Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги позивача [PERSON] не визнали з підстав, викладених у наданих суду запереченнях проти позову. Просять суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Представник позивача [PERSON]-[PERSON], в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача з підстав, викладених у позовній заяві. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ В.о. ректора Національного університету водного господарства та природокористування [PERSON] К. № 163 від 22 березня 2016 року «Про особовий склад», в частині звільнення з 28 березня 2016 року із займаної посади провідного інженера сектору поточного ремонту експлуатаційно-технічного відділу Національного університету водного господарства та природокористування [PERSON] Поновити [PERSON] на посаді провідного інженера сектору поточного ремонту експлуатаційно-технічного відділу Національного університету водного господарства та природокористування. Стягнутиз Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та 3000,00 гривень витрат на правову допомогу. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] «Баграм» [PERSON] вважає звільнення з роботи позивача [PERSON] незаконним, а позовні вимоги останнього такими, що підлягають до задоволення. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON] та [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного: [PERSON]о. ректора Національного університету водного господарства та природокористування [PERSON] К. № 163 від 22 березня 2016 року «Про особовий склад», на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, звільнено з 28 березня 2016 року із займаної посади провідного інженера сектору поточного ремонту експлуатаційно-технічного відділу Національного університету водного господарства та природокористування [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 05 грудня 2015 року є членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації № 1 профспілки «Баграм» працівників НУВГтП. Відповідно до п. 10 ст. 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Як розяснено в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП /322-08/. Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Розриваючи трудовий договір з [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України, ст.ст. 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», НУВГтП не звернувся до профспілкового органу, членом якого є позивач та до вищестоящого виборного органу профспілки «Баграм», для отримання згоди на його звільнення, і звільнили позивача з порушенням вимог чинного трудового законодавства, на що також звертається увага і в листі Управління держпраці в Рівненській області від 10.05.2016 року № 01-14/1076. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному незявленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Тому, відповідач зобовязаний був у письмовій формі повідомити первинний профспілковий орган про майбутнє звільнення позивача, але у визначений законом спосіб він цього не зробив. На запит суду про згоду на звільнення позивача, на засіданні профспілкового комітету ППО № 1 ПС «Баграм», 20 лютого 2017 року було відмовлено в дачі згоди на звільнення [PERSON] Також під час вирішення питання про звільнення [PERSON] не було проведено аналізу щодо переважного права позивача на залишення на роботі, чим порушено вимоги ст. 42 КЗпП України. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. В матеріалах справи містяться відомості про те, що [PERSON] було повідомлено про звільнення наказом від 25 січня 2016 року, з яким він відмовився знайомитися, а іншу роботу запропоновано не було, що є порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з довідкою Національного університету водного господарства та природокористування від 28.10.2016 року № 735, середньомісячний заробіток [PERSON] за останні два місяці перед звільненням становив 2023,00 гривень. Виходячи з зазначеної довідки розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належний до виплати позивачу становить: 2023,00 х 11,5 місяців вимушеного прогулу= 23\~264,50 гривні. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, підтверджені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, у суді доведено факти порушення відповідачем трудових прав позивача [PERSON], які підлягають захисту, шляхом скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, та стягнення на його користь із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 23\~264,50 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 1653,60 гривні. Вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень не підлягають до задоволення, тому-що відповідно до ст. 56 ЦПК України особа, яка надає правову допомогу допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі, і має право бути присутньою у судовому засіданні, а [PERSON] приймала участь у справі як представник, а не як особа яка надає правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved