Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у липні 2017 р. звернулася до суду з позовними вимогами до Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства Юстиції України про поновлення позивача на посаді заступника директора Департаменту з 11.07.2017 р.; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.07.2017 р. до дня поновлення на посаді; стягнення моральної шкоди в розмірі 64 000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, [PERSON] з 02.02.2017 р. згідно з наказом ДЗД ДКВС України № ДЗД/16-18/179-17 обіймає посаду заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України. 04.05.2017 р. позивача [PERSON], було повідомлено про скорочення його посади та запропоновано йому пропозицію роботи на нижчій посаді, а саме на посаді заступника начальника адміністративно-господарського відділу, з якою позивач не погодився, оскільки займана ним посада не скорочувалась. На підставі наказу № ДЗД/16-66/179-17 позивача було звільнено за посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням штату. Представник позивача вважає, що [PERSON] було звільнено з порушенням порядку, встановлено законодавством, оскільки відповідачем не було з'ясовано чи користувався звільнений переважним правом на залишення на роботі, не був повідомлений про наявність всіх вакантних посад та позивачу такі посади не пропонувалися, крім того, на дату звільнення позивача - 11 липня 2017 р. ні посадовий оклад, ні посада яку він обіймав, скорочена не була. У зв'язку з чим представник позивача просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 06.10.2017 р. відкрито провадження у справі. 12.12.2017 р. представник відповідача подав заперечення в яких зазначив, що звільнення позивача відбулось відповідно до норм чинного законодавства, жодних порушень відповідачем допущено не було, у зв'язку з чим просив у позові відмовити в повному обсязі (ас. 57-61). В судовому засіданні 13.12.2017 р. суд протокольно за клопотанням представника позивача здійснив заміну неналежного відповідача Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства Юстиції України на належного - Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (ас. 105-106). Ухвалою суду від 04.07.2018 р. за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON], розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (ас. 112-113). 24.07.2018 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що позивач не підтверджує свої позовні вимоги належними і допустимими доказами, всі обставини на які він посилається, є тільки припущеннями, а тому представник відповідача просить відмовити у задоволення позову (ас. 120-125). Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналізуючи наведені норми права вбачається, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, суд розглядає справи тільки за звернення особи та тільки відносно тієї особи, яку визначив у своєму позові позивач. Позивач же може звернутися за захистом свого права тільки до особи, яка його порушила. Як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] звернувся з позовом саме до Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України. Як встановлено вище в судовому засіданні 13.12.2017 р. суд протокольно за клопотанням представника позивача здійснив заміну неналежного відповідача Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства Юстиції України на належного - Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (ас. 105-106). Відповідно до частин першої-другої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - Департамент забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України з 17 березня 2017 року знаходиться у стані припинення. Дата запису про створення державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку ДКВС України» 17.03.2017 року. Проте, доказів в підтвердження факту правонаступництва та передання усіх прав та обов'язків до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» суду не надано, оскільки матеріали справи не містять передавальних актів, та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб про припинення Департаменту забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України. Отже, Департамент забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України, як, в силу статті 28 ЦПК України 2004 року, так і в силу ст.47 ЦПК України володіє цивільною процесуальною дієздатністю, є самостійним суб'єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи. Таким чином, судом приходить до висновку, що позовні вимоги заявлені та підтримані до неналежного відповідача, будь-яких інших клопотань з цього приводу зі сторони позивача до суду не надходило. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.02.2017 р. згідно з наказом ДЗД ДКВС України № ДЗД/16-18/179-17 обіймає посаду заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (ас. 9-10). Встановлено, що Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2017 р. № 1223/к затверджено структуру та штат державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України»; визнано таким, що втратив чинність Наказ Міністерства Юстиції України від 28.11.2016 р. № 5341/к та скорочено організаційну структуру та штат Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (ас. 14). Судом встановлено, що позивача [PERSON] 04.05.2017 р. повідомлено про скорочення його посади в штаті Департаменту забезпечення діяльності ДКВС України та запропоновано роботу на посаді заступника начальника адміністративно-господарського відділу (ас. 12). Встановлено, що позивач [PERSON] не погодився із пропозицією роботи на іншій посаді, про що останній зазначив власноручно у вказаному вище повідомленні. Також, відповідно до Акту від 11.07.2017 р., [PERSON] відмовився від підпису пропозицій на вакантні посади у штаті Державної установи, що відповідають його кваліфікації , але нижчі ніж його посада у штаті ДЗД ДКВС України (ас. 64). Згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Встановлено, що відповідно до Наказу № ДЗД/16-66/179-17 від 11.07.2017 р. Департаменту забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України позивача [PERSON] звільнено за ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату) (ас. 14). Позивач [PERSON] не погоджуючись із звільненням, посилається на те, що відповідачем не було з'ясовано чи користувався звільнений переважним правом на злишенна на роботі, позивач не був повідомлений про наявність всіх вакантних посад та йому такі посади не пропонувалися, крім того, на дату звільнення позивача - 11 липня 2017 р. ні посадовий оклад, ні посада яку він обіймав, скорочена не була. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Також, відповідно до п. 19 Постанови, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Згідно ст. 42 КЗпП встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Частинами 1, 2 статтеі 49-2 КЗпП встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Аналіз зазначеної норми КЗпП надає підстави для висновку про те, що чинне законодавство про працю встановлює обов'язок роботодавця запропонувати працівнику при вивільненні іншу посаду відповідно кваліфікації та досвіду працівника, а оцінку зазначених факторів залишає на розсуд роботодавця. Таким чином, судом було встановлено, що на підставі Наказу Міністерства Юстиції України від 28.11.2016 р. № 5341/к було скорочено штат Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконачої служби України, заступником начальника якого був позивач [PERSON], що спростовує доводи представника позивача, що посада [PERSON], яку він обіймав до звільнення, скорочена не була. Також, судом було встановлено, що позивача [PERSON] відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України було попереджено за два місяці про його звільнення та останньому було запропоновано роботу на іншій посаді, про що останній відмовився. Крім того, відповідно до Акту від 11.07.2018 р. позивач [PERSON] відмовився від підпису пропозицій на вакантні посади у штаті Державної установи, що відповідають його кваліфікації , але нижчі ніж його посада у штаті ДЗД ДКВС України Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в ході розгляду справи порушень чинного законодавства відповідачем при звільненні позивача не встановлено, а тому підстав для його поновлення на роботі не вбачається. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного та досліджених матеріалів справи в їх сукупності, суд вважає, що позивач та його представник всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надали доказів в підтвердження та обґрунтування позовних вимог, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладено,

Outcome: dismissed