Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до Малиновського райсуду з позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог: [PERSON], Малиновський районний відділ Головного управління ДМС в Одеській області та неодноразову уточнюючи позовні вимоги просять звернути стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 39,6 кв.м., яка на праві власності належить [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1494-н від 11.05.2007 року у загальному розмірі 325\~893,49 гривень, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стації оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у Малиновському районному відділі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2\~467,90 грн. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 11 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1494-н (відповідно 07.06.2011р. проведено державну реєстрацію зміни до Статуту № 261, згідно якого змінено назву ВАТ «Державний ощадний банк» на ПАТ «Державний ощадний банк») позивач надав [PERSON] кредит в сумі 202\~000,00 гривень на строк по 11.05.2012 рік із сплатою 15 % річних. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між позивачем та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, відповідно до якого вона як майновий поручитель громадянина [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 39,6 кв.м., яка належить їй на праві власності. У звязку з тим, що [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконує, станом на 20.04.2015 року виникла заборгованість, яка складає 325\~893,49 (триста двадцять тисяч вісімсот девяносто три) гривні 49 копійок. З метою відновлення свого порушеного права позивач змушений звернутися з вказаним позовом до суду. На судові засідання, представник позивача не зявився, будучи повідомлений належним чином, надали суду заяву про розгляд та винесення судового рішення за його відсутністю. Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 травня 2005 року між ПАТ «Державний ощадний банк» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1494-н, згідно якого позивач надав [PERSON] кредит в сумі 202\~000,00 гривень на строк з 11.05.2007 року по 11.05.2012 року із сплатою 15 % річних, а відповідач зобовязався здійснювати повернення суми кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі та строки, як це передбачено пунктами 4.2.2., 4.3.2, кредитного договору. Згідно умов укладеного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно до ч.1ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір № 1494-н від 11 травня 2007 року оформлений згідно вимог цивільного законодавства, скріплений підписами сторін та завірений печаткою установи, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладання. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між позивачем та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 11.05.2007 року за реєстровим № 522. Відповідно до п. 1.2 даного договору, відповідачкою було передано в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 25,9 кв.м, загальною площею 39,6 кв.м, яка на праві власності належить [PERSON], згідно витягу про реєстрацію права власності за № 14372068 від 25.04.2007 року. Відповідно до п. 5.2 кредитного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми Кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування Кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим [PERSON], Позичальник зобовязується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,05 % від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. Згідно умов пункту 4.2.2. Кредитного договору, при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим [PERSON] має право вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим [PERSON], та стягнути заборгованість за цим [PERSON] в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. ст. 1, 2 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України. Згідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до вимог ч.4 [PERSON] іпотеки, у випадку, якщо в момент настання терміну виконання будь якого зобовязання за кредитним договором (сплата процентів та/або повернення кредиту), зобовязання відповідачем в повному обсязі або в частині виконано не буде, Позивач має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет застави шляхом погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок власних коштів у відповідності з цим договором. Згідно вимог ст. 33 Закону України «Про іпотеку», що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п.п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. В звязку з тим, що позичальник [PERSON] належним чином свої зобовязання не виконує, станом на 20.04.2015 року виникла заборгованість, яка складає 325\~893,49 (триста двадцять пять тисяч вісімсот девяносто три) гривні 49 копійки, з яких: 148\~128,00 грн. прострочений основний борг; 129\~148,14 гривень прострочені проценти за користування кредитом; 27\~033,33 гривні пеня за прострочений основний борг; 21\~584,02 гривні пеня за прострочені проценти. Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконання зобовязань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, в рахунок виконання основного зобовязання ПАТ «Державний ощадний банк» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» має право звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до п.39 Постанови пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року, не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю, тобто враховуючи спосіб захисту прав, передбачений ст.16 ЦК України, існують всі підстави для визнання права власності за позивачем. Відповідно до Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року № 1304-VII, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто дія мораторію не поширюється на дані правовідносини в разі, якщо іпотечне майно не використовується, як місце постійного проживання іпотекодавця та в разі, якщо іпотекодавцю належить на праві власності будь-яке інше нерухоме майно. Відповідно до Закону про мораторій не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя). Із змісту вказаного Закону вбачається, що мораторій поширюється саме на фактичне стягнення (відчуження без згоди власника) нерухоме житлове майно. Із змісту ст.3 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, вбачається, що відчуження (перехід права) на предмет іпотеки відбувається на момент державної реєстрації права власності у державному реєстрі прав власності. З урахуванням викладеного стає зрозумілим, що мораторій поширюється на фактичну реєстрацію права власності за іпотекодержателем. При цьому, жодним законом не передбачено, що відчуження та право власності на нерухоме майно виникає/відбувається на момент ухвалення про це рішення суду. Таким чином, [PERSON] про мораторій не перешкоджає ухваленню рішення суду. На момент подачі позову до суду спірні правовідносини було врегульовано ЗУ Про іпотеку, Цивільним Кодексом України та ін. Право звернути стягнення на предмет іпотеки виникло раніше ніж було прийнято ЗУ про мораторій, який набув чинності з 07.06.2014 року. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Із змісту вказаного Закону про мораторій вбачається, що заставне майно не може бути стягнуто до набрання чинності законом, який врегульовує порядок погашення заборгованості. Тимчасова неможливість (припинення) відчуження майна не є пом'якшенням чи скасуванням цивільної відповідальності. Будь-яких інших нормативно-правових актів щодо пом'якшення цивільної відповідальності станом на сьогодення не прийнято. За таких обставин, [PERSON] про мораторій не поширюється на спірні правовідносини, що виникли до його прийняття. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. [PERSON] про мораторій обмежує право позивача на набуття майна у власність, то зазначений закон не має зворотної дії в часі. Отже, на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений [PERSON] не поширюється. Крім того, відповідно до ст.1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, протягом дії цього Закону нерухоме житлове майно не може бути стягнуте (відчужене без згоди власника). Проте відповідно до умов [PERSON] іпотеки, Іпотекодавець, який є власником майна надав свою згоду на стягнення та відчуження предмету іпотеки, про що свідчить його підпис на [PERSON] іпотеки. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Частиною 2 статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування з зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на вказану адресу надсилається поштова кореспонденція, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги тощо. Наявність зареєстрованих осіб у житловому будинку, на який звертається стягнення, негативно відобразиться на ціні продажу, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 43 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.-39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення всіх мешканців цього будинку чи житлового приміщення. При цьому, примусове виселення мешканців здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до вимог\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 39,6 кв.м., яка на праві власності належить [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другою сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок невиконання відповідачами кредитного договору позивач поніс додаткові витрати по сплаті судових витрат, тому підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідачів судовий збір у сумі 2\~467,90 (дві тисячі чотириста шістдесят сім гривень) 90 копійок) Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16, 525, 526, 530, 546, 553, 554, 610, 611, 1054, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 33,40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3, 6, 7 ЗУ «Про свободу пересування вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved