Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточненого позову, просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ №40/2017 від 23.04.2017р., виданий відповідачем, про її звільнення за ст.41 КЗпП України змінити формулювання причини звільнення, на ст.38 КЗпП за власним бажанням, та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (з підстав, передбачених статтею 235 КЗпП) за період з 23.04.2017р. по 23.11.2017р. в сумі 22400грн. (виходячи з заробітної плати 3200грн. на місяць); - стягнути з відповідача на її користь невиплачену їй зарплату за лютий, березень і квітень 2017р. в загальній сумі 9600грн. (по 3200грн. за кожен місяць) та компенсацію за невикористану відпустку 3200грн., а також середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати (з підстав , передбачених статтею 117 КЗпП) за період з 23.04.2017р. по 23.11.2017р. в сумі 22400грн.; - стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 2000грн. Позовні вимоги вмотивовано тим, що позивачка працювала у відповідача, 21.04.2017р. подала заяву про звільнення за власним бажанням; 25.04.2017р. вона звернулась до відповідача за трудовою книжкою і за розрахунком, але вона не була пропущена на територію підприємства і їй було сказано, що трудову книжку вона отримає пізніше по пошті; в травні по пошті отримала трудову книжку з записом про звільнення за ст.41 КЗпП; не згодна з таким формулюванням причини звільнення, оскільки не допускала порушень, від неї не відбирали пояснення з приводу порушення, крім того вона не є працівником, з яким трудовий договір міг бути розірваний за ст.41 КЗпП. Просить змінити формулювання звільнення на ст.38 КЗпП та внести відповідні зміни у записах в трудовій книжці; що через відсутність у трудовій книжці належного запису про звільнення і печатки ФОП [PERSON], а також через причину звільнення, зазначену у трудовій книжці, вона не може тривалий час влаштуватись на іншу роботу, тому вважає, що є підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, передбачені статтею 245 КЗПП. Крім того, їй не була виплачена зарплата за лютий-квітень 2017р. і при звільненні не проведено розрахунку, тому просить стягнути заборгованість по зарплаті за вказані місяці і середній заробіток за весь час затримки розрахунку за статтею 117 КЗПП. Позивач у судовому засіданні з приводу обставини спору пояснила, що при прийнятті на роботу в листопаді 2016р. вона віддала [PERSON], заступнику директора, трудову книжку; зарплата виплачувалась під підпис у різних документах, окремо за отримання мінімальної зарплати, і окремо за додатково виплачені премії за результатами роботи; в лютому - квітні 2017р. вона отримувала гроші, в якій сумі не памятає, але мінімальну зарплату 3200грн. вона не отримувала, просить стягнути. Не оспорює, що підписи у наявних у справі відомостях про виплату певних сум належать їй. Податки утримувались з мінімальної зарплати, з інших отриманих сум податки не сплачувались. Протягом роботи у відповідача вона не використала відпустку, тому просить стягнути компенсацію 3200грн. (в розмірі місячної зарплати), яку при звільненні їй виплачено не було. З приводу звільнення пояснила, що 21.04.2017р. написала заяву про звільнення за власним бажанням разом з іншими працівниками з відпрацюванням двох тижнів; 25.04.2017р. вона прийшла на підприємство, але її на територію підприємства не пустили. В травні поштою вона отримала трудову книжку, відправник Пановік, з записом про звільнення за ст.41 КЗПП, після чого один раз вона телефонувала на підприємство, але трубку ніхто не взяв, більше на підприємство не зверталась, трудову книжку відповідачу після того не приносила; у липні 2017р. їй дзвонив представник відповідача і пропонував мирову угоду на тих умовах, що відповідач внесе запис у трудову книжку і виплатить нараховані гроші і певну компенсацію, але на запропоновані умови вона не погодилась, а на її умови виплати компенсацію не менше 10000грн. не погодився відповідач, тому вона не ходила до відповідача. Представник відповідача подав заперечення (відзив) в яких позов не визнав, послався на те, що трудові книжки не зберігались на підприємстві і таких вимог до ФОП закон н предявляє; що наявного запису у трудовій книжці позивачки відповідач не вносив, в запис відсутній його підпис, відсутня печатка, і взагалі не доведено, що вказаний запис вніс відповідач; позивачка відповідачу не надавала трудову книжку для внесення відповідного запису про звільнення, а при зверненні відповідач не відмовляється внести запис про звільнення позивачки у відповідності до вданого наказу. Позивачка була звільнена за ст.38 КЗПП наказом від 5.05.2017р., а наказу, який просить скасувати позивачка, взагалі не існує і такий наказ не видавався. Заробітна плата виплачувалась позивачці у повному нарахованому розмірі, чому підтвердженням є надані відомості з підписами позивачки; при звільненні була нарахована компенсація за невикористану частину відпустки, але не була виплачена, бо позивачка не з,явилась за її отриманням, і були відсутні будь-які реквізити карткового рахунку позивачки, куди б гроші могли бути перераховані, а на його особисті дзвінки позивачці протягом літа і осені позивачка не з,явилась, тому вини відповідача і порушення прав позивачки в даному випадку нема. Вважає, що відсутні підстави для виплати позивачці середнього заробітку як за ст.235 так і за ст.117 КЗПП, оскільки вина відповідача для покладення на нього вказаної відповідальності відсутня. Вважає, що в даному випадку позивачка діяла недобросовісно, що працівники вступили в змову між собою і зірвали технологічний процес, разом не з,явившись на роботу, завдавши збитки, і всі подальші дії позивачка вчинила лише з корисливою метою - отримання грошей з відповідача. Відповідач ФОП [PERSON] позов не визнав, в судовому засіданні з приводу оплати праці та звільнення позивачки пояснив, що позивачка була прийнята на роботу з оплатою у розмірі мінімальної заробітної плати, іноді він крім зарплати виплачував заохочувальні з своїх особистих грошей з прибутку. Виплатою зарплати і кадровою роботою займалась [PERSON] Протягом лютого квітня 2017р. зарплата виплачена повністю, з переплатою у квітні, коли було багато роботи і на прохання позивачки перед святами зарплату було виплачено в середині місяця, з тим наміром, що до кінця місяця позивачка буде працювати. Після 21.04.2017р. позивачка разом з іншими працівниками не вийшла на роботу, попросивши її звільнити; він погодився звільнити з відпрацюванням двох тижнів, але позивачка на роботу більше не вийшла; тому 5.05.2017р., через два тижні, він видав наказ про звільнення за ст.38 КЗПП, враховуючи прохання позивачки про звільнення за власним бажанням; заборгованості перед позивачкою по зарплаті нема, компенсація за невикористану відпустку їй була нарахована , але не виплачена, він в період з 5 по 10 травня 2017р. телефонував позивачці з даного приводу, але вона не прийшла і на всі пропозиції прийти забрати гроші вона не звернулась до даного часу. Крім того. Просив врахувати, що фактично перед позивачкою заборгованості не існує, оскільки існує переплата зарплати у квітні в більшій сумі, ніж нарахована компенсація за відпустку. З приводу трудової книжки та записів у ній відповідач пояснив, що він не зберігав на підприємстві трудові книжки найманих працівників, оскільки закон до нього таких вимог не предявляє, і з причини відсутності належного місця та умов для їх обліку і зберігання; 5.05.2017р. він видав наказ про звільнення позивачки, але записів у трудовій не робив, оскільки трудова книжка знаходилась у позивачки, і позивачка не зверталась до нього з проханням внести записи про її роботу та звільнення. Наявні в трудовій книжці позивачки записи виконані не його рукою, не з його підписом, без його печатки, ким зроблені дані записи - йому не відомо; вважає, що такі записи могла зробити будь-яка особа на прохання позивачки, але однозначно не він і не інший уповноважений ним працівник. Не відмовляється у разі надання йому позивачкою трудової книжки внести до неї відповідний запис про звільнення згідно виданого наказу. [PERSON], на яку посилається позивачка, дійсно проходила деякий час стажування з приводу підбору персоналу, але на роботу прийнята не була, зарплату не отримувала, не була наділена будь-якими повноваженнями, тим більше вносити записи до трудової книжки чи приймати рішення про звільнення. З пояснень сторін і наданих доказів встановлено: Позов подано до суду 2.06.2017р. , тобто в строк, встановлений КЗПП. Згідно повідомлення страхувальнику про найманого працівника, звітний період 2016, [PERSON] працювала [PERSON] з червня 2016р. 20.04.2017р. позивачка подала ФОП [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням з 21.04.2017р., зобовязалась відпрацювати два тижні. На заяві є резолюція [PERSON] від 20.04.2017р. «Звільнити з відпрацюванням два тижні». Згідно наказу-розпорядження (Типова форма №П-4) ФОП [PERSON], №16/17к від 5.05.2017р. про припинення трудового договору [PERSON] звільнена 5.05.2017р. за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, підстава звільнення: заява [PERSON]. Відомості про ознайомлення працівника з наказом в ньому відсутні; наказ підписано керівником [PERSON], з печаткою ФОП [PERSON] В наказі відомості про нараховану компенсацію за невикористану відпустку, про виплату вихідної допомоги, про утримання за невідпрацьовані дні відсутні. Даний наказ не оспорений позивачкою, є дійсним і судом береться до уваги як підстава припинення трудових відносин з позивачкою. З наданої суду трудової книжки, виданої на ім.,я [PERSON], видно, що в ній є два останні записи: від 02.06.2016р. «Прийнята на посаду пекаря-кондитера ПП «Горбач» наказ №06/2016 від 30.11.2016р.; і запис від 23.06.2016р. «Звільнена з посади пекар-кондитер за порушення трудової дисципліни ст.41 КЗпП України» , наказ №40/2017 від 23.04.2017р. Відтиск печатки , підпис керівника відсутні. Позивачкою надано суду конверт (копію) зі штампом поштового відділення від 5.05.2017р., адресований їй, вказаний на конверті відправник рукописом ПП «Горбач» , згідно опису вкладення трудова книжка, зазначений у описі відправник - [PERSON] Будь-які реквізити, печатка ФОП [PERSON] - відсутні. Згідно ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди; відомості про стягнення не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабміном України. Інструкцією «Про ведення трудових книжок», затвердженою Постановою Мінпраці №58 від 29.07.1993р. зі змінами від 8.06.2001р. , зокрема, передбачено: п.1.1. - Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів. п.2.4. - Усі записи в трудовій книжці вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу , записи завіряються печаткою. п. 2.21-1. Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників. п. 4.1. У разі звільнення працівника всі записи про роботу засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. З аналізу записів в трудовій книжці суд встановив: відповідач [PERSON], свідок [PERSON] стверджували, що даний запис бачать вперше, він не виконаний ні [PERSON], ні [PERSON], малопомітний відтиск печатки після запису про прийняття на роботу не належить ФОП [PERSON] і суттєво відрізняється від печатки, наявної у відповідача ФОП [PERSON]. Накази, які зазначені у трудовій книжці, не відповідають дійсності, таких наказів відповідач не видавав, зокрема останній запис (про звільнення) не відповідає виданому наказу про звільнення ні за номером, ні за датою його видання, ні за зазначеною в ньому підставою звільнення. Так само представлений позивачкою конверт не підписаний жодним з них; такого листа відповідач не відправляв і не уповноважував [PERSON] на його відправлення та на заповнення трудової книжки; відповідач і свідок [PERSON] звернули увагу суду на те, що назва роботодавця ПП «Горбач» записана не грамотно і неправильно, що на думку вказаних осіб також вказує на те, що запис зроблено не ФОП [PERSON] чи свідком [PERSON], а сторонньою особою, яка не має відношення до ФОП [PERSON]; з приводу [PERSON] відповідач і свідок [PERSON] пояснили, що вказана особа нетривалий час проходила стажування з приводу підбору персоналу, але на роботу прийнята не була через конфлікт, не мала жодних повноважень по веденню кадрової роботи, по заповненню трудових книжок чи по прийняттю інших кадрових рішень та вчинення дій від імені відповідача; з наданих відомостей про зарплату дійсно видно, що у відомостях відсутній такий працівник підприємства як [PERSON]; позивачка заявила [PERSON] у якості свідка, але у подальшому від свого клопотання про допит свідка [PERSON] відмовилась, тому опитати дану особу як свідка не виявилось можливим; свідок [PERSON] стверджувала, що трудові книжки на підприємстві не зберігались, а при прийнятті на роботу перевірялись і одразу повертались працівнику, в тому числі трудову книжку позивачки вона повернула їй одразу при прийнятті на роботу. Таким чином, не встановлено, що трудова книжка позивачки зберігалась у відповідача (ФОП), а у відповідності до Інструкції, таке зберігання трудової книжки найманого працівника фізичною особою підприємцем від нього не вимагається. Сукупність даних обставин дає підстави суду для висновку, що в межах наданих доказів не доведено, що наявні в трудовій книжці позивачки записи від імені ФОП [PERSON] виконані ним або уповноваженою ним особою. Не спростовано ствердження відповідача про те, що даний запис здійснено сторонньою особою, не уповноваженою від його імені на вчинення таких дій, не працівником підприємства. Зокрема, це стосується останнього запису про звільнення. Тому суд не встановив вини відповідача у тому, що в трудовій книжці позивачки виник запис про її звільнення за ст.41 КЗПП. Судом встановлено, що вказаного у трудовій книжці наказу про звільнення не існує. Тому відсутні підстави для скасування наказу, якого не існує. Тому позовні вимоги про визнання незаконним зазначеного у трудовій книжці наказу про звільнення від 23.04.2017р. та про його скасування, задоволенню не підлягають. Також встановлено, що відповідач видав наказ про звільнення (наказ від 5.05.2017р.). Даний наказ є чинним. За даним наказом позивачка звільнена за ст.38 КЗПП - що відповідає її дійсній волі щодо підстави звільнення. Тому суд визнає звільнення позивачки таким , що відбулось саме за ст.38 КЗПП на підставі наказу від 5.05.2017р. І при таких обставинах відсутні підстави для зміни формулювання звільнення, як того просить позивачка. Але, враховуючи, що вказаного у трудовій книжці наказу (від 23.04.2017р. про звільнення за ст.41 КЗпП) ФОП [PERSON] не видавав, то наявний в трудовій книжці запис з відомостями про неіснуючий наказ є недійсним, і такий запис у відповідності до Інструкції має бути визнаний недійсним. Згідно п.2.4 Інструкції - усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно п.2.6 - у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Згідно п.2.10 у розділі "Відомості про роботу" трудової книжки закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про звільнення. Згідно п. 2.26 - записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю закону. Згідно п . 2.27 - запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ, його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за статтею 235 КЗПП за весь час вимушеного прогулу (повязаного з недійсним записом про її звільнення і не приведенням даного запису у відповідність до вимог закону), то суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги, виходячи з наступного: Згідно ст.235 КЗПП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Разом з тим, при розгляді даної справи, виходячи з наданих доказів і встановлених конкретних обставинах суд дійшов висновку, що відсутня вина відповідача у наявності в трудовій книжці позивачки некоректного і недійсного запису про її звільнення за ст.41 КЗпП, і відсутня (не встановлена) вина відповідача у тому, що до даного часу в трудову книжку позивачки не внесено запису про її звільнення у відповідності до виданого відповідачем наказу від 5.05.2017р. (про звільнення за ст.38 КЗпП). Від допиту свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були заявлені позивачем, позивач у подальшому відмовилась. Тобто жоден з інших звільнених разом з позивачкою працівників не підтвердив пояснення позивачки з даного приводу. А як пояснила сама позивачка у судовому засіданні, вона після 5.05.2017р. жодного разу не зверталась до відповідача з приводу записів у трудовій книжці , і весь цей час трудова книжка була у неї. Крім того, суд враховує, що протягом розгляду справи у суді трудова книжка знаходиться у позивачки та/або у її представника. Відповідачем з самого початку ознайомлення з позовом вказувалось на наявність наказу від 5.05.2017р. про звільнення позивачки за ст.38 КЗПП, і пропонувалось позивачці та її представнику з'явитись до відповідача для внесення належного запису до трудової книжки та врегулювання спору миром, і протягом всього часу розгляду справи ні позивачка, ні її представник не виявили ініціативи і бажання з'явитись до відповідача для внесення відповідних записів у трудову книжку. З сукупності даних обставин суд дійшов висновку, що відповідачем права позивача в даному сенсі не порушені, і тому відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 235 КЗПП. Крім того, суд враховує, що позивачка не довела і того, що з вини відповідача вона не може тривалий час працевлаштуватись. Ніяких доказів з цього приводу позивачка суду не подала. Тому у цій частині вимог у позові слід відмовити як у необґрунтованому. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за лютий квітень 2017року, то суд дійшов таких висновків: Відповідач надав суду відомості про виплату зарплати позивачці: За даними Таблиць відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованої особи, - звітний місяць 2, рік 2017, сума нарахованої зарплати 3200грн., єдиний внесок 704грн.; звітний місяць 4, рік 2017, сума нарахованої зарплати 2357,88грн., внесок 518,73грн. Згідно зведеної відомості за лютий 2017р. заробітна плата основна 3200грн., премія 3161,71грн. , всього 6361,71грн., утримано 704грн., до виплати 5657,71грн., одержано на руки 19.02.2017р. 3147,71грн., 2.03.2017р. 2510грн. Згідно зведеної відомості за березень 2017р., нараховано 2017р. -3200грн., премія 1535,06грн., всього 4735,06грн., утримано 704грн., до оплати 4031,06грн., виплачено 14.03.2017р. 200грн., 2.04.2017р. 2000грн., 5.04.2017р. 831,06грн., 7.04.2017р. 1000грн., всього 4031,06грн. Є підписи позивачки за отримання грошей: 200грн., 2000грн.,831,06грн., 1000грн. За зведеною відомістю за квітень 2017р. нараховано 2357,88грн.; утримано 624грн., до виплати 1733,88грн., отримано в квітні 10.04.2017р. 1000грн., 20.04.2017р. 2300,25грн., всього отримано 3300,25грн. Є підписи [PERSON] за отримання нею 1000грн., 2300,25грн. Таким чином, заборгованості по зарплаті у лютому, березні і в квітні 2017 року не встановлено. Позовні вимоги в цій частині необґрунтовані, спростовані наданими доказами і задоволенню не підлягають. Щодо розгляду позовних вимог про проведення розрахунку та стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗПП , суд робить такі висновки: Наказом №45/06-к від 19.04.2017р. ФОП [PERSON] позивачці [PERSON] нараховано компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 1.06.2017р. по 19.04.2017р. в сумі 1335,01грн.; розрахунок додається. Відомостей про виплату вказаної суми компенсації нема. Позивач не оспорив даного розрахунку і він судом вважається правильним. Підстав для нарахування компенсації за невикористану відпустку у розмірі, про який просить позивачка - в сумі місячної зарплати 3200грн.- нема, оскільки позивачка не мала права на відпустку тривалістю один місяць, не набула права на повну відпустку, враховуючи термін її роботи на даному підприємстві, і крім того, відсутні підстави для автоматичного визначення такої компенсації у розмірі мінімальної заробітної плати за місяць. Як пояснила свідок [PERSON], дана сума позивачці була нарахована, але не була виплачена у звязку з тим, що позивачка не з'явилась за отриманням даної суми і крім того, у квітні 2017р. була переплата. Згідно ч.1\~ст.127 КЗПП\~відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Згідно ч.2- відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: зокрема, 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок помилок. Згідно ч. 1\~ст. 1215 ЦК України\~не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Разом з тим, наказ про відрахування (утримання) даної суми в рахунок погашення переплати, як того вимагає ч.2\~ст.127 КЗПП, відповідачем \~не видавався. Оскільки відповідач не видавав Наказу (розпорядження) про утримання вказаної суми як надлишково виплаченої, або про взаємозалік вказаної компенсації за надлишково виплачену у квітні зарплату, то суд виходить з того, що компенсація за невикористану відпустку відповідачем нарахована правильно, але не виплачена, і в даній сумі існувала станом на день звільнення і існує на даний час заборгованість підприємства перед працівником. Згідно ст.116 КЗпП - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 КЗпП - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд враховує, що відповідач, нарахувавши вказану компенсацію при звільненні позивачки, яка не працювала у день звільнення, не повідомив її письмово про нараховану суму, тобто не виконав вимоги ст.116 КЗПП. Тому є підстави для застосування статті 117 КЗПП, - за вказаний період невиконання відповідачем вимог ст.116 КЗПП щодо повідомлення про нараховані суми. Суд враховує, що відповідач, отримавши позову заяву ( з вимогою про проведення розрахунку), в перше ж судове засідання 4.07.2017р. подав письмові заперечення і повідомив про про наявність наказу про звільнення та розрахункові, натомість, позивачка, дізнавшись про нараховану їй компенсацію за невикористану відпустку (принаймні з поданих відповідачем суду документів та заперечень), не з,явилась на підприємство за отриманням даної суми, незважаючи на неодноразові пропозиції представника відповідача, з приводу чого неодноразово оголошувались перерви у судовому засіданні, - в чому суд вбачає недобросовісність самої позивачки і зловживання правом на своєчасне отримання розрахунку, з метою збільшення строку застосування санкції, передбаченої у статті 117 КЗПП. Суд також враховує, що причиною тривалого розгляду справи і неодноразових перерв у судовому засіданні були саме неявки позивачки та/або її представника, здебільшого не підтверджені поважними причинами. Враховуючи наведені вище обставини затримки розрахунку, враховуючи дії як відповідача, так і позивачки, застосовуючи положення статті 117 КЗПП, враховуючи часткове задоволення позову (вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку задовольняються судом частково; у вимогах про стягнення інших сум, зокрема розрахунку по заробітній платі, суд відмовляє), - то, згідно ст.117 КЗПП, суд визначає розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку в сумі 6400грн., тобто в сумі, рівній двом мінімальним місячним зарплатам, (за період з 6.05.2017р. по 5.07.2017р. включно). Суд вважає, що така компенсація буде адекватною порушенню, допущеному відповідачем, і співмірною сумі затриманого розрахунку. Щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу, то суд вважає такі вимоги частково обґрунтованими. Позивачем надано договір про надання правової допомоги від 15.05.2017р. з адвокатом [PERSON], перелік послуг: складення позовної заяви, переговори щодо мирного врегулювання спору, подання позову до суду та представництво інтересів позивача у суді; вартість одної години послуги 1000грн. Згідно акту прийому передачі наданих послуг від 31.05.2017р. за складення позовної заяви отримано 2000грн. Дана сума позивачем оплачена згідно фіскального чеку. Суд дані витрати вважає обґрунтованими. Враховуючи часткове задоволення позову і вимоги закону щодо відшкодування судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам, враховуючи характер заявлених позовних вимог, розмір вимог майнового характеру, розмір задоволених позовних вимог майнового характеру, часткове задоволення позовних вимог немайнового характеру, суд визначає, що відшкодуванню підлягають судові витрати в розмірі 1/4 частини понесених витрат 500грн.

Outcome: partial