Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить винести рішення, згідно якого розірвати шлюб з відповідачем, який було укладено 19.12.2008 року, про що відділом громадянських шлюбів КОМУНА ТЕННЕР в Данії, Конгевей 57, 6270 Теннер, зроблено відповідний актий запис за № 4711 та видано свідоцтво про шлюб за № [NUMBER]. У шлюбі вони дітей не мають та, посилаючись на те, що у зв'язку з різницею характерів, відсутністю взаєморозуміння та довіри сімейне життя між ними не склалося, сім'я остаточно розпалася та примирення між ними неможливе. Позивач надав до суду заяву, згідно якої позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити та розглядати справу у його відсутності. Від відповідача у судове засідання надійшла заява з проханням розірвати шлюб без її участі. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження у судовому засіданні. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 19.12.2008 року КОМУНА ТЕННЕР в Данії між сторонами зареєстровано шлюб, про що відділом громадянських шлюбів КОМУНА ТЕННЕР в Данії, Конгевей 57, 6270 Теннер, зроблено відповідний актий запис за № 4711, що підтверджується свідоцтвом про шлюб за № [NUMBER]. У шлюбі сторони дітей не мають. Згідно з ч.1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституціії України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суди розглядають спори за позовами громадян України до осіб, які проживають за кордоном, за правилами альтернативної підсудності, передбаченої ст. 110 ЦПК України, а також виключної підсудності, передбаченої ст. 114 ЦПК України та ст. 77 Закону України «Про міжнародне право». Як випливає із змісту п.1 ч.1 ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, у тому числі якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 уразі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК. Зокрема, частиною другою ст.110 ЦПК України передбачено, що за домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Позивач є громадянином України, про що свідчить паспорт серії [NUMBER], виданий Чугуївським РВ ГУМВС України в Харківькій області 15.02.2007 року, та згідно повідомлення Чугуївського РВ ГУДМС України в Харківській області за даними адресно-довідкової картотеки Чугуївського РВ ГУДМС України в Харківській області від 21.08.2015 року за № 48/3033 значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] Отже, Чугуївський міський суд Харківської області є компетентним судом у розгляді цієї справи про розірвання шлюбу між сторонами і до правовідносин сторін може застосовуватись законодавство України. Суд вважає, що сторони домовились про те, що питання розірвання їх шлюбу буде вирішуватись в Україні, про що свідчить заява відповідача з проханням розірвати шлюб без її участі в Україні, з проставленням на ній апостиля, запровадженого Гаазькою Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, - спеціального штампу, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції, який засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ. Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції. Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов'язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів", набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року, зокрема, з Німеччиною - з 22 липня 2010 року. Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасовано будь-яке додаткове засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого договору. Під дійсністю документів у згаданих договорах передбачається наступне: документи, складені або засвідчені відповідною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої договірної сторони без будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій та перекладів, засвідчених відповідним органом. Документи, що на території однієї з договірних сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж і на території другої договірної сторони. Згідно з ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається із змісту позову спільне життя між позивачем та відповідачем в результаті втрати між ними почуття любові та взаємоповаги, відмінності характерів, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства не склалося, шлюбно-сімейні відносини між ними припинено з грудня 2013 року, у зв'язку з чим сім'я розпалася остаточно та примирення між ними неможливе, оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання та підтримання подружніх стосунків сторін стало не можливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюбу не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне також роз'яснити сторонам, що згідно з абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved