Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості обгрунтовуючи їх тим, що остання порушує умови кредитного договору №46/2008/Б від 30.01.2008 року, укладеного між сторонами, та на виконання умов якого вона отримала кредит в сумі 5500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік, строком повернення кредиту - 28.01.2011 р., але відповідачка зобов"язання за вказаним договором не виконала та допустила заборгованість, яка станом на 12.03.2015 року становить 6859,24 грн. Оскільки в добровільно відповідачка борг не повертає, тому просить стягнути його в судовому порядку. В судове засідання представник позивача не з»явився, від нього до суду надійшла заява в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.97-98). Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить суд відмовити в задоволенні позову застосувавши до правовідносин строк позовної давності, про що подала відповідну письмову заяву. Суд, заслухавши пояснення відповідачки та дослідивши зібрані в судовому засіданні докази у їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи із наступних підстав. Відповідно до змісту ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином та у строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до змісту ст.1054 ЦК України, за кредитинм договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, втановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 30.01.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №46/2008/Б за умовами якого відповідачка [PERSON] отримала від банку кредит в сумі 5500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік, строком повернення кредиту - 28.01.2011 р. ( а.с. 17-21). На підтвердження позовних вимог в частині заборгованості відповідача, позивачем надано розрахунок заборгованості (а.с.3) з якого слідує, що станом на 12.03.2015р. відповідачка [PERSON] має заборгованіть за вказаним вище кредитним договором 6859,24 грн. Також, з вказаного розрахунку встановлено, що останній платіж з погашення заборгованості відповідачка здійснила 27.07.2009 року в сумі 100 грн. (а.с.3). Судом встановлено, що строк виконання зобов"язання за вказаним кредитним договором визначений пунктом 1.3. Договору - до 28.01.2011 року. До суду з даним позовом позивач звернувся 24.03.2015р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який не переривався, оскільки останній платіж за договором відповідачка здійснила 27.07.2009 року. 06.04.2015 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшла заява про застосування до правовідносин строку позовної давності ( а.с.54), копія якої направлена для ознайомлення та надання пояснень позивачу супровідним листом №2022/15 вих. від 07.04.2015р. ( а.с.63). Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою поза межами строку позовної давності, та не навів доводів щодо поважності причин пропуску вказаного строку, таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, тому суд застосовує цей строк позовної давності з урахуванням заяви про це відповідачки, та відмовляє позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed