Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою до [PERSON], про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,завданих внаслідок ДТП, посилаючись на те, що знайомий позивача - [PERSON], [INFO], попрохав у останнього в користування на кілька днів належний позивачу на праві приватної власності автомобіль Deawoo Lanos 2002 року випуску, реєстр. № [NUMBER] для поїздки в селище Диканька. Однак, 18.09.2016 року, близько 17 год. 10 хв., керуючи вказаним автомобілем та рухаючись по автодорозі Суми-Полтава зі сторони м. Полтави у напрямку смт. Диканька Полтавської області [PERSON] спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у результаті чого було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості пасажиру іншого автомобіля (Опель Кадет д. н. ВІ 1825 ВН) та сильно пошкоджено автомобіль позивача. Крім того, зі слів потерпілого та з карти виїзду швидкої медичної допомоги №77938 від 18.09.2016 року очевидним є факт, що [PERSON] був у стані алкогольного спяніння. Так, у карті виїзду швидкої медичної допомоги від 18.09.2016 року зазначено, що від водія відчувався запах алкоголю з роту, у нього була хитка хода та невиразна мова. Одночасно зазначаю, що у вказаній карті виїзду швидкої медичної допомоги записано імя [PERSON], оскільки, очевидно, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, відповідач намагався уникнути відповідальності, зазначивши своє імя не вірно (швидка медична допомога заповнює карту зі слів). На місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди слідчим Слідчого відділу Полтавського відділу поліції Головного управління НП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції [PERSON] було складено протокол огляду місця ДТП. Того ж дня, 18.09.2016 року дані про злочин було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016170300001339 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (копія витягу додається). Розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №12016170300001339 від 18.09.2016 року за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, Заступником начальника СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області підполковником поліції [PERSON] за погодженням прокурора Полтавської місцевої прокуратури [PERSON] було повідомлено [PERSON] про підозру. У вказаному повідомленні про підозру від 27.01.2017 року зазначено наступне: «досудовим розслідуванням було встановлено, що громадянин [PERSON], [INFO], достатньо повно викривається в тому, що він 18.09.2016 року, близько 17 год. 10 хв., керуючи автомобілем [NUMBER] та рухаючись по автодорозі Суми-Полтава зі сторони м. Полтави у напрямку смт. Диканька Полтавської області, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху… «Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у порушенні Правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що причинило потерпілому [PERSON] середньої тяжкості тілесні ушкодження, [PERSON] обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України». Однак, на сьогодні розслідування кримінальної справи зупинилося по тій причині, що підозрюваний [PERSON] переховується від органів слідства, що підтверджується витягом з розшукової бази МВС. Таким чином, на сьогодні відсутній вирок, яким би була визнана винуватість відповідача по даній справі [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, однак є письмові докази, які свідчать про те, що зазначені вище дії, в результаті яких сталася ДТП та завдана шкода позивачу, мали місце та скоєні саме відповідачем. Особисто ж з позивачаем відповідач перестав спілкуватися одразу після пошкодження автомобіля, змінив номер телефону та, наскільки відомо, взагалі виїхав за межі України. Так як добровільно відшкодувати спричинені збитки відповідач відмовився та не виходить з позивачем на звязок, останній змушений був звернутися до аварійного комісара-оцінювача для проведення незалежної експертизи вартості матеріального збитку, спричиненого дорожньо-транспортною пригодою для подальшого звернення до суду. Відповідно до звіту про оцінку майна А01/03 від 06.02.2017 року, завданням якого було відобразити розрахунок ринкової вартості обєкту оцінки без урахування аварійних пошкоджень та вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ внаслідок ДТП : Ринкова вартість автомобіля (без урахування аварійних пошкоджень) становить 93 588 грн.; Вартість відновлювального ремонту (без урахування зносу) становить 89 122 грн.; Вартість матеріального збитку (з урахуванням зносу) становить 45 671 грн. При огляді транспортного засобу експертом, аварійним комісаром-оцінювачем транспортного засобу, ним були виявлено 39 пошкоджень, отриманих в результаті ДТП (а. 12 звіту про оцінку майна). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі Постанова №4 від 01.03.2013 року) розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до абз. 3 п. 4 Постанови №4 від 01.03.2013 року потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. А згідно з абз. 2 п. 6 Постанови №4 від 01.03.2013 року якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Таким чином, особою, яка має нести відповідальність за заподіяння позивачу матеріальної шкоди (пошкодження автомобіля) є [PERSON], який керував автомобілем на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до абз. 4 п. 4 Постанови №4 від 01.03.2013 року, якою передбачено, що …У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. У даному ж випадку, як зазначалося вище, мається повідомлення про підозру від 27.01.2017 року [PERSON], яке достатньо повно викриває факт вчинення ним правопорушення та вказує на його вину. Дана постанова має обовязково досліджуватися та оцінюватися судом як належний та достатній доказ вини відповідача у порядку, передбаченому ЦПК України. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В пункті 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Згідно з правилами ст. 23 ЦПК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень п. п. 3. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Після дорожньо-транспортної пригоди позивач зазнав значних моральних страждань та хвилювань, які повязані зі значним пошкодженням його автомобіля, що повністю виключило його будь-яке використання за призначенням. Відновлювати автомобіль позивачу довелося за власні кошти, які останній був змушений переважною більшістю позичати у друзів та близьких. До цього часу [PERSON] ще має величезну заборгованість перед іншими особами. Позивач додатково наголошує, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] не тільки жодним чином не допоміг у ліквідації наслідків його протиправних дій, а ще й змінив номер телефону, припинив спілкування та зник у невідомому напрямку (ймовірно, виїхав за межі України). Враховуючи вищевикладене, позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди та у звязку з подальшими діями відповідача [PERSON] у 5 000 (пять тисяч) грн. Також, для підготовки даної позовної заяви та представництва інтересів у судових інстанціях, позивач був змушений звернутися за допомогою до адвоката, що теж потягло за собою матеріальні затрати, загальна сума яких на день подачі позовної заяви складає 4 000 (чотири тисячі) грн. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Саме тому, компенсації підлягає не тільки судовий збір, сплачений при подачі даної позовної заяви, а й витрати на правову допомогу. Також, компенсації підлягає сума, сплачена за проведення незалежної оцінки майна (визначення вартості матеріального збитку), яка становить 1 500 (одну тисячу пятсот) грн. відповідно до рахунку-фактури. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, подану фізичною особою, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Ціна даного позову складає 45 671 грн. матеріального збитку, 1 500 грн. за експертну оцінку пошкодженого автомобіля, 5 000 грн. моральної шкоди та 4 000 грн. витрат на правову допомогу, а разом 45 671 + 1 500 + 5 000 + 4 000 = 56 171 грн. Таким чином, судовий збір, що підлягає до сплати, становить 56 171*0,01= 561,71, що менше за 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Отже, до сплати підлягає 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що на день подачі даної позовної заяви становить 640 грн. В судове засідання представник позивача направив заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити, також не заперечував проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач не зявилася по невідомим суду причинам, хоча належним чином була повідомлена про день і час розгляду справи, що підтверджується поштовою розпискою про вручення повістки та повідомленням через пресу. За таких обставин проводиться заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що знайомий позивача - [PERSON], [INFO], попрохав у останнього в користування на кілька днів належний позивачу на праві приватної власності автомобіль Deawoo Lanos 2002 року випуску, реєстр. № [NUMBER] для поїздки в селище Диканька. Однак, 18.09.2016 року, близько 17 год. 10 хв., керуючи вказаним автомобілем та рухаючись по автодорозі Суми-Полтава зі сторони м. Полтави у напрямку смт. Диканька Полтавської області [PERSON] спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у результаті чого було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості пасажиру іншого автомобіля (Опель Кадет д. н. ВІ 1825 ВН) та сильно пошкоджено автомобіль позивача. Крім того, зі слів потерпілого та з карти виїзду швидкої медичної допомоги №77938 від 18.09.2016 року очевидним є факт, що [PERSON] був у стані алкогольного спяніння. Так, у карті виїзду швидкої медичної допомоги від 18.09.2016 року зазначено, що від водія відчувався запах алкоголю з роту, у нього була хитка хода та невиразна мова. Одночасно у вказаній карті виїзду швидкої медичної допомоги записано імя [PERSON], оскільки, очевидно, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, відповідач намагався уникнути відповідальності, зазначивши своє імя не вірно (швидка медична допомога заповнює карту зі слів). На місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди слідчим Слідчого відділу Полтавського відділу поліції Головного управління НП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції [PERSON] було складено протокол огляду місця ДТП. Того ж дня, 18.09.2016 року дані про злочин було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016170300001339 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (копія витягу додається). Розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №12016170300001339 від 18.09.2016 року за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, Заступником начальника СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області підполковником поліції [PERSON] за погодженням прокурора Полтавської місцевої прокуратури [PERSON] було повідомлено [PERSON] про підозру. У вказаному повідомленні про підозру від 27.01.2017 року зазначено наступне: «досудовим розслідуванням було встановлено, що громадянин [PERSON], [INFO], достатньо повно викривається в тому, що він 18.09.2016 року, близько 17 год. 10 хв., керуючи автомобілем [NUMBER] та рухаючись по автодорозі Суми-Полтава зі сторони м. Полтави у напрямку смт. Диканька Полтавської області, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху… «Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у порушенні Правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що причинило потерпілому [PERSON] середньої тяжкості тілесні ушкодження, [PERSON] обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України». Однак, на сьогодні розслідування кримінальної справи зупинилося по тій причині, що підозрюваний [PERSON] переховується від органів слідства, що підтверджується витягом з розшукової бази МВС. Таким чином, на сьогодні відсутній вирок, яким би була визнана винуватість відповідача по даній справі [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, однак є письмові докази, які свідчать про те, що зазначені вище дії, в результаті яких сталася ДТП та завдана шкода позивачу, мали місце та скоєні саме відповідачем. З позивачаем відповідач перестав спілкуватися одразу після пошкодження автомобіля, змінив номер телефону та, наскільки відомо, взагалі виїхав за межі України. Так як добровільно спричинені збитки відповідач не відшкодував позивач звернувся до аварійного комісара-оцінювача для проведення незалежної експертизи вартості матеріального збитку, спричиненого дорожньо-транспортною пригодою для подальшого звернення до суду. Відповідно до звіту про оцінку майна А01/03 від 06.02.2017 року, завданням якого було відобразити розрахунок ринкової вартості обєкту оцінки без урахування аварійних пошкоджень та вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ внаслідок ДТП : Ринкова вартість автомобіля (без урахування аварійних пошкоджень) становить 93 588 грн.; Вартість відновлювального ремонту (без урахування зносу) становить 89 122 грн.; Вартість матеріального збитку (з урахуванням зносу) становить 45 671 грн. При огляді транспортного засобу експертом, аварійним комісаром-оцінювачем транспортного засобу, ним були виявлено 39 пошкоджень, отриманих в результаті ДТП (а. 12 звіту про оцінку майна). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі Постанова №4 від 01.03.2013 року) розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до абз. 3 п. 4 Постанови №4 від 01.03.2013 року потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно з абз. 2 п. 6 Постанови №4 від 01.03.2013 року якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Таким чином, особою, яка має нести відповідальність за заподіяння позивачу матеріальної шкоди (пошкодження автомобіля) є [PERSON], який керував автомобілем на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до абз. 4 п. 4 Постанови №4 від 01.03.2013 року, якою передбачено, що …У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. У даному ж випадку, мається повідомлення про підозру від 27.01.2017 року [PERSON], яке достатньо повно викриває факт вчинення ним правопорушення та вказує на його вину. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В пункті 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Згідно з правилами ст. 23 ЦПК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень п. п. 3. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Після дорожньо-транспортної пригоди позивач зазнав значних моральних страждань та хвилювань, які повязані зі значним пошкодженням його автомобіля, що повністю виключило його будь-яке використання за призначенням. Відновлювати автомобіль позивачу довелося за власні кошти, які останній був змушений переважною більшістю позичати у друзів та близьких. До цього часу [PERSON] ще має величезну заборгованість перед іншими особами. [PERSON] жодним чином не допоміг у ліквідації наслідків його протиправних дій. Враховуючи вище викладене, є обґрунтовані вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди 5 000 (пять тисяч) грн. Також, для підготовки даної позовної заяви та представництва інтересів у судових інстанціях, позивач звернувся за юридичною допомогою і на день подачі позовної заяви дані витрати склали 4 000грн. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, компенсації підлягає не тільки судовий збір, сплачений при подачі даної позовної заяви, а й витрати на правову допомогу. Також, компенсації підлягає сума, сплачена за проведення незалежної оцінки майна (визначення вартості матеріального збитку), яка становить 1 500 (одну тисячу пятсот) грн. відповідно до рахунку-фактури. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, подану фізичною особою, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Ціна даного позову складає 45 671 грн. матеріального збитку, 1 500 грн. за експертну оцінку пошкодженого автомобіля, 5 000 грн. моральної шкоди та 4 000 грн. витрат на правову допомогу, а разом 45 671 + 1 500 + 5 000 + 4 000 = 56 171 грн. Таким чином, судовий збір, що підлягає до сплати, становить 56 171*0,01= 561,71, що менше за 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Отже, до сплати підлягає 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що на день подачі даної позовної заяви становить 640 грн. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки регламентує 4.2 ст.1188 ЦК України, згідно вимогам якої, якщо внаслідок взаємодії підвищеної небезпеки було завдано іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особи, шкода відшкодовується кожною з них у частці завданої нею (у порядку часткової відповідальності).

Outcome: approved