Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування квартири [ADDRESS], укладений 06 квітня 2004 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON] удаваним, тобто з метою приховання в дійсності договору купівлі-продажу; провести поділ квартири, як майна подружжя та визнати за позивачем право власності на ? частину такого житла. Позов мотивує тим, що 30 вересня 2003 року вона уклала шлюб з [PERSON] За час спільного проживання в шлюбі вони за спільні кошти купили житлову трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 200 000,00 грн. У січні місяці 2014 року маючи намір провести добровільний поділ набутого подружнього майна позивач звернулася до відповідача, який повідомив, що квартира є його особистим майном, оскільки така йому подарована. Факт укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування позивач підтверджує тим, що після їх одруження, з метою покупки житла, вони зупинилися на спірній квартирі, домовилися з продавцями про ціну та укладення договору купівлі-продажу. Оскільки в цей час позивач була вагітною та неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, то вона довірилася своєму чоловікові щодо укладення купівлі квартири, який всупереч домовленостям, оформив, як пізніше вона дізналася, дарування. Оскільки вказане житло було набуте сторонами за час перебування між собою у шлюбі, тому така квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя, дружина та чоловік у якій мають рівні права, тобто по ? частині. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримуючи позовні вимоги, зауважили, що сторони договору не були ні знайомими, ні родичами. Була узгоджена ціна квартири у 8 тис. доларів США, 1 тис. із яких вони з чоловіком сплатити борги за продавців по комунальних послугах (щоб останні змогли приватизувати квартиру), інші - 8 тис. віддали [PERSON] готівкою. Документи на квартиру позивач не бачила, бо такі зберігалися у батьків відповідача. Один із власників квартири був неповнолітній, тому вони віддали гроші ще до оформлення договору, за які продавці купили житло, бо така була умови служби у справах дітей. Тобто домовленість була спотворена з купівлі на дарування. Представник відповідача [PERSON] у суді не визнаючи позову, підтримав подане письмове заперечення відповідача з тих мотивів, що позивачу було відомо про договір дарування, яка зареєструвалася у квартирі 13.01.2005, із цього часу вона повинна була знати про такий договір, та з цієї дати необхідно обраховувати початок строку позовної давності, який збіг. Вимоги вважають безпідставними та надуманими, оскільки дії дарувальників відповідали їх внутрішньому переконанню, що і було посвідчено нотаріусом при оформленні договору дарування. Також мати відповідача була у дружніх відносинах з продавцем [PERSON] Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні подаючи заперечення проти позову вказують, що нотаріусом була посвідчена дійсна воля при укладенні правочину саме як дарування. Від обдарованого чи інших осіб за відчуження квартири дарувальники грошових коштів не отримували. Позивачкою не підтверджено наявність грошових коштів на купівлю квартири. Також підставою для відмови у позові є сплив трирічного строку позовної давності, який з дня укладення договору (06.04.2004) закінчився 06.04.2007. Представник третьої особи - Прилуцької міськдержнотконтори у суд не з?явився та просить справу розглядати без їх участі. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі між собою з 30 вересня 2003 року, від якого мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою (а.с. 8). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2014 шлюб між сторонами було розірвано. У газеті «В двух словах» № 41 (498) від 09 жовтня 2003 року, надруковано оголошення про продаж трикімнатної квартири (третій поверх пос.Будмаш) 3-57-36 (а.с. 11). У суді сторони не заперечують, що таке оголошення стосувалося саме спірної квартири. Згідно договору дарування квартири від 06 квітня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1212, [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар квартиру з усіма вигодами, що знаходиться в [ADDRESS], та зареєстрував на своє ім'я, що підтверджується копією витягу Прилуцького МБТІ (а.с. 9-10). Спірна квартира була набута відповідачами Кудіновими на правах власності шляхом її приватизації 08.12.2003, тобто ще до оголошення про її продаж (а.с. 57-59). З будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [ADDRESS], вбачається що у даній квартирі зареєстровані [PERSON], 1976 року народження, [PERSON], 1976 року народження та [PERSON], 2004 року народження (а.с. 40-43). У своїй заяві на ім?я міського голови [PERSON] просила надати дозвіл на продаж частини приватизованої квартири [ADDRESS] (а.с. 82). Згідно архівного витягу із рішення Прилуцької міської ради від 20.01.2004 за № 21 вбачається, що після розгляду засідання опікунської ради від 15.01.2004 вирішено дозволити [PERSON] дати згоду своєму неповнолітньому сину [PERSON], 1986 р.н., на продаж ним належної йому частини квартири [ADDRESS] та на укладення ним договору купівлі-продажу частини житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 81). Згідно показів свідка [PERSON] зафіксованих на диску звукозаписувального технічного засобу судового засідання вбачається, що вона була одним із співвласників квартири, яка подарована [PERSON] Укладений саме договір дарування вона пояснює тим, що мати відповідача погодилася сплатити за неї комунальні послуги, допомогла грошима на поховання в розмірі 4500,00 грн., і вона як подяку вирішила подарувати їй за те свою квартиру. Не заперечує, що давала оголошення в газеті про продаж квартири, і що до неї приходили подружжя [PERSON], щоб оглянути житло та домовилися про ціну продажу 8000 доларів США. У той же час вказує, що продавали квартиру, крім того, щоб розрахуватися з боргами. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов?язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України). За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов?язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину. Із досліджених у суді доказів вбачається, що відповідачі - сім?я [PERSON] здійснювали всі дії, які були направлені саме на продаж їх квартири, такі як: давали оголошення в газеті, узгодили із подружжям [PERSON] продажну ціну в розмірі 8000 доларів США, зверталися до опікунської ради з проханням надати дозвіл саме на продаж квартири. При цьому суд також враховує, що сім?я [PERSON] мала як власні борги так і заборгованість за комунальні послуги (не маючи змоги їх погасити через відсутність грошових коштів), але поряд з цим вони беруть на себе всі витрати за складання та оформлення договору дарування (п.6). У той же час, у них з?являються кошти на придбання власного будинку. Дарувальники квартири ні в яких родинних зв"язках із [PERSON] не знаходились і не знаходяться. [PERSON] оформляючи договір дарування квартири, цим самим позбавляв дружину на частину власності у такій нерухомості. Указані обставини дають підстави вважати, що фактично між [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON]виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 06 квітня 2004 року, укладений між відповідачами являється удаваним, тобто укладеним з метою приховати дійсний правочин договір купівлі - продажу спірної квартири. Тому правовідносини між позивачем та відповідачем [PERSON] повинні регулюватися правилами, щодо правочину купівлі-продажу, а отже квартира [ADDRESS] є спільної сумісної власності подружжя [PERSON] згідно ст.ст.60, 61 СК, ст.22 КпШС України, ст.368 ЦК, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі між собою. Згідно вимог ст.70 СК України, ст.28 КпШС України частки дружини та чоловіка у такій квартирі є рівними, тобто по ? частині. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за [PERSON] права власності на ? частину квартира [ADDRESS]. За наведених вище обставин, заперечення відповідачів спростовується дослідженими у суді доказами. Посилання відповідачів Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів у дольовому порядку на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати в розмірі 1243,60 грн., пов"язані зі сплатою судового збору. Також не заслуговують на увагу заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, оскільки згідно ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Шлюб між сторонами було розірвано лише 12 травня 2014 року, а реєстрація позивачки у спірній квартирі не свідчить про її обізнаність щодо договору дарування, адже необхідні для цього документи надавалися саме власником [PERSON]

Outcome: approved