Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок», в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 17 805 грн. 98 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2013 року по 24 лютого 2014 року, моральну шкоду в сумі 4 826 грн. 11 коп., а також зобов'язати відповідача надати йому довідки про нараховану та не виплачену йому заробітну плату станом на 06 листопада 2013року, 09 грудня 2013 року та 14 лютого 2013 року. В судовому засіданні 04 червня 2014 року позивач [PERSON] заявив клопотання про залишення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача видати йому довідки про нараховану та не виплачену йому заробітну плату станом на 06 листопада 2013року, 09 грудня 2013 року та 14 лютого 2013 року без розгляду, яке було задоволено судом, про що була постановлена відповідна ухвала. Одночасно позивач збільшив розмір позовних вимог і просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2013 року по 04 червня 2014 року в сумі 19 572 грн. 76 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 27 лютого 2012 року по 06 листопада 2013 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем - Державним підприємством дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок». 06 листопада 2013 року був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, але всупереч вимогам ст.116 КЗпП України відповідач не провів з ним розрахунку по заробітній платі у день звільнення і на даний час остаточного розрахунку з ним не проведено. Як стверджує позивач, станом на день подачі позовної заяви до суду відповідач не виплатив йому заробітну плату у сумі 17 805 грн. 98 коп., чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 4 826 грн. 11 коп. Крім того, [PERSON] вважає, що відповідач відповідно до ст.117 КЗпП України повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2013 року по 04 червня 2014 року в сумі 19 572 грн. 76 коп. Сторони в судове засідання 06 червня 2014 року не з'явились, від позивача до суду надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні 15 квітня 2014 року позов визнав частково, а саме: не заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у сумі 17 805 грн. 98 коп., в іншій частині позову просив відмовити. Посилаючись при цьому на те, що на його думку, згідно позиції викладеній у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, вимоги [PERSON] стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, та мають пред'являтися з дня фактичного розрахунку відповідача; посилання позивача про завдання йому моральної шкоди, внаслідок неправомірних дій відповідача є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними належними доказами. Крім того, вини державного підприємства в невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні немає, оскільки в листопаді - грудні 2013 року на все майно підприємства, а також на його банківські рахунки був накладений арешт Відділом ДВС Києво-Святошинського управління юстиції. Суд вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] працював у Державному підприємстві дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» на посаді начальника відділу контрольно-ревізійної роботи АУП та згідно наказу № 90-к від 06 листопада 2013 року був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України ( за власним бажанням). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В частині 1 ст.116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем, всупереч його вимог, ДП дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» в день звільнення не провело. Позивачу не було виплачено заробітну плату за період з лютого 2012 року по листопад 2013 року, у сумі 56 411 грн. 03 коп., згідно довідки від 05 грудня 2013 року 11 грудня 2013 року позивачу було виплачено 38 605 грн. 05 коп., що підтверджується листом Управління Державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва, від 16 грудня 2013 року №26-02-08/938. Таким чином, станом на день подачі позову до суду, заборгованість відповідача перед позивачем по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі складає 17 805 грн. 98 коп. Представник відповідача підтвердив існування заборгованості перед позивачем по заробітній платі в розмірі 17 805 грн. 98 коп. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню(ч.1. ст.61 ЦПК)., З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки та моральної шкоди, суд бере до уваги визначений ст.233 КЗпП України тримісячний строк. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Отже, твердження представника відповідача з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку заявлені передчасно, є помилковим. Суд знаходить вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди такими, що заявлені в межах передбачених законом строків, оскільки розрахунок належних позивачу сум при звільнені, не здійснено. Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про відсутність вини відповідача в невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, оскільки Постанова державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського управління юстиції про арешт коштів боржника - ДП дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» була постановлена12 листопада 2013 року, тобто після спливу шести днів з дня звільнення позивача, а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуждення після спливу місця, а саме - 06 грудня 2013 року. Згідно ст.117 КЗпП визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст..116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмірі підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до матеріалів справи середньоденна заробітна плата позивача складала 134 грн. 06 коп. Всього кількість днів за час затримки розрахунку за період з 06 листопада 2013 року по 04 червня 2014 року становить 146 робочих днів, а середній заробіток за час затримки розрахунку складає 19 572 грн. 76 коп. ( 146 робочих днів * 134 грн. 06 коп. середня заробітна плата за один робочий день). Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19 572 грн. 76 коп. Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 4 826 грн. 11 коп., суд приходить до висновку про часткове її задоволення з наступних підстав. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Внаслідок невиплати заробітної плати порушені конституційні та трудові права позивача. Позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків, а саме позивач був позбавлений доходу, що негативно відобразилося на його сім'ї та змусило прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд вважає необхідним стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди в сумі 300 грн.00 коп. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору на користь держави має сплатити відповідач.

Outcome: partial