Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Представник позивача 15.01.2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], у відповідності до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 79700 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату підписання договору було еквівалентно 10000 доларів США. Однак борг повернуто не було, у зв'язку з чим позивач зменшивши позовні вимоги просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 80089,86 грн., 3% річних - 5485,61 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 22000 грн., а також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених витрат, а саме 1086 грн. судового збору та 10000 витрат на правову допомогу адвоката. Позивач , а також його представник в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність .(а.с.60). Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома. Враховуючи, що неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами. У зв'язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та надавши оцінку в сукупності наявним в справі доказам, приходить до наступного. Судом встановлено, що 11 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 15-17). У відповідності до п. 1 Договору, позикодавець, [PERSON] передав у власність, а позичальник, [PERSON] прийняв 79700 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату підписання та нотаріального посвідчення цього договору було еквівалентно 10000 доларів США( із розрахунку 07,97 грн. за 1 долар США) із зобов'язанням повернути суму позики до 12.09.2012 року включно. Згідно п.3 Догорору, сторони домовилися, що позичальник розпочне повернення позики готівкою з 12.09.2011 року і продовжуватиме повертати її щомісячно до 12 числа місяця, що йде за звітним по 6376 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату підписання та нотаріального посвідчення цього договору еквівалентно 800 доларам США( із розрахунку 07,97 грн за 1 долар США) по 12.08.2012 року включно, а до 12.09.2012 року поверне грошові кошти в сумі, що становить різницю між наданими та виплаченими сумами. Згідно п.4 договору позики, передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання цього договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та відсутність, будь яких претензій, які б стосувалися цього питання. Як вбачається з матеріалів справи, договір позики підписаний сторонами 11.08.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], тож [PERSON] своїм підписом підтвердив факт отримання ним суми позики, вказаної у договорі.(а.с.15-17) Станом на час звернення з позовом до суду - 15.01.2014 року, борг повернуто не було. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, [PERSON] має невиконані зобов'язання перед [PERSON] згідно договору позики, а отже сума заборгованості складає 79700 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів індексу інфляції, та 3% річних,то суд приходить до наступного. У відповідності до п.7 вищевказаного договору позики, сторони обумовили, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, то він буде зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Отже судом встановлено, що відповідач своєчасно не виконав грошове зобов'язання. Таким чином,у сенсі розуміння ст.625 ЦК України зокрема, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання має сплати кредиторові три проценти річних від простроченої суми. Судом встановлено, що період прострочення повернення боргу становить 638 дні; 3% річних від простроченої суми за 638 днів складає - 4179,34 грн. (79700х 3% : 365 днів х 638 дні). Також у відповідності до п.7 договору та враховуючи положення ст. 625 ЦК України суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Основний розмір заборгованості згідно договору позики становить 79700 грн., індекс інфляції за весь час прострочення складає (100,1+100,0+99,9+100,2+100,2+99,9+100,0+100,0 +100,1+100,0+99,9+99,3+100,0+100,4+100,2 +100,5+100,2+100,6+102,2+103,3+103,8) таким чином інфляційне збільшення заборгованості складає 555,56 грн., а отже загальна сума заборгованості з урахуванням інфляції становить 80255.56 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд вважає їх безпідставними з наступних підстав. У відповідності ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, оскільки позивачем не наведено розрахунку суми, витраченої на правову допомогу, а отже не обґрунтовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача суму витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині. Також суд вважає неспроможними вимоги позивача про стягнення моральної шкоди , оскільки у сенсі розуміння ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача йому була завдана шкода, не доведена наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями. Стаття 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зокрема моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Таким чином, суд приходить до висновку, що правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди - відсутні. Вимоги позивача, щодо стягнення солідарно з [PERSON] боргу за договором позики задоволенню не підлягають, оскільки договірні правовідносини виникли між [PERSON] та [PERSON].(а.с.15-17) Згідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, зокрема, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, а також те, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення від виконання своїх зобов'язань [PERSON] на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] загальну суму заборгованості з урахуванням інфляції у розмірі 80255.56 грн., 3% річних у розмірі 4179,34 грн. , а також суму судового збору у розмірі 844,35 грн.

Outcome: partial