Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 06.06.2009 року, зареєстрованому Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1011, однак на даний час шлюбні відносини між ними фактично припинено. Вказує, що в шлюбі у неї з відповідачем [INFO] народилась дочка - [PERSON]. Крім того, вказує, що вона має сина - [PERSON] [INFO], який навчається у СЗШ № 10 м.Києва у 9 класі та який проживає разом зі мною та знаходиться на моєму утриманні. Звертає увагу суду на те, що на період літніх канікул з метою туризму, вона запланувала здійснити подорож до Китайської Народної Республіки, однак відповідач категорично відмовляється надати нотаріально завірену згоду на виїзд їх спільної доньки - [PERSON]. У зв'язку вищевикладеним, оскільки ухилення відповідача від надання згоди на виїзд [PERSON] за кордон у супроводі матері суперечить її інтересам, перешкоджає безперервному спілкуванню з матір'ю, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості, з метою уникнення негативних наслідків для дитини, вона змушена була звернутись до суду з цим позовом та просить: надати дозвіл на тимчасові виїзди неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO], за межі України до Китайської Народної Республіки на період з 01.07.2015 року по 01.10.2015 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - [PERSON], у супроводі матері дитини - [PERSON]; надати дозвіл [PERSON] або її представникові, без згоди батька дитини - [PERSON], оформлювати і виготовляти проїзні документи дитини на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO], за межі України до Китайської Народної Республіки на період з 01.07.2015 року по 01.10.2015 року у супроводі матері дитини; стягнути з відповідача на її користь судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок та витрати на правову допомогу на загальну суму 1 350 гривень. Позивачка та її представник у судове засідання 29.05.2015 року не з'явились, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, однак подали до суду заяву, в якій позов підтримали та просили його задоволити з підстав, викладених в ньому та проводити судовий розгляд без їх участі, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необґрунтований та такий що суперечить інтересам спільної малолітньої дитини сторін, оскільки тривалий виїзд дитини перешкоджатиме здійсненню відповідачем піклування про неї та участі у її вихованні. Крім того, зазначив, що кліматичні умови та екологічна ситуація Китайської Народної Республіки для дитини такого віку порушить її право на безпечне життя і здорове довкілля. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні позов підтримала частково та у відповідності до висновку органу опіки та піклування Подільської районної в м.Києві державної адміністрації від 28.05.2015 року просила надати дозвіл на виїзд за кордон до Китайської Народної Республіки малолітньої [PERSON], [INFO], при умові попередньої реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на строк не більше двох тижнів. Вислухавши пояснення відповідача, представника третьої особи та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач перебувають у шлюбі з 06.06.2009 року, зареєстрованому Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1011, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 26.12.2014 року у провадженні Подільського районного суду перебуває справа №758/15119/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.12). Від шлюбу з відповідачем у позивачки [INFO] народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], актовий запис №2410 (а.с.10). Крім того позивачка має сина - [PERSON] [INFO] (а.с.11), який навчається у СЗШ № 10 м.Києва у 9 класі та проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка на підтвердження позову, посилається на безпідставність необґрунтованих відмов відповідача надати згоду на виїзд їх спільної малолітньої доньки закордон. За приписами ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч.1 ст.313 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок. За змістом ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З аналізу ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вбачається, що даною нормою передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Таким чином, суд не вправі надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення нею певного віку без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав (дозвіл на постійні виїзди за кордон). Крім того, надання такого дозволу в порушення вимог ст.ст.на153, 157 Сімейного кодексу України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Тобто законодавцем надано право суду примати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові лише разової поїздки. Виходячи зі змісту позовних вимог позивачки, вона просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України малолітньої дитини - [PERSON] на період з 01.07.2015 року по 15.09.2015 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - відповідача [PERSON], у її супроводі. Судом встановлено, що мета тимчасових поїздок за кордон малолітньої [PERSON] в супроводі її матері для короткострокового перебування на період з 01.07.2015 року по 15.09.2015 року - туризм, оздоровлення, відпочинок та розвиток, у зв'язку з чим поїздки дитини за кордон на оздоровлення та з туристичною метою сприятимуть зміцненню її здоров'я, а також духовному та моральному розвитку. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 212, 213 ЦПК України рішення ґрунтується на дослідженні наявних в справі доказах. Проаналізувавши всі наявні докази, які були долучені до матеріалів справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо надання їй дозволу на тимчасові виїзди малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] за межі України до Китайської Народної Республіки на період з 01.07.2015 року до 15.09.2015 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - відповідача [PERSON], у супроводі матері дитини - [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтований належними доказами у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України та знайшли своє доведення в ході судового розгляду. Що стосується позовних вимог позивачки що до надання їй дозволу або її представникові, без згоди батька дитини - відповідача [PERSON], оформлювати і виготовляти проїзні документи дитини на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON], за межі України до Китайської Народної Республіки на період з 01.07.2015 року по 01.10.2015 року у супроводі матері дитини, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Батьківські права, відповідно до ч.ч.2, 1 ст.155 СК України, не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Такі ж положення щодо виїзду за кордон громадян України, які не досягли 16-річного віку містяться в Правилах перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, зокрема, п.п. 3 п.2-2 яких передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально завірених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до змісту Постанови Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа», оформлення проїзних документів здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі, того з них, з ким проживає дитини. За наявності заперечень одного із батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачки щодо надання їй та її представникові здійснювати оформлення документів на виїзд дитини за кордон, оскільки прийняте рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу батька, передбачає право здійснювати оформлення документів на виїзд дитини за кордон, а тому в цій частині позовні вимоги необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення судових витрат за надання правової допомоги слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Крім того, слід зазначити, що згідно ст. 214, 215 ЦПК України суд при винесенні рішення вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат, що зазначається в резолютивній його частині. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема - витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги та допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині відшкодування судових витрат за надання правової допомоги також не підлягають задоволенню, оскільки останньою не було подано до суду заяви про допущення до судового розгляду особи, яка має право надавати правову допомогу. Крім того, у відповідності до ст.ст. 79-89 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок (а.с.1). На підставі ст.ст. 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ст..12Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, при та

Outcome: approved