Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, просить скасувати держреєстрацію права власності [PERSON] на квартиру згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданим комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - відповідач, КП «Волинське облбюро техінвентаризації»); визнати за ним право власності на 2/6 частини квартири в порядку спадкування після смерті[PERSON] з врахуванням належної йому частини квартири в порядку приватизації, залишивши по 1/6 частці у квартирі за відповідачами - фізичними особами. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] (далі - спірна квартира) була передана за розпорядженням органу приватизації від 03.09.93 р. № 748 у приватну власність. Було видано свідоцтво про право власності на житло від 03.09.93 р. (далі - свідоцтво від 03.09.93 р.) на ім»я [PERSON]. Право власності [PERSON] на спірну квартиру за свідоцтвом про право власності на житло від 03.09.93 р. було зареєстровано у КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 7 343. На момент приватизації у спірній квартирі проживали постійно та були прописаними інші члени сім»ї, а саме: він, відповідачі - фізичні особи, [PERSON]. 14.09.16 р. органом приватизації за розпорядженням № 19 було внесено часткові зміни у розпорядження № 748 від 03.09.93 р. та було видано свідоцтво про право власності на житло від 14.09.16 р. (далі - свідоцтво від 14.09.16 р.), у якому зазначено всіх співвласників переданого у власність шляхом безоплатної передачі у 1993 р. житла. Однак, на час внесення змін до розпорядження і свідоцтва про право власності на житло від 03.09.93 р., склад співвласників змінився: [INFO] померла [PERSON]. Після смерті останньої спадщину, у т. ч. - у виді 1/6 частки у спірній квартирі - прийняла [PERSON] як єдина спадкоємиця за законом. Однак, за життя [PERSON] не оформила своїх спадкових прав. Таким чином, за життя [PERSON] належало 2/6 частки у спірній квартирі (1/6 - в порядку приватизації та 1/6 в порядку спадкування після смерті [PERSON]); [INFO] померла [PERSON] Після смерті останньої спадщину, у т. ч. - у виді 2/6 часток у спірній квартирі - прийняв він як пережиле подружжя, так як постійно на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавицею [PERSON]. Інші спадкоємці - його та [PERSON] - діти - відповідачі у справі - [PERSON] та [PERSON] спадщину не приймали. Тобто, йому належить 3/6 часток у спірній квартирі з врахуванням 1/6 - в порядку приватизації, 2/6 - в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Він звернувся до нотконтори по питанню оформлення своїх спадкових прав, однак, йому було відмовлено у зв»язку з тим, що відсутні документи на підтвердження реєстрації права власності на спірну квартиру. Покликаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 86 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст. ст. 55, 57 Закону України «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин; ст. ст. 328, 355, 182, 1 216, 1 261, 1 218, 1 226, ч. 2 ст. 370 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», просить позов задовольнити та скасувати держреєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 03.09.93 р. і скасувати запис у реєстровій книзі № 7 343; визнати за ним право власності на 3/6 спірної квартири: в порядку спадкування за законом після смерті його дружини - [PERSON], яка померла [INFO] - 2/6 квартири, так і 1/6 - в порядку приватизації квартири; залишити у власності всіх трьох відповідачів - фізичних осіб - у розглядуваній справі - по 1/6 частці у спірній квартирі в порядку приватизації. Позивач в судове засідання не з»явився, хоча належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив. Попередньо подав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутності, зазначивши, що позов підтримує, просить позов задовольнити. Представники відповідачів - юридичних осіб - в судове засідання не з»явились, хоча відповідачі - юридичні особи - належно, кожна зокрема, оповіщені. Про причини неявки своїх представників суду не повідомили, попередньо подали до суду заяви з проханням справу розглядати у відсутності їх представників. Письмових заперечень проти позову до суду не подано. Відповідачі - фізичні особи - в судове засідання не з»явились, хоча, кожен зокрема, належно оповіщені. Про причини неявки суду не повідомили, попередньо, кожен зокрема, подали до суду заяви з проханням справу розглядати у їх відсутності, зазначивши, що позов визнають. Письмових заперечень проти позову до суду не подали. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з»явились. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 03.09.93 р., виданого Фондом комунального майна Ковельської міськради народних депутатів Волинської області згідно з розпорядженням від 03.09.93 р. № 748, квартира, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», належить на праві спільної сумісної власності [PERSON]. Право власності останньої на квартиру було зареєстровано у ВОБТІ на праві приватної власності на підставі вищезазначеного свідоцтва у реєстровій книзі за № 7 343. [INFO] у м. Ковелі Волинської області померла [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] міськвідділом рагс м. Ковеля Волинської області. Відповідно до копій: свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.03.10 р., матеріалів спадкової справи № 146/2010 р., спадщину після смерті [PERSON] як дочка останньої вчасно та у встановленому законом порядку прийняла [PERSON]. [INFO] у м. Ковелі Волинської області померла [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] міськвідділом рагс м. Ковеля Волинської області. Остання була дружиною позивача, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 28.08.87 р. Підрізькою сільрадою Ковельського району Волинської області, за яким 28.08.87 р. зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] є матір»ю відповідачів [PERSON] та [PERSON], що стверджується копіями свідоцтв про народження останніх. 14.09.16 р. виконкомом Ковельської міськради Волинської області як органом приватизації було прийнято розпорядження № 19 «Про внесення часткових змін у розпорядження органу приватизації», яким у зв»язку з допущеними помилками внесено часткові зміни у розпорядження органу приватизації від 03.09.93 р. № 748, і у свідоцтво про право власності на житло від 03.09.93 р.; вирішено внести позивача та усіх відповідачів - фізичних осіб - у розглядуваній справі як членів сім»ї [PERSON], а також - [PERSON], яка померла [INFO]; [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 14.09.16 р., виданого Фондом комунального майна Ковельської міськради народних депутатів Волинської області згідно з розпорядженням від 14.09.16 р. № 19, квартира, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», значиться належною на праві приватної, спільної власності позивачеві та усім відповідачам - фізичним особам - у розглядуваній справі, а також - [PERSON], яка померла [INFO]; [PERSON], яка померла [INFO]. Таким чином, у сторін - фізичних осіб - виникла ситуація, коли вони та [PERSON] - за життя останньої - як члени сім»ї [PERSON] на час приватизації квартири, визначили [PERSON] у процесі оформлення приватизації квартири уповноваженим власником; використали своє право на приватизацію квартири спільно у приватну, спільну сумісну власність у 1993 р.. Однак, свідоцтво про право власності на житло від 03.09.93 р. було видане на ім»я лише [PERSON] як власника, хоча і зазначено, що власність на квартиру є спільною сумісною. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Відповідно до положень ст. 86 ЦК України (в ред. 1963 р.), що діяв на час приватизації квартири, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Ст. ст. 55, 57 Закону України «Про власність», що був чинним на час приватизації квартири, визначено, власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як слідує з положень ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Нею передбачено, що правочин не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (домов), кімнат у квартирах і одноквартирних домах, де проживають два або більш наймачів, та господарських споруд та приміщень, які відносяться до них, з державного житлового фонду на користь громадян України. Тобто, приватизація державного житлового фонду є правочином у розумінні норм цивільного права. Як вбачається зі змісту ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у її редакції, чинній за станом: на 03.09.93 р., приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в т. ч. тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації. Передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру. Спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції. Тієї обставини, що усі сторони - фізичні особи - у справі спільно набули у власність квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідачі, кожен зокрема, не заперечили. У зв»язку із допущеними помилками, орган приватизації, прийнявши 17.11.16 р. розпорядження № 28 «Про внесення часткових змін у розпорядження органу приватизації», тим самим визнав, що первинна приватизація квартири, а як наслідок - і оформлення, видача і подальша реєстрація права власності на об»єкт нерухомого майна - квартиру - у Волинському ОБТІ були проведені з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: право власності на квартиру усіх сторін - фізичних осіб - у розглядуваній справі зареєстрованим не було, що призвело до порушення їх прав. Відповідно до ст. 182 ЦК України у її редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України», що діє з 31.12.11 р., право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно, позивач має право та обов»язок, з врахуванням змін у свідоцтво про право власності на житло, провести реєстрацію свого права власності на квартиру, відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про держреєстрацію прав. до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.13 р., або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Таким чином, наявність в Реєстрі прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру виключає можливість реєстрації такого права за позивачем як співвласником квартири, відповідно до внесених до свідоцтва про право власності на житло змін. Враховуючи викладене, суд, з огляду на положення ст. 331 ЦК України, що вимагає від позивача як власника нерухомого майна реєстрації свого права власності на квартиру для його підтвердження у майбутньому, та з метою захисту права власності в розумінні ст. 386 ЦК України, вважає необхідним позов в частині позовної вимоги про скасування держреєстрації права власності на квартиру за [PERSON] задовольнити та скасувати попередню реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру, що проведена на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.09.93 р. лише на ім»я останньої. Оскільки [PERSON] померла у 1997 р., то до правовідносин по успадкуванню спадщини, що відкрилась після її смерті, застосуванню підлягали положення ЦК України (в ред. 1963 р.). Згідно ст. ст. 524, 525, 529 ЦК України (в ред. 1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у т. ч. усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Як слідує із змісту ст. ст. 548, 549 ЦК України (в ред. 1963 р.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 1 216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно з положеннями ст. 1 217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до змісту ст. 1 268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1 270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. ч. 2 - 4 ст. 1 273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З врахуванням відомостей, що містяться у копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у квартирі, суд приходить до висновку, що на дату смерті [PERSON] у квартирі разом з нею значилась проживаючими: позивач, відповідач [PERSON]. Відповідно до копій матеріалів спадкової справи № 45/2016 р., копії паспорта позивача, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вчасно та у встановленому законом порядку відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON], а позивач - прийняв спадщину відповідно до положень ст. ст. 1 258, 1 261, ч. 3 ст. 1 268 ЦК України. Як слідує з копії техпаспорта на квартиру, що виготовлений у 1993 р., наданої суду позивачем, квартира не містить самочинного будівництва. Як слідує з копії листа Ковельської держнотконтори № 2 930/01 - 16 від 03.11.16 р., позивачеві унеможливлено реалізувати право на отримання свідоцтва про право на спадщину в частині спадкування частки у квартирі після смерті його дружини - [PERSON], з огляду на те, що остання за життя не оформила свого права власності на, зокрема, частку у квартирі. Таким чином, судом встановлено, що позивач, [PERSON], [PERSON] з 03.09.93 р. набули квартиру у спільну сумісну власність із [PERSON] та [PERSON], [PERSON] в порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Помилка у оформленні свідоцтва про право власності на житло від 03.09.93 р. на ім»я [PERSON] була виправлена видачею свідоцтва про право власності на житло 14.09.16 р. із зазначенням усіх шести співвласників квартири: позивача, [PERSON], [PERSON], [PERSON], а тако ж - [PERSON], [PERSON] - вже покійних. Однак, за свідоцтвом від 03.09.93 р. вже була проведена і є такою на даний час держреєстрація квартири на ім»я лише [PERSON]. Оформлення позивачем свого права власності на квартиру в порядку приватизації унеможливлене наявністю вищезазначеної держреєстрації права власності на квартиру за [PERSON]. Після смерті [PERSON] її частку у квартирі, що склала 1/6 - у встановленому законом порядку успадкувала її дочка - [PERSON]. Позивач вчасно та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї дружини - [PERSON], успадкувавши належні останній 2/6 частки квартири (1/6 - успадковану після смерті [PERSON], 1/6 - набуту в порядку приватизації квартири). Видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом унеможливлена у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім»я спадкодавці [PERSON]. А тому суд приходить до висновку, що, дійсно, позивачеві в порядку приватизації належить 1/6 частка квартири та в поряду спадкування після смерті його дружини - [PERSON] - належить 2/6 частки квартири, а всього на даний час - 3/6 частки квартири. Тому перша та друга позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Однак, позов підлягає до часткового задоволення, так як третя - п»ята позовні вимоги позивача про встановлення судовим рішенням залишення за усіма відповідачами - фізичними особами - у розглядуваній справі певних часток у квартирі як належних їм в порядку приватизації, не ґрунтуються на чинному законодавстві. Позивач не має повноважень на закладення позовних вимог від імені відповідачів - фізичних осіб - з приводу визначення їх прав щодо нерухомого майна.

Outcome: partial