Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь 433 891, 27 гривень заборгованості за договором позики від 9.10.2017 року. В обґрунтування позову вказано, що 9.10.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримала від позивача позику у розмірі 207 970 гривень з кінцевим терміном її повернення до 9.10.2018 року, однак станом на момент подачі позову не виконала своїх зобов`язань щодо повернення позики. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечення сторін щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 9.10.2017 року між сторонами укладено договір позики, згідно п. 1.1. якого позивач надав відповідачу на умовах строковості та повернення позику - готівкові кошти у розмірі 207 970, 00 гривень. Відповідно до п. 1.2. сторони підтвердили, що позика прийнята відповідачем до підписання ними такого договору. Строк повернення позики визначені п. 2.1. договору - не пізніше 9.10.2018 року. Пунктами 3.1. - 3.4. визначено відповідальність сторін у разі невиконання положень договору. Договір позики підписано сторонами за їх дійсного волевиявлення, за вільного вибору умов договору та сторін, за повного розуміння умов договору та його наслідків, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, за дійсного наміру створити наслідки, визначені для такого роду правочинів (п. 4.1. договору). Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання по поверненню позики, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка склала 433 891, 27 гривень. За розрахунком, наданим позивачем, така заборгованість складається з 207 970, 00 гривень - основний борг, 51 992, 50 гривень - штраф, 63 753, 10 гривень - пеня, 93 330, 10 гривень - 30% річних, 16 845, 57 гривень - інфляційні (а.с. 6). Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким останній просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено наступне. З 2013 по лютий 2020 року відповідач перебувала у трудових відносинах з позивачем, а саме - працювала в ТОВ "Дельфін", директором якого є позивач. В жовтні 2017 року колега відповідача, [PERSON] , яка також працювала в ТОВ "Дельфін", здійснила крадіжку грошових коштів та товару на загальну суму 207 000, 00 гривень, у зв`язку з чим позивач звертався до органів поліції з відповідною заявою. В той же час, позивач, пояснивши необхідністю привести баланс товариства до відповідності і зручності ведення бухгалтерського обліку, попрохав оформити договір позики на вищевказану суму в розмірі 207 000, 00 гривень, до моменту вирішення судової справи щодо [PERSON] На таку пропозицію, довіряючи своєму керівнику і будучи в прямій залежності від його рішень, відповідач погодилась. Як йдеться далі у відзиві на позов, позивач змусив відповідача під примусом підписати договір позики, а в подальшому через надмірний тиск та погрози від позивача на адресу відповідача, спричинені неповерненням позики, остання була вимушена звернутись до органів поліції з відповідною заявою. До відзиву на позов долучені адвокатські запити без відповідей, датовані 18.05.2020 року. Станом на 03.07.2020 року жодних матеріалів від відповідача та її представника до суду не надходило. Позивач відповіді на відзив не подав. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України надалі за текстом Кодекс). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Кодексу). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Кодексу). Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.ч. 1-2 ст. 533 Кодексу). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначних родовими ознаками (ст. 1046 Кодексу). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На позичальника покладається обов`язок, передбачений ст. 1049 Кодексу, повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 Кодексу). Приймаючи дане рішення у справі, суд керується і наступними нормами ЦПК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У правових позиціях висловлених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, зазначено, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Вище викладену правову позицію також застосував ВССУ в ухвалі від 21.12.2016р. по справі № 444/2909/15-ц, де додатково зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі, грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У ході розгляду справи встановлено, що договір позики від 9.10.2017 року підписано сторонами за їх дійсного волевиявлення, за вільного вибору умов договору та сторін, за повного розуміння умов договору та його наслідків, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, за дійсного наміру створити наслідки, визначені для такого роду правочинів, на умовах строковості та повернення позики. Доводи представника відповідача, якими обґрунтовано відзив на позовну заяву, суд вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, адже на підтвердження таких суду не надано жодних належних та достатніх доказів, як і не заявлялося клопотань про їх витребовування. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved