Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що Розпорядженням Обухівської районної адміністрації №1115 від 07 грудня 2010 року йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1619 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. Упродовж 2009-2010 року він здійснював процедуру підготовки попередніх матеріалів для передачі до Обухівської РДА. 05.10.2010 року він отримав лист від Обухівської РДА про те, що надання вказаної земельної ділянки йому у власність не можливо, оскільки вона перебуває у користуванні інших осіб. В подальшому йому стало відомо, що на підставі рішення сесії Підгірцівської сільської ради від 23.10.2008 року дана земельна ділянка була надана [PERSON]. Рішенням Обухівського районного суду від 24.06.2015 року рішення сільської ради про передачу [PERSON] земельної ділянки було скасовано, тому позивач вказує що є всі підстави для передачі йому вказаної земельної ділянки. Однак листом від 25.01.2016 року він отримав чергову відмову, яку вважає не обґрунтованою та просить визнати її недійсною. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просить також зобов'язати Обухівську РДА затвердити проект землеустрою, щодо відведення йому у власність земельної ділянки. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням уточнення. Представник позивача [PERSON] підтримала даний позов та просить його задовольнити, оскільки відмова Обухівської РДА не обґрунтована та безпідставна. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про слухання справи в відсутності їх представника, проти заявленого позову заперечують (а.с.28). Суд заслухавши позивача ,представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи встановив. Відповідно до розпорядження Обухівської РДА №1115 від 07 грудня 2010 року надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради (а.с.9). Відповідно до листа Обухівської РДА від 25 січня 2016 року розглянуто звернення [PERSON] та повідомлено, що відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за межами населеного пункту [ADDRESS] є неможливим, оскільки суперечить нормам чинного законодавства (а.с.6-7). Встановивши обставини справи, суд вважає, що між сторонами виникли спірні земельні та цивільні правовідносини. Визначивши спірні правовідносини суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. У відповідності зі статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. Відповідно до статті 125, частини 1 статті 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно з положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права; припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частинами 2 та 3 статті 152 Земельного кодексу України закріплено право власника земельної ділянки вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю; захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав та іншими, передбаченими законом, способами. Суд вважає, що між сторонами виникли спірні земельні правовідносини щодо правомірності набуття, реалізації та оформлення позивачем права власності на земельну ділянку. Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають право власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України; набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність; безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України, а згідно статті 118 даного кодексу встановлено, що громадянин, зацікавлений у одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної державної адміністрації або ради за місцем знаходження земельної ділянки; у заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; відповідна адміністрація або рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, але позивач в порушення даної статті не довів суду належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем будь-якого його права. Відповідно до ст.З ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свого охоронюваного законом інтересу. Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом цивільного захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Крім того, стосовно вимог позивача , щодо передачі та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку слід зазначити, що на суд жодним чином не покладено повноваження перебирати функції державних органів, щодо прийняття відповідних рішень та видачі відповідних документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, а тому в дані частині позовних вимог слід відмовити. Позивачем та його представником в судовому засіданні не було доведено, який охоронюваний законом його інтерес був порушений відповідачем та в чому полягає неправомірність дій відповідача в межах своїх повноважень , як органу місцевого самоврядування, а тому суд також вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed