Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що його матері [PERSON], яка померла 05.05.2017року, належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №4 по вул.Сагайдачного в с.Конюшки Мостиського району Львівської області. Стверджує, що мати за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла йому. Спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині немає. Його батько [PERSON] помер ще 03.03.1991року. Вказує, що у встановлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори щодо оформлення своїх спадкових прав. Однак, в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок не має можливості, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №4 по вул.Сагайдачного в с.Конюшки Мостиського району Львівської області. В судове засідання позивач не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123\~ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України\~«Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №4 по вул.Сагайдачного в с.Конюшки Мостиського району Львівської області, належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON], [INFO] (голова двору), її син [PERSON], [INFO] (позивач у справі), та дочка [PERSON] (змінила прізвище на «Кунєц») [PERSON], [INFO]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Проте право власності на даний будинок належним чином за власниками не оформлено, правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні. Суд не бере до уваги твердження позивача, викладені у позовній заяві, в частині про те, що спірний житловий будинок належав виключно його матері [PERSON] в цілому, оскільки такі обставини в порушення ст.81 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведені та спростовуються матеріалами справи, зокрема листом Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області про надання інформації №01-06/565 від 25.10.2018року, з якого слідує, що згідно записів з по господарських книг за період з 01.04.1988року по 15.04.1991року спірний житловий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір». 05.05.2017 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивача). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №553/2017, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 08.12.2009року, яким усе своє майно заповіла сину [PERSON] (позивачу у справі), який у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині, немає. Чоловік спадкодавця [PERSON] помер ще до відкриття спадщини, а саме 03.03.1991року. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] її 1/3 частка у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку) перейшла в порядку спадкування за заповітом до позивача [PERSON], який з урахуванням своєї 1/3 частки належної йому як члену даного колгоспного двору, в результаті став власником 2/3 часток майна зазначеного колгоспного двору (1/3+1/3=2/3). Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у звязку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією заповіту [PERSON] від 08.12.2009року; копією заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 13.07.2017року; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.11.2017року; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Вих.№1431/02-14 від 13.11.2017року; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області №1214 від 05.10.2017року; копією свідоцтва про народження позивача [PERSON]; копією спадкової справи №553/2017, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] після смерті [PERSON]; листом Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області про надання інформації №01-06/565 від 25.10.2018року та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірних житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.\~16\~цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову частково та визнання за позивачем [PERSON] права власності на 2/3 частки спірного житлового будинку.

Outcome: partial