Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх дітей, їх вихованням та доглядом не займаються, не піклуються про них, не забезпечують матеріально. На даний час діти проживають з позивачем в с. Баштанків Кодимського району. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] - відносно [PERSON] , та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця та з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ст. 128 ЦПК України в судове засідання викликалася належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в заяві вказав, що проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] заперечує, однак позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів на утримання дочки визнає в повному обсязі. Представник служби у справах дітей Кодимської РДА в судове засідання не з`явився, надав до суду висновок №01-29/259 від 04.02.2020 року про доцільність відібрання дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.04.2010 року Баштанківською сільською радою Кодимського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.02.2012 року Баштанківською сільською радою Кодимського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серіїї [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується копією свідоцтва про народження серіїї [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. Зі змісту акту обстеження матеріально-побутових умов від 28.05.2019 року вбачається, що малолітні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають із позивачем [PERSON] в с.Баштанків Кодимського району Одеської області, що також підтверджується довідкою Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області №558 від 28.05.2019 року. 04.02.2020 року Кодимською РДА Одеської області як органом опіки та піклування, надано висновок про доцільність відібрання, без позбавлення батьківських прав, у [PERSON] малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та у [PERSON] малолітньої [PERSON] , [INFO] . За змістом п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Стаття 18 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року N 789-XII, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини (далі - Конвенція). Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні у справі «Хант проти України», зокрема у пунктах 53, 54, Європейський суд з прав людини зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не у виконанні обов`язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія A, N 229-A, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, суд вважає, що у цій справі доведено винну поведінку [PERSON] та [PERSON] , що стосується невиконання ними батьківських обов`язків відносно своїх дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, незабезпечення умов проживання для дітей, відсутність спілкування з дітьми необхідного для їх нормального самоусвідомлення. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, зважаючи на винну поведінку відповідачів, характер такої поведінки, те, що відповідачі не допускали щодо своїх неповнолітніх дітей якихось насильницьких проявів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення відповідачів батьківських прав, попередивши їх про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. Окрім цього, суд вважає, що така міра виховного характеру як відібрання малолітніх дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав буде сприяти більш ретельному і відповідальному батьківському ставленню відповідачів до виховання та утримання малолітніх дітей, яке на сьогодні у них відсутнє. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав, суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки малолітні діти потребують матеріальної допомоги, а батьки за станом здоров`я можуть надавати матеріальну допомогу, то є підстави для стягнення з відповідачів в судовому порядку аліментів. Отже, суд дійшов до переконання про часткове задоволення цього позову. Оскільки позивач ухвалою суду була звільнена від сплати судового збору, з [PERSON] та [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial