Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбано наступне майно: трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого на Регіональній товарній біржі. Відповідно до товарного чеку виданого приватним підприємством «Савикар» 27.07.2010 року був придбаний автомобіль «Лада 21703» за 75900 грн., а також оснащення для автомобіля на суму 3035 грн. На підставі договору про заощадження [NUMBER] від 28.09.2012 року [PERSON] було передано в банк ПАТ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 10800,56 доларів США в якості вкладу, процентна ставка по вкладу становить 10% річних. Також у користуванні відповідача знаходиться два гаражні бокси [NUMBER], [NUMBER] в гаражному кооперативі «Залізничник» в м. Таврійськ, які були придбанні сторонами в період шлюбу. Просить суд визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 151 939 грн., також визнати за нею право власності на 1/2 частину банківського вкладу в сумі 5500 доларів США, що еквівалентно 73700 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості транспортного засобу марки «Лада 21703» в сумі 38467,50 грн. визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки «Лада 21703». Виділити в користування [PERSON] гараж [NUMBER], розташований в гаражному кооперативі «Залізничник» в м. Таврійськ. Виділити в користування [PERSON] гараж [NUMBER], розташований в гаражному кооперативі «Залізничник» в м. Таврійськ, а також стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] неодноразово уточнювали свої позовні вимоги, в останній заяві просили суд визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини транспортного засобу марки «ВАЗ 2170» державний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER]. Виділити [PERSON] в рахунок поділу майна подружжя автомобіль марки «ВАЗ 2170» державний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації на належну їй 3/4 частини вартості транспортного засобу в розмірі 66 116,52 грн. «ВАЗ 2170» державний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації за 3/4 частини депозитного вкладу, зарахованого ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок [NUMBER] відкритого на ім'я [PERSON] за договором № SAMDN250007292059946 від 28.09.2012 року в сумі 9619 доларів США з урахуванням сплачених відсотків, що еквівалентно 151700,46 грн. Виділити в користування [PERSON] гараж [NUMBER], розташований в гаражному кооперативі «Залізничник» в м. Таврійськ. Виділити в користування [PERSON] гараж [NUMBER], розташований в гаражному кооперативі «Залізничник» в м. Таврійськ, а також стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали про що надали письмові заперечення проти заявлених позовних вимог та пояснили, що спірний автомобіль «ВАЗ 2170» державний номер [NUMBER] був фактично придбаний за кошти, які пересилала відповідачу по справі його матір, яка працює в Італії; щодо розподілу депозитного вкладу, то вказані кошти були також зараховані за гроші, які пересилала відповідачу його матір. Окрім того, мати відповідача надавала йому в позику грошові кошти для придбання вказаного майна, які їй до цього часу не повернуті. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі копії свідоцтва про одруження від 30.09.1995 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м. Нова Каховка сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.09.1995 року до 30.09.2014 року, відповідно до рішення Новокаховського міського суду Херсонської області про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно відповіді начальника ВДАІ м. Нова Каховка за даними інформаційної системи БД «Автомобіль» за [PERSON] станом на 04.09.2014 року зареєстрований транспортний засіб «ВАЗ 217030» державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.10.2010 року. Відповідно до висновку експерта автотоварознавчого дослідження автомобіля «ВАЗ 21170», державний номер [NUMBER] №36/09-2014 від 13.09.2014 року, ринкова вартість автомобіля на дату оцінки 13.09.2014 року становить 39 663,97 грн. З товарного чеку від 27.06.2010 року, виданого приватним підприємством «Савикар» автомобіль «Лада 21703» був придбаний за 75900 грн. та обладнання вказаного автомобіля на суму 3035 грн. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що є сусідкою сім'ї [PERSON], перебуває з ними у приязних стосунках. Знає, що у власності сторін знаходиться транспортний засіб «Лада» бордового кольору. В лютому 2014 року у її доньки було весілля, тому [PERSON] возив на цьому автомобілі гостів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сторін по справі. Знає, що у власності [PERSON] є автомобіль «Лада» бордового кольору, в кінці серпня 2014 року [PERSON] на цьому автомобілі потрапив в ДТП. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не погоджується із запропонованим варіантом поділу майна - стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації та набуття у такий спосіб ним права власності на транспортний засіб марки «Лада 21703». При цьому, у матеріалах справи відсутні відомості про попереднє внесення відповідачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Разом з цим, в своїй заяві позивачки просить застосувати норму статті 70 ч.2 СК України та відступити від рівності часток подружжя. За змістом ст. 70 ч.2 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, а саме, якщо одним із подружжя проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи викладене, суду не надано доказів, з яких би вбачались підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя. Тому враховуючи, що спірний автомобіль «Лада 21703» державний номер [NUMBER] є неподільним майном та те, що відповідач відмовився попередньо внести на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості частки позивачки в автомобілі і жоден із подружжя не порушив питання про припинення права власності на транспортний засіб, як неподільну річ, другого з них, суд вважає за необхідне відповідно до зазначених вище положень сімейного законодавства визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного автомобіля, залишивши цей автомобіль у спільній частковій власності сторін. При цьому розмір частки позивачки у спірному автомобілі підлягає визначенню відповідно до ч.1 ст.70 СК України, яка є рівною з часткою відповідача у цьому майні, оскільки інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Щодо стягнення із відповідача частини депозитного вкладу, то суд виходить з наступного. Як вбачається зі змісту позовної заяви, спільним сумісним майном подружжя [PERSON] визначила розміщені на умовах депозиту грошовий вклад. Відповідно до копії договору про заощадження [NUMBER] від 28.09.2012 року слідує, що [PERSON] передав, а ПАТ КБ «Приватбанк» прийняв грошові кошти в сумі 10800,56 доларів США - вклад на термін 366 днів по 28.09.2013 року, процентна ставка на дату укладення вкладу 9,5 % річних. З відповіді ПАТ КБ «Приватбанк», яка надана на виконання ухвали суду слідує, що на депозитному рахунку відкриті заощадження [NUMBER] на ім'я [PERSON], поточна суму грошових коштів станом на 14.11.2014 року - 0.00 доларів США. Із витребуваного судом особового рахунку по депозитному договору [NUMBER] від 28.09.2012 року вбачається, що 30.09.2014 року [PERSON] здійснив переказ суми депозиту 10859,29 доларів США на карту [NUMBER]. Частиною четвертою ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З матеріалів справи вбачається, що договір про заощадження [NUMBER] від 28.09.2012 року був укладений [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] Із особового рахунку по депозитному договору слідує, що депозит в сумі 10859,29 доларів США, були переведені відповідачем 30.09.2014 року на карту [NUMBER], тобто під час розгляду справи в суді, а тому отримання всієї суми коштів одним з подружжя порушує право другого з подружжя на власність. Враховуючи ті обставини, що сторони проживали разом та вели спільне господарство до розірвання шлюбу, то і об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є депозитний вклад, тому вказані кошти, що були зараховані на депозитний рахунок 28.09.2012 року, і які відповідачем 30.09.2014 року були зараховані на картку підлягають поділу, і з останнього на користь позивачки підлягає стягненню 1/2 частина вкладу, що становить 5429,64 доларів США, що еквівалентно 85626,81 грн. (10859,29 : 2 = 5429,64). Щодо стягнення з відповідача сплачених за договором відсотків, то суд виходить з того, що згідно виписки із особового рахунку по депозитному договору [NUMBER] від 28.09.2012 року слідує, що починаючи з 28.10.2012 року по 28.09.2014 року вкладник [PERSON] кожного місяця здійснював зняття нарахованих банком відсотків по даному договору, тобто ці кошти знімалися в період перебування сторін у шлюбі. Будь-яких доказів, що зняті з рахунку кошти під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, витрачалися не на потреби сім'ї суду не надано, і судом такі обставини не встановлені. За таких обставин, відсутні підстави для розподілу між сторонами зняті відповідачем відсотки по вказаному договору. Суд не приймає до уваги, доводи відповідача з приводу того, що спірний автомобіль, депозитний вклад був придбаний та зарахований фактично за грошові кошти, які надавала йому мати, періодично в позику, і вказані кошти до цього часу не повернуті останній, оскільки вказані доводи відповідача не дають змоги встановити факт укладення між ним та його матір'ю договорів позики, сум, які останній отримав в борг та зобов'язуються повернути, строків та умов повернення коштів та не доводять існування правовідносин позики. Щодо вимоги позивачки про виділення їй в користування гаражу [NUMBER], розташованого в гаражному кооперативі «Залізничник» м. Таврійськ, а відповідачу гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Залізничник», суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що з відповіді наданої гаражним кооперативом «Залізничник» вбачається, що членом кооперативу є [PERSON] з 11.10.2003 року; у користуванні [PERSON] перебувають: гараж [NUMBER] з 11.10.2003 року, згідно поданої заяви за порядковим номером №54 та гараж [NUMBER] з 24.08.2011 року, згідно поданої заяви за порядковим №301. З вищенаведеного вбачається, що відповідач по справі [PERSON] є членом гаражного кооперативу «Залізничник» та зазначені гаражі [NUMBER], [NUMBER], згідно поданої ним заяви перебувають в його користуванні. Разом з тим, правовстановчих документів, які б підтверджували право власності на гаражі позивачкою суду не надано, матеріали цивільної справи не містять доказів про сплату членських внесків подружжям. Статтею 317 ЦК України передбачено, що право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові. Оскільки гараж у гаражному кооперативі «Залізничник» є об'єктом нерухомості, у розумінні ч. 1 ст.181 ЦК України, право власності на який відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України підлягає державній реєстрації. Аналогічні вимоги передбачені і ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Відповідно до ст. 18 названого закону право власності на нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Таким чином, підстав для розподілу гаражів, в тому числі щодо виділеня в користування позивачці гаражу [NUMBER] у суду немає. Згідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Окрім того, згідно зі ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Виходячи з того, що позивачкою [PERSON] позовні вимоги були заявлені на загальну суму 265107 грн., позов задовольняється на суму 105458,79 грн., що у процентному відношенні становить 39,7%, а позивачем були понесені документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору (а.с.1) на загальну суму - 2652 грн., то відшкодуванню позивачці підлягають витрати в розмірі 1055,49 грн. (2652 грн. х 39,7 % = 1052,84 грн.). Відповідно до ст. 82 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. При цьому положенням Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права. Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В матеріалах справи містяться договори про надання правової допомоги адвокатами, які укладені між позивачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON], копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. При цьому, позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, не надано акт виконаних робіт та розрахунок фактичних витрат робочого часу адвокатами на вчинення тих чи інших дій із зазначенням конкретно наданих послуг на конкретну суму при розгляді даної справи, а також не надано документа, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, зокрема не надано квитанції до прибуткового касового ордеру (платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial