Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

покликаючись на те, що відповідач заборонила йому відвідувати сина та спілкуватися з ним, позивач у поданій до суду 15 грудня 2020 року позовній заяві просить зобов`язати [PERSON] не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його сином, визначити способи участі позивача у вихованні сина, зобов`язати відповідача у разі відлучення сина за межі Рівненської області повідомляти батька про термін виїзду та місце перебування сина за 3 календарні дні перед відлученням. У поданій до суду заяві представник позивача адвокат Блащук Т.В. позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Відповідач подала відзив, у якому вважає позовну заяву необгрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню. Стверджує, що не перешкоджала зустрічам батька з сином, оскільки має вищу освіту психолога і добре розуміє, що для хлопчика є дуже важливим позитивний досвід спілкування з татом. Тому часто надсилала фото сина бабусі та татові, щоб вони краще пізнавали дитину, знали її інтереси. Вказує, що сам позивач не завжди дотримувався визначеного розпорядженням голови РДА способу участі у вихованні дитини через власні інтереси. Вважає, що між сином та його батьком немає тісного зв`язку і взаєморозуміння, тому у дитини не завжди є бажання спілкуватися з батьком або проводити з ним вихідні. Пояснює, що зустрічі у визначені дні не завжди є можливі через часті захворювання дитини та тривале відновлення після хвороби, оскільки син стоїть на "Д" обліку у невропатолога, гематолога і кардіолога. Відповідно до психологічного висновку від 12 лютого 2021 року у дитини [PERSON] виявлено такий психоемоційний стан: "...почуття злості та образи по відношенню до батька, відчуття тиску та маніпуляції з його боку. Потреба в захисті та стабільності...". Вважає, що зустрічі дитини з батьком мають відбувати лише за бажанням дитини, з урахуванням її стану здоров`я, потреб та інтересів, а тому не заперечує проти задоволення таких позовних вимог: двічі в місяць (перший та третій тиждень місяця) з 10 години суботи до 16 години неділі син проводить з батьком, на території фактичного проживання батька або на його розсуд з обов`язковим повідомленням матері про місце перебування; необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити. 09 квітня 2021 року відповідач подала заяву, якою підтримує рішення органу опіки щодо побачень батька з сином, справу просить розглянути за наявними матеріалами. Учасники справи просять справу слухати у їх відсутність. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 16 листопада 2007 року, мають сина [PERSON] , 2012 р.н., який проживає з матір`ю. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року шлюб сторін розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати з матір`ю. Згідно розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації №6 від 12 січня 2016 року, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при РДА, визначено [PERSON] спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з ним, а саме: двічі на місяць (перший і третій тиждень місяця) з 10 години суботи до 16 години неділі. Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 03 грудня 2020 року встановлено, що [PERSON] /позивач по справі - батько дитини/ фактично проживає по [ADDRESS] , умови проживання задовільні, за даною адресою створені належні умови для проживання дитини, а саме: наявна окрема кімната, облаштоване місце для відпочинку та місце для проведення дозвілля. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 19 лютого 2021 року, [PERSON] / відповідач по справі-мати дитини/ проживає по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , який отримує повноцінне виховання, оточений турботою та має все необхідне: власну кімнату, шкільний інвертар, облаштоване робоче місце, де дитина вчить уроки. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч.3 ст.157 СК України, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 159 СК України передбачає порядок вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини , а також встановлено , що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків , коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Суд встановив, що між сторонами склались відносини, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дитиною. При цьому суд враховує інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином і бере до уваги розпорядження голви районної державної адміністрації. Таким чином з урахуванням не тільки формального права позивача на зустріч з сином, а з урахуванням усіх інших істотних обставин справи у їх сукупності, віку дитини, режиму дитини, особливостей її психоемоційного розвитку, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є підставними і доведеними, запропонований позивачем графік побачень із дитиною відповідає інтересам дитини, а тому суд приймає рішення про часткове задоволення позову. Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні і вільному спілкуванні з сином, то вона не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження перешкоджання відповідачем щодо виховання та вільного спілкування позивача з сином [PERSON] . Суд вважає необгрунтованою вимогу позивача щодо зобов`язання відповідача у разі відлучення сина за межі Рівненської області повідомляти батька про термін виїзду та місце перебування сина за 3 календарні дні перед відлученням, а тому вона також задоволенню не підлягає. Крім того, суд роз`яснює, що у разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками, позивач не позбавлений можливості згідно вимог ст.158 СК України звернутись до органу опіки та піклування для встановлення способів участі у вихованні дитини або згідно ст.159 СК України знову звернутись до суду про визначення іншого способу його участі у вихованні дитини. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із диспозитивністю судового процесу суд не стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору, оскільки така вимога позивачем не заявлялася. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed