Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь в зв'язку з продовженням навчання повнолітньою дитиною. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона та відповідач [PERSON] є батьками повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час [PERSON] навчається в Новокаховському політехнічному коледжі на четвертому курсі, денного відділення, бюджетної форми навчання, проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач же ухиляється від утримання їх сина, добровільно матеріальну допомогу не надає, а тому вона просить суд стягувати з нього на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви та до закінчення ним навчання чи до досягнення двадцятитрирічного віку, залежно від дого, яка з цих обставин настане першою. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач проти позову заперечив, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, пояснивши, що рішенням Новокаховського міського суду на користь позивача з нього було ухвалено стягувати аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття. Згідно вказаного рішення, на теперішній час перед позивачем у нього існує значна заборгованість, яку він сплачує. Крім того, на його утриманні перебувать непрацездатні батьки похилого віку, а так як він офіційно не прцевлаштований, має незначний та мінливий дохід, сплачувати аліменти, виходячи з сукупності вищезазначеного, він не має можливості. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно частини 1 статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття ( незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У судовому засіданні встановлено, що позивачка - [PERSON] та відповідач - [PERSON] є батьками повнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 06.09.1996 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м. Нової Каховки. Згідно довідки № 119 від 18.09.2014 року, [PERSON] навчається на четвертому курсі денного відділення бюджетної форми навчання у Новокаховському політехнічному коледжі Одеського національного політехнічного університету по спеціальності "Виробництво електричних машин і апаратів". Таким чином, позивачка, підтвердивши факт навчання їх сина в навчальному закладі, належним чином не підтвердила саме його потреби в зв'язку з цим матеріальної допомоги, оскільки не довела суду, які суми витрат вона несе в зв'язку з його навчанням, яке є безоплатним (на бюджетній основі), хоча зобов'язана була довести обставини на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що син проживає разом з позивачкою, в цьому ж населеному пункті, тобто не потребує коштів на найм житла, отримує щомісячну стипендію. До речі, 30.06.2015 року він закінчує навчання, а витрати на майбутній його вступ до вищого навчального закладу, чим позивач також обгрунтовувала свої позовні вимоги, чинним законодавством України не передбачені. Слід також зазначити, що на момент звернення до суду 28.09.2014 року, [PERSON] в звязку із повноліттям в повному обсязі набув правоздатності в правовідносинах, що є предметом розгляду (ст. 28, ч. 1 ст. 29 ЦПК України). У випадку, коли окремі особи реалізують встановлене ст. ст. 3, 45 ЦПК України, ст. 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом на захист прав і інтересів інших осіб вони не є позивачами, а займають особливе процесуальне становище, і їх права і обов'язки визначені ст. 46 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти стягуються на користь повнолітніх дітей, які продовжують навчатись. Стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання на користь матері чинним законодавством не передбачене. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю, а також, оскільки судом встановлено, що відповідач не має змогу надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) на повнолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки, хоча є працезднатним, проте, офіційно не працевлаштований, має мінливий дохід, на утриманні непрацездатних батьків похилого віку та, згідно квитанцій, наданих в судовому засіданні сплачує на користь позивача заборгованість по аліментам на утримання сина [PERSON], в розмірі 500 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed