Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та після зміни предмету та підстав позову просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1247 га, в [ADDRESS] від 24 лютого 2011 року, визнати недійсними державні акти про право власності на земельні ділянки площею 0,0623 га, виданий [PERSON] та площею 0,0624 га виданий [PERSON], скасувати рішення виконавчого комітету Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області №4 від 24 березня 2011 року про присвоєння земельній ділянці площею 0,0623 адреси [ADDRESS], скасувати рішення виконавчого комітету Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області №11 від 24 березня 2011 року адреси [ADDRESS] та визнати за Приватним підприємством «АСТАРТА-Л» право власності на земельну ділянку, площею о,12 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить позов задовольнити. Повноважний представник [PERSON], [PERSON], Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, вказував на їх безпідставність та просив в задоволені позову відмовити. Також просив застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити. Відповідачка [PERSON] направила до суду заяву в якій проти позову заперечує та просить розгляд справи проводити без її участі. Треті особи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду своїх повноважних представників для участі в судовому засіданні не направили та заяв щодо розгляду справи не подали. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необгрунтованість позову та про те, що в його задоволенні слід відмовити. Як об'єктивно встановлено судом, 29 квітня 2010 року між ПАТ «Мегабанк» та ПП «АСТАРТА-Л» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS]. 24 лютого 2011 року [PERSON] уклала з [PERSON], [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1247 га в [ADDRESS], відповідно до якого ділянка, площею 0,0623 га продана [PERSON], земельна ділянка площею 0,0624 га продана [PERSON]. 15 березня 2011 року [PERSON] подала до виконавчого комітету Шаровечківської сільської ради заяву про присвоєння юридичної адреси земельній ділянці по [ADDRESS], площею 0,0623 га, присвоївши їй № 2А. 15 березня 2011 року [PERSON] подала до виконавчого комітету Шаровечківської сільської ради заяву про присвоєння юридичної адреси земельній ділянці площею 0,0623 га по [ADDRESS]. Окрім цих заяв [PERSON] та [PERSON] була надана копія договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1247 га в [ADDRESS] від 24 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] відповідно до якого до них перейшло право власності на вказану земельну ділянку в рівних частинах (тобто по 0,0263 га.). Розглянувши вищевказані заяви виконавчий комітет Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області прийняв рішення №4 від 24 березня 2011 року про присвоєння юридичної (поштової) адреси земельній ділянці гр. [PERSON] площею 0,0623 га, а саме: [ADDRESS] та рішення № 11 від 24 березня 2011 року про присвоєння юридичної (поштової) адреси земельній ділянці гр. [PERSON] площею 0.0623 га, а саме: [ADDRESS]. Житловий будинок, що належить ПП «АСТАРТА-Л» в [ADDRESS] схематично розташований на земельній ділянці [NUMBER] площею 0,0624 га, що належить [PERSON]. Позивач вказуючи, що оскільки цільовим призначенням спірної земельної ділянки є будівництво та обслуговування житлового будинку і такий на ній збудований та відчужений, то земельна ділянка є його приналежністю та не може бути відчужена окремо без житлового будинку. В зв'язку з вищевикладеним позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Вказане підтверджується матеріалами справи та не оспорюється жодною з сторін. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 29 квітня 2010 року між ПАТ «Мегабанк» та ПП «АСТАРТА-Л», Продавець передав у власність Покупця житловий будинок за [ADDRESS]. Земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, предметом купівлі-продажу не була. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, па якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як випливає зі змісту договору купівлі-продажу від 29 квітня 2010 року даний договір укладений на підставі п. 5.2. (застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя) договору іпотеки №31-22ІІВ/2008-3 від 04.08.2008 р. Згідно з зазначеним договором, сторонами якого є [PERSON] та ВАТ "Мегабанк", [PERSON] передала в іпотеку лише житловий будинок, без земельної ділянки. На момент вчинення правочину у [PERSON] було відсутнє зареєстроване право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯГ № 132462), виданий [PERSON], був зареєстрований у встановленому законодавством порядку 2 грудня 2010 року, а отже, право власності [PERSON] на земельну ділянку виникло саме з 2 грудня 2010 року. Відповідно і на момент укладення договору іпотеки від 4 серпня 2008 року і на момент укладення договору купівлі-продажу від 29 квітня 2010 року і час реєстрації 21 червня 2010 року права власності позивача на нерухоме майно, у [PERSON] не було права власності на спірну земельну ділянку загальною площею 0,1247 га в [ADDRESS]. Відтак, посилання позивача на перехід до нього права власності на земельну ділянку па підставі ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України є безпідставними, оскільки згідно з цими нормами до набувача може перейти лише дійсне право, яке було в наявності на момент набуття права власності на житловий будинок. Право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться нерухомість, переходить до набувача об'єктів нерухомості винятково за умови, якщо у момент їх відчуження у попереднього власника, згідно з вимогами земельного законодавства, таке право було і воно належним чином посвідчене. Відповідно до ст.140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; с) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; є) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Наведений перелік підстав припинення права власності є вичерпним. За таких обставин, вимога позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На думку суду, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 лютого 2011 року відповідає усім вищевказаним вимогам. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На думку суду, жодної передбаченої законом правової підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 лютого 2011 року позивачем не вказано. Враховується, що позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу від 24 лютого 2011 року. Також, судом враховується те, що під час посвідчення договору купівлі-продажу від 24 лютого 2011 року нотаріусом було встановлено відсутність будь-яких арештів або заборон на відчуження земельної ділянки, що була предметом цього договору, що підтверджується копією довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 24 лютого 2011 року. За загальним правилом, встановленим законом, право продажу товару належить його власникові (ст. 658 ЦК України). В даному випадку власником майна - земельної ділянки площею 0,1247 га - була продавець за договором купівлі-продажу [PERSON], яка набула право власності 2 грудня 2010 року, з моменту його державної реєстрації (ст. 125 ЦК України). На думку суду, право власності на цю земельну ділянку не могло перейти до ПП «Астарта-Л» внаслідок підписання договору купівлі-продажу від 29 квітня 2010 року, укладеного раніше набуття права власності [PERSON], оскільки право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться нерухомість, переходить до набувача об'єктів нерухомості винятково за умови, якщо у момент їх відчуження у попереднього власника, згідно з вимогами земельного законодавства, таке право було і воно належним чином посвідчене. За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.37 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження: 1) підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту; 2) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом. Як встановлено судом, розглянувши відповідні заяви [PERSON] та [PERSON],

Outcome: dismissed