказане рішення Синельниківського міськрайсуду від 18.08.2017 року скасоване в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання незаконними та скасування актів індивідуальної дії органу державної влади та органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю, визнання прав та обов`язків спадкодавця в порядку спадкування за заповітом в зв`язку з тим, що до участі у справі не був долучений Дніпропетровська регіональна філія Центру Державного земельного кадастру, яка вирішує питання державної реєстрації прав власності на землю, визначення меж та інше. На підставі ЗУ «Про Державний земельний кадастр», постанови КМ України від 17.10.2013 року №1051, якою затверджений порядок ведення Державного земельного кадастру, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи, яким в даному випадку є відділ у Синельниківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Що стосується державної реєстрації права власності на землю то це відноситься до компетенції Державного реєстратора у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того колегія судців апеляційного суду Дніпропетровської області звернула увагу позивачів на відповідність позовних вимог діючому законодавству, оскільки відповідно ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Але державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж. їм було відмовлено внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року за реєстровим № 188 у зв`язку з незгодою спадкоємця [PERSON] , якій воно видане. Таким чином позивач вважає, що наявність свідоцтва про право на спадщину АЕР № 404531 від 5.03.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №188, рішення Миролюбівської сільської Синельниківського району від 22.03.2007 року, розпорядження Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року в частині, що стосується [PERSON] та державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756 від 14.06.2002 року перешкоджають реалізації його права на спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , так як право на спірну земельну ділянку є спадковим майном і згідно ст. 1218 ЦК України входить до складу спадщини. У зв`язку з цим, позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 404531, АЕР № 404532 від 5.03.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 188, видане [PERSON] в частині спадкування права на земельну частку (пай), розміром 6.13 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Мйролюбівка, Синельниківського району, Дніпропетровської області; визнати рішення № 117 24 сесії ХХІІІ скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» [PERSON] незаконним та скасувати його; визнати розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» в частині надання [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельної ділянки у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай [NUMBER]) незаконним та скасувати його; визнати державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року незаконним, скасувавши державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] ; визнати за ним права та обов`язки спадкодавця на земельну частку (пай), розміром 6.13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав письмово надану заяву, згідно якої просив застосувати всі можливі та передбачені законодавством підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, а саме : застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у зв`язку з закінченням строку позовної давності для оскарження та визнання недійсними рішень, актів та розпоряджень органів місцевого самоврядування, які він просить скасувати в своїх позовних вимогах; відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, у зв`язку з відсутністю його порушеного та такого, що підлягає відновленню права; відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у зв`язку з тим, що таких підстав за його позовом вже винесене рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в особі відділу у Синельниківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача - Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, однак до його початку надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача - Державного реєстратора у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Синельниківської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, однак до його початку надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача - Другої Синельниківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Об`єднаної територіальної громади Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в особі відділу у Синельниківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER] , [PERSON] на підставі рішення Синельниківської райдержадміністрації від 21.03.1997 року № 204-р належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Миролюбівське» розміром 6,13 умовних кадастрових гектарах. Також, в даному сертифікаті зазначено, що внесені зміни, згідно яких право на земельну частку (пай) передано [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року АЕР № 404531 реєстра №188. Розмір земельної частки (паю) 6,13 га. Відповідно до дублікату заповіту від 21.01.1991 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження : усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось заповідала таким : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Синельниківського району 21.01.1991 року і зареєстрований у реєстрі за №8. З копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] , вбачається, що його батьками є : «батько - [PERSON] », «мати - [PERSON] ». 05.03.2002 року державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Шинкаренко Г.Ф., було видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішенням Миролюбівської сільської ради Синельниківського району 24 сесії ХХІІІ скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю), було вирішено клопотати перед райдержадміністрацією про передачу в приватну власність земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] - поле № 32 , пай - [NUMBER], площа 6,01. Розпорядженням голови Синельниківської райдержадміністрації № 185-р від 24.04.2002 року надано безкоштовно в приватну власність земельні ділянки у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] - пай [NUMBER]. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДП № 072756 [PERSON] на підставі розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації № 185-р від 24.04.2002 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 6,010 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 18.08.2017 року було встановлено факт прийняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] , виданого [PERSON] 05 березня 2002 року, державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області , зареєстрованого в реєстрі за № 188; визнано рішення № 117, 24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» недійсним та його скасовано; визнано частково недійсним та скасовано розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад», в частині надання безкоштовно в приватну власність земельної ділянки у розмірі середньої частки ( паю) для ведення товарного-сільськогосподарського виробництва [PERSON] ; визнано державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756 на ім`я [PERSON] на земельну ділянку ( пай № [NUMBER] ) , розміром 6,010 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради , призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 , виданий 14.06.2002 року недійсним; визнано за [PERSON] , [PERSON] права та обов`язки спадкодавця на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з правом реєстрації права власності вказаної земельної ділянки. Однак дане рішення було скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року . Постановою державного нотаріуса Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж. від 25.01.2018 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] було відмовлено у зв`язку з тим, що внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року за реєстровим №188 не має можливості, у зв`язку з незгодою спадкоємиці [PERSON] . Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2019 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, кримінальне провадження № 42018041560000032 від 12.04.2018 року відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України закрито. Ухвала набрала законної сили 20.04.2019 року. Згідно довідки Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області № 52/2-3458 від 12.04.2019 року СВ Синельниківського ВП проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018041560000032 від 12.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, за заявою [PERSON] , за фактом внесення неправомірних відомостей до офіційних документів працівниками Миролюбівської сільської ради Синельниківського району. Також зазначено, що 22.12.2018 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. 15.01.2019 року досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні завершено, обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено для розгляду до суду. Частиною 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України , який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Частиною 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР, який втратив чинності з 01 січня 2004 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом ст.549 ЦК УРСР необхідно, щоб спадкоємець вчинив хоча б одну дію, передбачену цією нормою закону: або фактично вступив в управління, або володіння спадковим майно; або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Але, слід зазначити, що диспозицією ст.334 ЦК Україні врегульовані підстави виникнення права власності за договором, тому не можуть бути в повній мірі застосовані до правовідносин, які виникли внаслідок спадкування. Відповідно до ст.ст. 560, 562 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Отже, цивільним законодавством, яке врегульовувало питання щодо прийняття і оформлення свідоцтва про право на спадщину, не встановлювались строки, протягом яких спадкоємці зобов`язані отримати свідоцтво про право на спадщину. Цивільний кодекс України, який діє з 1 січня 2004 року, також, не передбачає обов`язку спадкоємців в певні строки оформити свідоцтво про право на спадщину. Спірне свідоцтво про право на спадщину за законом було отримано відповідачем [PERSON] 05 березня 2002 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України. Суд звертає увагу на те, що 05 березня 2002 року, на момент отримання відповідачкою [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] пройшло майже п`ять років з моменту смерті спадкодавця [PERSON] . Відповідно до вимог ст.1300 ЦК України, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Однак, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 25.01.2018 року звертався з заявою до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , але постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у зв`язку з тим, що внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року за реєстровим №188 не має можливості у зв`язку з незгодою спадкоємиці [PERSON] . Згідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 абз. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути : визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. В судовому засіданні було встановлено, що 21.01.1991 року на ім`я позивача - [PERSON] , відповідача - [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був складений заповіт, згідно якого останнім вона заповідала усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося. Однак, 05.03.2002 року [PERSON] як єдина спадкоємиця, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно [PERSON] яке було зареєстровано в реєстрі за № 188. Отримання свідоцтва про право на спадщину стало підставою для подальшого отримання [PERSON] рішення № 117 24 сесії ХХІІІ скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року № 185-р « Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад. У подальшому [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553. Однак, відповідно до ст.524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках діти. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину від 05.03.2002 року було видано державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори на підставі заяви спадкоємця за законом [PERSON] , яка повідомила нотаріуса про те, що інших спадкоємців після померлої [PERSON] не має. Даний факт встановлений ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2019 року. Як було встановлено судом під час судового розгляду, інші спадкоємці фактично прийняли спадщину протягом шести місяців після смерті спадкодавця [PERSON] , яка настала [INFO] . Встановлений судом факт прийняття спадщини і обставини щодо володіння і розпорядження спадковим майном є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року, яке було отримано відповідачкою [PERSON] недійсним. Крім того, свідоцтво про право на спадщину за законом є недійсним, оскільки на момент смерті спадкодавця [PERSON] був діючим заповіт на користь дітей спадкодавця, в тому числі позивача і відповідача, який не скасований і не був визнаний недійсним. Що стосується позовних вимог про визнання незаконними та скасування актів індивідуальної дії органу державної влади та органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю, скасування його державної реєстрації, то суд дійшов наступного висновку. З 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний Кодекс України. Відповідно до ст.125 Земельного Кодексу України (з 01 січня 2002 року) право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи права користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02 травня 2009 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки ( п. 7 розділу Х «Перехідні положення ЗК») одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди у розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Відповідно до частини першої ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об`єктивних і суб`єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів. Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у статті 141 ЗК України і є вичерпним. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. Відповідно до частини першої ст.10 ЗУ «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, зазначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Слід зазначити, що на момент прийняття рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» ( а.с.23,24) Миролюбівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області та голова Синельниківської райдержадміністрації діяли в межах закону та своєї компетенції на підставі наданих [PERSON] документів. Разом з тим, ці локальні нормативні акти були прийняті на підставі документів, які були надані відповідачкою [PERSON] , а саме свідоцтва про право на спадщину за законом. Вимоги про визнання незаконним і скасування рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» є похідними від вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 05.03.2002 р. на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] . Оскільки судом зроблений висновок про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, то вимоги про скасування рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» підлягають задоволенню. Однак, суд враховує те, що розпорядження голови Синельниківської РДА від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» стосується не тільки прав і обов`язків відповідача [PERSON] , а й прав та обов`язків інших осіб. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а розпорядження голови Синельниківської РДА від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» є незаконним і підлягає скасуванню в частині надання безкоштовно в приватну власність земельної ділянки у розмірі середньої частки ( паю) для ведення товарного-сільськогосподарського виробництва [PERSON] . В статті 126 Земельного Кодексу України, чинного на час видачі державного акту, передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У зв`язку з визнанням незаконним та скасуванням рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської РДА від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад визнається недійсним і державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 072756, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року. Оскільки ч.1 ст. 155 ЗК України передбачений саме такий спосіб захисту порушеного права, то вказаний державний акт визнається недійсним, а не незаконним. Крім того, суд враховує те, що позивачем заявлена позовна вимога про визнання державного акту на право приватної власності на землю та скасування державної реєстрації права власності на ім`я [PERSON] на земельну ділянку (пай № [NUMBER] ), розміром 6,010 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.1 ст.154 ЗК України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. В частині позовних вимог [PERSON] про визнання прав та обов`язків спадкодавця на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з правом реєстрації права власності вказаної земельної ділянки, то суд враховує наступні факти та обставини, які були встановлені під час судового розгляду. 21.01.1991 року, [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок її смерті зробила наступне розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , своїм дітям. Вказаний заповіт посвідчений 21.01.1991 року Король Н.Я. , секретарем виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і зареєстровано в реєстрі за № 8. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст.1221 ЦК України. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. На підставі ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 81 Земельного кодексу України одним із способів набуття права власності на землю громадян є прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення Частиною 1 ст. 131 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. За Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 8 серпня 1995 року, право на земельний пай отримали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акта на право колективної власності на землю. Отже з моменту видачі державного акту на право колективної власності на землю член колективу набуває право власності на частку землі. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] набула право на земельний пай 21 березня 1997 року, що вбачається із сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0221136, але за життя не отримала правовстановлюючий документ, який підтверджував право власності спадкодавця на земельну ділянку, оскільки сертифікат на земельну ділянку (пай) був виданий Синельниківською райдержадміністрацією Дніпропетровської області 31.03.1997 року, тобто після смерті [PERSON] і зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за реєстром № 0136. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», в якій зазначено, якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990року (561-12), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарських підприємства і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (1540-06). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (2768-14) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Крім того, при вирішенні спору суд враховує п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» . До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. У зв`язку з цим, право на спадщину у позивача та відповідача [PERSON] виникло на підставах, передбачених Цивільним кодексом УРСР, а саме ст.ст. 548,549, ч.4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. ст.ст. 328, 1216,1217, 1218,1220,1221,1225,1261,1268 ЦК України. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити повному обсязі, як законно обґрунтовані та підтверджені документально. Крім того, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача - [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі сплаченого судового збору в сумі 3524, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved