Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2012 року звернувсядо суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №DNG0A794167 від 05.11.2003 року у розмірі 700766,34 грн.; з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору №DNG0A794167 від 05.11.2003 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 129115,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 17,52% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.11.2006 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "Акцент-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року (головуючий суддя Зосименко С.Г.) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 14.06.2017 року [PERSON] було подано заяву про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Справа перебувала у провадженні судді Зосименко З.Г. та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2018 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 13 грудня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 06 лютого 2019 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору поруки недійсним. На підставі ч.5 ст.203, ст.215, ст.234 ЦК України просила суд визнати недійсним з моменту укладання договір поруки №169, укладений 20 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі директора юридичного департаменту Донця Д.В. що діяв на підставі довіреності №446 від 22.01.2008 року та Публічним акціонерним товариством «Акцент-банк» в особі Голови правління Малихіної Н.А. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору поруки недійсним та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості.Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. 28.03.2019 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник вказав, що погодитися з доводами [PERSON] про визнання недійсним договору поруки №169 від 20 жовтня 2010 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» у зв`язку з тим, що на думку позивача цей договір згідно зі ст.234 ЦК України є фіктивним, через те, що позивач не був повідомлений про укладання вказаного договору та розмір відповідальності ПАТ «Акцент-Банк» значно нижчий за розмір відповідальності самого позивача за кредитним договором та такий спосіб забезпечення зобов`язання не передбачений, оскільки чинним законодавством, а саме в параграфі 3 Книги 5 ЦК України визначені всі істотні умови укладання договору поруки, та не встановлено жодної норми, яка б зобов`язувала кредитора повідомляти основного боржника про укладання договору поруки. Банк же передбачив для себе право забезпечувати виконання основного зобов`язання всіма передбаченими чинним законодавством методами забезпечення виконання зобов`язання. За договором поруки №169 від 20.10.2020 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк», останній поручався перед банком за виконання позичальником своїх зобов`язань в частині 10000,00 грн., від основного боргу. Договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме: Договір поруки №169 від 20.10.2010 року було укладено в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.547 ЦК України; при укладанні договору поруки №169 від 20.10.2010 року сторони, відповідно до вимог ст.ст. 91, 92 ЦК України мали повну цивільну правоздатність та дієздатність, що підтверджується статутами підприємств; укладаючи договір поруки №169 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-Банк» діяло свідомо, укладений договір цілком відповідає «внутрішній волі» поручителя. Укладанням договору поруки ніяким чином не тягне за собою порушення з боку відповідача ПАТ КБ « ПриватБанк» або відповідача ПАТ «Акцент Банк» прав боржника або його інтересів, так само як і даний договір не створює для боржника додаткових прав, обов`язків і не покладає додаткової відповідальності. Права і обов`язки боржника за кредитним договором, обсяг його відповідальності після укладання договору поруки залишився незмінним. Щодо суми зобов`язання, яка за договором поруки значно нижча зазначив, що відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Тобто законодавець надає сторонам право на власний розсуд встановити розмір відповідальності, що і було зроблено сторонами, які узгодили суму відповідальності в розмірі 10000,00 грн. від основного зобов`язання. Додатково звернули увагу на те, що відповідно до п.3 ст.215 ЦК України вимога про визнання освоюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК і інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду і на права і обов`язки яких безпосередньо впливає нікчемний правочин. Укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки №169 безпосередньо впливу на права та обов`язки [PERSON] не має. Просили в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. 24.04.2019 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», оскільки Договір поруки укладений 20 жовтня 2010 року та фактично в той же день позивач знав, що його право порушено, тому в силу ч.4 ст.559 ЦК України, даний договір поруки є припиненим. Просили розглядати справу за відсутності представника АТ «Акцент-Банк». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк, Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору поруки недійсним -залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року про залишення без розгляду позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.05.2020 року справу передано судді Слюсар Л.П. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження, визначено, що розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. 29 травня 2020 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказала, що під час ознайомлення з матеріалами первісного позову, їй стало відомо про те, що 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167, згідно з умовами якого ПАТ «Акцент-Банк» надав поруку перед ПАТ КБ «ПриватБанк», обмеженою сумою у 10000 грн. за виконання перед ним своїх зобов`язань боржником [PERSON] за кредитним договором №DNG0A794167 від 05.11.2003 року. При укладанні договору відповідачі її не повідомляли, свою згоду на укладання такого договору вона не надавала, про його існування їй стало відомо лише у липні 2017 року під час розгляду її заяви про скасування заочного рішення суду. Спірним договором установлена порука за зобов'язаннями у яких вона є боржником, тому вона є заінтересованою особою щодо дійсності такого договору. На підставі ст. ч.5 ст.203, ст.215, ст.234 ЦК України просила суд визнати недійсним з моменту укладання договір поруки №169, укладений 20 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі директора юридичного департаменту Донця Д.В. що діяв на підставі довіреності №446 від 22.01.2008 року та Публічним акціонерним товариством « Акцент-банк» в особі Голови правління Малихіної Н.А. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк, Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору поруки недійсним та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості. 27.08.2020 року від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення, в яких вказали, що в наданому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитом міститься інформація щодо зарахування на погашення заборгованості за тілом кредиту грошових коштів у сумі 32508,83 грн., яке було здійснено під час ліквідаційної процедури у справі №Б26/111-05 про банкрутство фізичної особи - підприємця [PERSON] . При новому розгляді справи представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи наявні заяви від 16.11.2020 року та 04.12.2020 року про слухання справи без участі представника позивача, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги позивача за основним позовом та відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив суд застосувати до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» строки позовної давності. Просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву з наведених в позові підстав. Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. В наданому суду 24.04.2019 року відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу за відсутності представника АТ «Акцент-Банк». Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги за основним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNG0A794167 від 05.11.2003 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 129115,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 17,52 % в місяць, строком на 36 місяці, тобто кінцевий термін повернення 05.11.2006 року. Щомісячний платіж 4652,50 грн. Ціль кредиту купівля автомобіля. Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" (правонаступником якого є АТ «АкцентБанк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором №DNG0A794167 від 05.11.2003 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору №DNG0A794167 від 05.11.2003 року заборгованість станом на 21.02.2012 р. склала 710466,34 грн., в тому числі 47469,64 грн. - заборгованість за кредитом; 141467,81 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 521828,89 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України). Щодо заяви представника відповідача про застосування стоків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 05.11.2003 року, строк дії договору до 05.11.2006 року, останнє погашення заборгованості за кредитом в розмірі 32508,83 грн. було здійснено під час ліквідаційної процедури у справі №Б26/111-05 про банкрутство фізичної особи-підприємця [PERSON] 23.05.2008 року, з даним позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 22.02.2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання договору поруки недійсним з моменту укладання, то суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно до ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Виходячи із вищевикладеного, оскільки при укладанні договору поруки №167 від 20.10.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Як вбачається із матеріалів справи між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 20.10.2010 року був укладений договір поруки №167 та в зазначеному договорі [PERSON] не була стороною даного договору. Договір поруки №169 від 27.10.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» в забезпечення виконання зобов`язань боржника [PERSON] не укладався. Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав щодо задоволення позовних вимог за зустрічним позовом в частині визнання недійсним договору поруки №167 від 20.10.2010 року. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак суду позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних доказів в розумінні ст.ст. 79-78 ЦПК України, якими би спростовувалися доводи відповідача. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним застосувати до позовних вимог позивача за основним позовом наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності, та в задоволенні зустрічного позову відмовити у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачам відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed