Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача і в його обґрунтування вказала про те, що вона є власником частини жилового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]., на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 23.02.2002 року, посвідченому приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрованому в реєстрі за № 981. Іноді разом з нею проживає її син - [PERSON], оскільки він прописаний в цьому будинку і має право в ньому перебувати. Постійне його місце проживання знаходиться за адресою: [ADDRESS], де він проживає разом із своєю дружиною та дочкою. Будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], також належить позивачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мокренко Л.Ю., зареєстрованому в реєстрі за № 540. Відповідач створив умови, які є неможливими для проживання з ним в одному будинку, а саме: він постійно вчиняє сварки та бійки, зловживає спиртними напоями, принижує її перед сусідами та родичами. Позивачці неодноразово доводилось викликати поліцію, аби захиститись від його нападів. Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, відповідач не бере участі у витратах, пов'язаних з утриманням будинку. Тому позивачка змушена звернутися до суду і просить виселити відповідача з належної їй на праві приватної власності частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язати ВГІРФО РВ УМВС України в Сумській області зняти відповідача з реєстрації з належної позивачці частини жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. До початку судового засідання від позивачки надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового розгляду він був повідомлений належним чином. Але від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, письмових заперечень суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 27.12.1985 року відділом ЗАГС міськвиконкому м. Суми за актовим записом № 2673, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 27.12.1985 року та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 04.02.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Зарічного райвиконкому за актовим записом № 85, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 23.02.2002 року, посвідченому приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрованому в реєстрі за № 981, [PERSON] набула у власність частину жилого будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 29.08.2002 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 29.08.2002 року Сумським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції за актовим записом № 1000. Разом із позивачкою у вищевказаному будинку іноді проживає її син - [PERSON], який є відповідачем по справі. На сторінці № 11 паспорту громадянина України на ім'я [PERSON], виданого 12.11.2015 року Ковпаківським РВ у м. Суми УДМС України в Сумській області, є відмітка про місце проживання, яке зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Відповідач створив такі умови, які є неможливими для проживання з ним в одному будинку, а саме: він постійно вчиняє сварки та бійки, зловживає спиртними напоями, принижує її перед сусідами та родичами. Позивачці неодноразово доводилось викликати поліцію, аби захиститись від його нападів. Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, оскільки відповідач не бере участі у витратах, пов'язаних з утриманням будинку. На підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 07.04.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мокренко Л.Ю., зареєстрованому в реєстрі за № 540, [PERSON] набула у власність жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS]. Постійне місце проживання відповідача знаходиться за адресою: [ADDRESS], де він проживає разом із своєю дружиною та дочкою. З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, вбачається, що [PERSON] не проживає разом з матір'ю [PERSON] протягом року, приходить до неї у гості, вчиняє скандали, дебоші, заважає сусідам. Згідно ч. 1 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є не порушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов'язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов'язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов'язок нерозривно пов'язаний із загальним обов'язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об'єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під'їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян. Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Із змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України вбачається, що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку "в" - і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо). Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Що стосується вимоги позивачки про виселення відповідача із займаного жилого приміщення, то суд дійшов висновку про те, що дана вимога обґрунтована, та є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки проживання з ними в одному будинку. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про виселення з жилового будинку є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved