Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачкою 06.07.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Одесі, актовий запис №476, та визначити місце проживання і виховання малолітньої [PERSON], [INFO], з позивачем, допустивши негайне виконання рішення суду у частині визначення місця проживання і виховання дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час спільного життя між ними виявилась невідповідність характерів, істотна відмінність у поглядах на сімейне життя, було відсутнє взаєморозуміння. Шлюбні стосунки та ведення спільного господарства припинено і позивач не має наміру їх поновлювати, він переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить їх інтересам. Також позивач повідомив, що від шлюбу мають двох малолітніх дітей, дружина разом з меншою дитиною, забравши речі, перейшла проживати до квартири, що їй особисто належить та залишилась як спадщина, а він зі старшою дочкою залишився у своїй квартирі. Зважаючи на наявність житла - двокімнатної квартири, де є всі умови для проживання і розвитку дитини, наявність постійного місця роботи і стабільних доходів, позивач просить вимоги задовольнити. У судове засідання сторони подали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позивач заявлені позовні вимоги підтримав і просив суд задовольнити позов, надавши у частині вимог про визначення місця проживання і виховання дитини укладену мирову угоду, у визнанні якої судом було відмовлено, про що постановлено ухвалу, оскільки текст мирової угоди містив заяву про визнання позовних вимог відповідачкою, без зазначення тих чи інших поступок, що передбачено ст.175 ЦПК України. Відповідачка звернулась до суду із заявою про визнання позову в частині розірвання шлюбу та, виходячи зі змісту мирової угоди, вимоги в частині місця проживання старшої дочки і її виховання визнала повністю. Третя особа також звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності їх представника та прийняття судом рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 174, 197ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06.07.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Одесі, актовий запис №476. Від спільного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: дочку - [PERSON], [INFO], та дочку - [PERSON], [INFO]. Сторони проживають окремо, припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства і не мають наміру їх поновлювати, їх сім`я носить формальний характер. Малолітня дочка сторін [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем у двокімнатній квартирі [ADDRESS], знаходиться на його повному утриманні та вихованні, відповідачка сумісно з чоловіком та дочкою не проживає, разом з меншою дочкою [PERSON], [INFO], мешкає у [ADDRESS]. Згідно ст.56 Сімейного Кодексу України, чоловік та дружина мають право на особисту свободу, у тому числі й на припинення шлюбу. Відповідно до ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За таких обставин суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсному волевиявленню сторін і після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей, і шлюб може бути розірваний. Щодо вимог про місце проживання та виховання дитини з батьком, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. У Декларації прав дитини зазначено, що "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження". Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. При вирішенні спору щодо місця проживання дочки сторін, суд бере до уваги встановлені у судовому засіданні ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стан її здоров'я, наявність у батька житла, можливість розвитку додаткових здібностей. Щодо вимог про негайне виконання рішення суду у частині місця проживання дитини та її вихованні батьком, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Виключний перелік справ за предметом спору, у яких суд зобов'язаний чи може допустити негайне виконання рішення суду, зазначений у ст.367 ЦПК України, однак спір, що виник між сторонами, у цьому переліку не міститься, тому такі вимоги задоволенню не підлягають. З іншими вимогами позивач не звертався. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial