Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачка звернулась до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 квітня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За період шлюбу ними за спільні кошти подружжя була придбана згідно договору від 01 листопада 2006 року про пайову участь у будівництві 36-квартирного житлового будинку [ADDRESS] ,вартість якої складає 280 275 грн. 00 коп. та підвальне приміщення вартістю 8 000 грн. 00 коп. у ТОВ «Рембудсервіс-Інвест». Дана квартира складається із 2 житлових кімнат загальною площею 61,30 кв.м., площа підвалу- 3, 70 кв.м Власником даної квартири є відповідач [PERSON], що вбачається із свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 23 лютого 2011 року. Стверджує, що вказане нерухоме майно набуте ними під час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя. За період шлюбу народилася донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які після розлучення проживають з нею та знаходяться на її вихованні і утриманні. Враховуючи те, що діти є неповнолітніми, мають різну стать, потребують окремих ізольованих кімнат для проживання. Додає, що відповідач забезпечений житлом, тому при вирішенні даного спору в частині поділу квартири просить відступити від рівності часток подружжя в інтересах неповнолітніх дітей. Під час шлюбу ними було придбане наступне рухоме майно: -згідно Договору купівлі-продажу № 1/08/1 від 01 серпня 2011 року набір кутовий, вартістю 9 215 грн. 00 коп.;домашній кінотеатр «Самсунг», вартістю 2 668 грн. 00 коп.;телевізор «Філіпс», вартістю 4 035 грн. 00 коп. ; мікрохвильова піч «Самсунг», вартістю 459 грн. 00 коп.;кондиціонер, вартістю 1 899 грн. 00 коп.; мультистайлер «Ровента», вартістю 782 грн. 00 коп.; газова плита та духова піч, вартістю 5 000 грн. 00 коп.;холодильник «Атлант», вартістю 6 000 грн. 00 коп.; пральна машина «Індезіт», вартістю 4 500 грн. 00 коп.; кухня, вартістю 11 000 грн. 00 коп.; спальна, вартістю 4 000 грн. 00 коп.; шафа-купе, вартістю 7 500 грн. 00 коп.; меблі-стінка, вартістю 7 000 грн. 00 коп.; телевізор «Самсунг», вартістю 5 000 грн. 00 коп. Окрім цього, під час шлюбу 29 червня 2012 року, за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль марки Audi A6, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який відповідачем був проданий без її згоди у 2014 році . Даний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідач розпорядився спірним автомобілем на власний розсуд та передав його іншій особі. Як вбачається із відповіді, наданої УДАІ УМВС у Чернівецькій області від 31 серпня 2015 року № 8/290729 автомобіль марки Audi A6, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] - 18 березня 2014 року знятий з обліку для реалізації. На момент звернення до суду, автомобіль марки Audi A6, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] проданий, тому отримані відповідачем кошти з його реалізації і є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу. Ринкова вартість спірного автомобіля на момент звернення до суду становить 7 500 доларів США, за таких обставин сума компенсації, вартості 1/2 частини автомобіля, що підлягає стягненню на мою користь становить: 81 337 грн. 50 коп. На підставі вищевикладеного, просила суд: 1) визнати наступне майно спільною сумісною власністю подружжя: квартиру [ADDRESS] [PERSON], вартістю 280 275 грн. 00 коп.; підвальне приміщення до квартири [ADDRESS] вартістю 8 000 грн.; набір кутовий, вартістю 9 215 грн.; домашній кінотеатр «Самсунг», вартістю 2 668 грн.; телевізор «Філіпс», вартістю 4 035 грн.; мікрохвилюву піч « Самсунг» вартістю 459 грн.; кондиціонер, вартістю 1 899 грн.; мультистайлер «Ровента», вартістю 782 грн.; газову плитку та духову піч вартістю 5 000 грн.; холодильник «Атлант», вартістю 6 000 грн..; пральну машину «Індезіт», вартістю 4 500 грн.; кухню вартістю 11 000 грн.; спальну, вартістю 4 000 грн.; шафу-купе вартістю 7 500 грн.; меблі стінка, вартістю 7 000 грн.; телевізор «Самсунг», вартістю 5 000 грн. 2) Здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність: -[PERSON], відступивши від рівності часток в майні в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] - 2/3 частини квартири [ADDRESS] вартістю 186 850 грн. ; 1/2 частину підвального приміщення до квартира [ADDRESS] вартістю 4 000 грн.; 1/2 частину вищевказаного рухомого майна ; - [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] вартістю 93 425 грн. ; 1/2 частину підвального приміщення до квартира [ADDRESS] вартістю 4 000 грн. ; 1/2 частину вищевказаного рухомого майна; 3) Припинити право спільної сумісної власності; 4) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON], компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Audi A6, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 81 337 грн. 50 коп.; 5) Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON]. про визнання права власності на майно, що є особистою власністю, посилаючись на те, що у своєму позові позивачка [PERSON] вказує , що за час шлюбу та нібито за спільні кошти ними була придбана квартира під [ADDRESS] та підвальне приміщення в цьому ж житловому будинку Стверджує, що погоджується тільки з тим, що дійсно на підставі договору про участь у пайовому будівництві дійсно була придбана квартира під [ADDRESS], також не заперечує факту, придбання і підвального приміщення. Власником спірної як квартири, так і приміщення підвалу є він на підставі свідоцтва про право власності від 23 лютого 20 лютого 2011 року, яке було видано на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради від 22.02.2011 року під № 118/4. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради під №118/4 від 22 лютого 2011 року у резулятивній частині вказується, про оформлення права приватної власності на громадян, які брали дольову участь у будівництві, на квартири та нежитлові приміщення у житловому будинку під [ADDRESS] Відповідно до довідки, яка була видана 02 лютого 2011 року ТОВ «Рембудсервіс-Інвест» вбачається, що згідно з договором від 06 листопада 2006 року про пайову участь у будівництві 36-ти квартирного житлового будинку під [ADDRESS] та підвального приміщення провів повний розрахунок з даним ТОВ в розмірі 288275 гривень ; із них -280275 гривень за квартиру; 8000 гривень за підвальне приміщення . Відповідно до рахунку-фактури під №275-Д27 від 10.10.2007 року сплатив на користь забудовника 220000 гривень, які отримав в результаті оформлення кредиту під заставу квартири під [ADDRESS] Додає, що коштів у нього та колишньої дружини на погашення даного кредиту не було, тому продав вищевказану квартиру за 53000 доларів США, що еквівалентно складали 267650 гривень для того, щоб перекрити кредит і відповідно виконати умови договору про участь у дольовому будівництві. Вважає, що кошти в сумі 53000 доларів США є його особистими коштами, які були вкладені у придбання спірної квартири, оскільки [PERSON] не надає підтвердження того факту, що дана квартира була придбана за їх спільні. Отже, стверджує, що придбана квартира під [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки придбана за його особисті кошти. Додає, що [PERSON] не визнає його право особистої власності на спірну квартиру та вказує , що йому належить тільки 1/3 частка. Вважає, що особисто ним було вкладено кошти на 1/2 частини квартири. Натомість інша половина квартири є їх спільною власністю подружжя, тому повинна ділитись порівну, оскільки відсутні умови для відступлення від рівності часток на користь когось із них. Стверджує, що наявність спільних дітей у даному випадку не являються обставиною, що має істотне значення в силу того, що діти також користуються його часткою майна рівно так само як користуються і часткою майна колишньої дружини. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати його особистою власністю 1/2 частину придбаної квартири під [ADDRESS] за його особисті кошти. В судовому засіданні відповідач по первісному позову та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позивач за первісним позовом просить суд поділити спільне майно подружжя, виділивши їй у власність 2/3 частини квартири під [ADDRESS], вартістю 186850 грн. проте вважають, що в цій частині не може бути виділено позивачці таку частку у квартирі з огляду на те, що: дана квартира була придбана за кошти , які були вкладені відповідачем [PERSON] особисто, а саме від продажу квартири, яка перебувала у особистій власності [PERSON] на підставі договору дарування. Вартість спірної квартири становила 280 275 грн. З даної суми 190 704, 96 гривень являлися його особистими коштами, які були внесені за оплату спірної квартири. Додали, що більша частина коштів, які були вкладені саме [PERSON] на придбання спірної квартири є його особистими грошима тому йому належить з цієї квартири ? частини, а саме ? частина є його особистою власністю, яка була придбана за його особисті кошти, а інша 1/2 частини повинна ділитись між подружжям. Крім того вказували, що спільно нажите рухоме майно подружжя перебуває у їхній власності, кожен із подружжя визнає право іншого на 1/2 його частину та не обмежує у праві його користування тому необхідності у визнанні судом 1/2 частини за кожним на це майно не має потреби, тому що відсутній будь-який спір щодо даних речей. 29 червня 2012 року був придбаний автомобіль, який перебував у власності даного подружжя. Відповідно до довіреності, яка була надана позивачкою і посвідчена 31 грудня 2013 роком, реєстровий №1656, [PERSON] було вчинено продаж даного автомобіля і 31 грудня 2013 року він отримав кошти в сумі 60 тис. гривень за дану машину. Ці кошти були витрачені на потреби сім»ї. Окрім цього, позивачкою не було оскаржено дії [PERSON] щодо продажу автомобіля, оскільки на той час у них були стійкі сімейні стосунки, велося спільне господарство. За наведених обставни , кошти від реалізації автомобіля стягуватись із відповідача не можуть. На підставі вищевикладених вимог, просили відмовити [PERSON] у задоволенні позову, а позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом, її представник у судове засідання не з»явилися, хоча неодноразово належним чином інформувалися про час та місце розгляду справи. Від [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв»язку з хворобою її представника. Проте належним доказів на підтвердження даного факту не надала. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч 2, 4 ст. 169 ЦПК України - неявка представника в судове засідання без поважних причин …. не є перешкодою для розгляду справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд приймає до уваги те, що позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом , її представник неодноразово відкладали розгляд справи , надававши при цьому докази поважності причини відкладення. Проте, причини неявки в судове засідання, зазначені у клопотанні від 09.02.2016 року , 19.02.2016 року суд вважає не поважними, а тому вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. У попередніх засіданнях позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом , її представник первісні позовні вимоги підтримували , посилаючись на доводи , викладені у ній . Проти задоволення вимог [PERSON] заперечували, посилаючись на обставини, викладені у запереченні на зустрічну позовну заяву. Стверджували , що отриманий споживчий кредит [PERSON] було отримано за порукою [PERSON], що свідчить про те, що договір було укладено одним із подружжя в інтересах сім»ї. За таких обставин, підстав визнати особистою приватною власністю 1/2 частки спірної квартири за [PERSON] немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково , виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.04.2015 року, шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.4). За час перебування у шлюбі, згідно довіки ТзОВ « Рембудсервіс - Інвест» від 02.02.2011 року , [PERSON] відповідно до договору від 01 листопада 2006 року про пайову участь у будівництві 36-квартирного житлового будинку [ADDRESS] , та підвального приміщення, провів повний розрахунок в розмірі 288275 гривень, з них за квартиру - 280275 гривень та підвальне приміщення 8000 гривень. Дана квартира складається із 2 житлових кімнат загальною площею 61,30 кв.м., площа підвалу- 3, 70 кв.м Власником даної квартири є відповідач [PERSON], що вбачається із свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 23 лютого 2011 року. /а.с. 6-13/. Відповідно до договору купівлі -продажу від 01.08.2011 року [PERSON] придбав меблі та елементи меблів, обумовлених Сертифікацією /а.с. 23/. [PERSON] надала відповідні квитанції про оплату товарів/а.с.24-28/. Відповідно до довідки УДАІ УМСВ України в Чернівецькій області від 31.08.2015 року за [PERSON] 29.06.2012 року було зареєстровано автомобіль марки Audi A6, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який 18.03.2014 року знятий з обліку для реалізації. /а.с. 30/ Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається із положень ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 вказаного вище Кодексу, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Крім цього, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд вважає, що надано належні докази того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки дане майно було придбано під час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Судом встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 112303700000 від 08.10.2007 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 40 тисяч Доларів США. Суд приходить до висновку , що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки спільно нажита ними за час перебування у шлюбі та джерелом її придбання є кошти, що належали кожному із подружжя . Факт визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя не оспорювався [PERSON] та підтримався [PERSON] Крім того, відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки, [PERSON] доведено факт оплати частини коштів на придбання квартири за його особистий рахунок в результаті продажу квартири по вул. Комарова в м. Чернівці, що являлась його особистою приватною власністю , суд вважає , що 1/2 частину спірної квартири, слід визнати особистою приватною власністю [PERSON] Крім того, суд приходить до висновку, що іншу частину спірної квартири слід визнати особистою приватною власністю [PERSON] оскільки, відповідно до ч.ч. 2,4 ст .65 СК України - при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судом встановлено, що [PERSON] було отримано 08.10.2007 року споживчий кредит у ПАТ « УкрСиббанк» у період перебування у шлюбі з [PERSON] Відповідно до вищевказаного, суд приходить до висновку, що даний договір був укладений в інтересах сім»ї та не може бути підставою для визнання даних коштів особистою приватною власністю [PERSON] При вирішенні питання про виділення [PERSON] в її інтересах та малолітніх дітей 3/4 частин спірної квартири, суд приходить до наступного. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Наявність спільних дітей у сторін не являється обставиною, що має істотне значення в силу того, що [PERSON] та його діти проживають разом в одній квартирі, квартира в розумінні ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, тобто в натурі не ділиться і відповідно діти також користуються часткою майна батька рівно так само як користуються і часткою майна матері. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.01.2015 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання їх дітей у розмірі 700 гривень на кожну дитину. Отже , в розумінні ч.ч 2, 3 ст. 70 СК України, підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя у володінні квартирою немає. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, суд вважає, що частка кожного із подружжя складає по 1/2 квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У той же час, проголошуючи серед загальних засад регулювання сі\-мейних відносин справедливість, добросовісність та розумність, а також максимальне мо\-жливе урахування інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, Сімейний кодекс встано\-влює обов'язок того з подружжя, хто є власником майна, враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Так, напри\-клад, відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2004 року батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклу\-вання, наданого відповідно до закону, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла. Отже, підсумувавши вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що спірна квартира являється об»єктом спільної сумісної власності подружжя, проте при поділі цього об»єкту на рівні частини, право спільної сумісної власності на нього слід припинити. Згідно ст.372 ч.3 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи наведені вище вимоги закону, суд вважає, що право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] слід припинити, виділивши [PERSON] 1/2 його частку в особисту приватну власність та виділити [PERSON] 1/2 її частини в особисту приватну власність. Вирішуючи питання про визнання спільною сумісною власністю подружжя підвального приміщення до квартири [ADDRESS], суд вважає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" в процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2004 від 2 березня 2004 року вказано, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир. Тобто, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (сходові клітини, ліфтові шахти, коридори, вестибюлі, горища тощо), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Усі зазначені об'єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. Згідно з нормою ст. 19 Закону України від 29 листопада 2001 р. № 2866-Ш "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку перебуває неподільне майно. З аналізу вищезазначених норм вбачається висновок про неможливість припинення права спільної сумісної власності на допоміжні приміщення шляхом виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності. На підставі вищевикладеного, не підлягає поділу підвальне приміщення до квартири [ADDRESS]. Щодо позовної вимоги [PERSON], про стягнення з відповідача 1/2 частину вартості автомобіля, який перебував у власності подружжя, то ця вимога також не може бути задоволена судом із наступних підстав: Так, позивачка вказує, що ними 29 червня 2012 року був придбаний автомобіль, який був проданий без її на те згоди. Проте позивачкою не було оскаржено дії [PERSON] щодо продажу автомобіля, оскільки вони проживали сімейним життям, на той час у них були сімейні стосунки, велося спільне господарство. Слід зробити висновок, що автомобіль був реалізований у 2013 році з усної згоди дружини [PERSON], кошти, які були вилучені були потрачені сім»єю спільно. Доказів, що спростовують такий висновок суду не надано. Тому відповідно до зібраних доказів по справі вбачається, що кошти від продажу автомобіля були витрачені сім»єю за потребами сім»ї. А тому такі кошти стягуватись із відповідача не можуть, тому що позивачка не довела факту використання даних коштів поза її волею. Щодо поділу рухомого майна , яке просить поділити [PERSON], слід зазначити,що при поділі цього майна суд повинен виходити із його вартості, необхідності тому чи другому подружжю, господарського призначення, дефіцитність речі, наявність в сім»ї дітей, інших осіб, яким та чи інша річ більш потрібна, чим іншим. Не допускається при поділі майна компенсацію малоцінним майном більш цінної речі. При поділі майна будь-яким способом, суд повинен брати до уваги інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочку, сина, оскільки це має важливе значення для їх подальшого фізичного і духовного розвитку та лікування. Враховуються також інтереси другого з подружжя, що заслуговують на увагу, якщо з цих причин частка в майні збільшується, вона грошовій компенсації не підлягає. Враховуючи те, що зазначене рухоме майно, яке просила поділити [PERSON] перебуває у спільному користуванні сторін по справі та їх дітьми, суд не вбачає підстав для його поділу, оскільки спору як такого щодо цього рухомого майна не існує. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, оскількиза результатами розгляду даної справи суд визнає по 1/2 частки спірної квартири за [PERSON] та [PERSON], витрати по зверненню до суду у розмірі 1401,38 гривень, що відповідає 50 відсоткам вартості квартири, підлягають пропорційному стягненню з сторін.

Outcome: partial