Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та просить суд визнати договір дарування від 16.08.2015 року , що укладений між [PERSON] та [PERSON], на 1\\3 частину квартири [ADDRESS], - недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, поновити запис про державну реєстрацію прав власності за попереднім власником. В обґрунтування позову позивач послалась на те, що зазначений договір між відповідачами був укладений з метою уникнення майнової відповідальності в межах отриманої спадщини по боргам померлого [PERSON] Окрім того, зазначає, що зазначений договір дарування був укладений під час дії ухвали суду від 11.08.2015 року про арешт на вищевказане житлове приміщення, що був накладений судом під час розгляду справи за її позовом до відповідачів про стягнення боргу. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце судового засідання, причини неявки суду відповідачі не повідомили, заяви про розгляд справи без їх участі суду не подавали, заперечень проти позову до суду не надходило.(а.с.133,134) Представник третьої особи адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити позивачу, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на час посвідчення договору дарування не було відомостей про наявність арешту за ухвалою суду на спірне житлове приміщення. Про наявність спорів в суді щодо цього майна нотаріусу відомо не було на час посвідчення договору дарування. Таким чином вважає, що нотаріус посвідчив договір правомірно та згідно вимог чинного законодавства (а.с.140-144) Зі згоди позивача справу заслухано відповідно до статті 224 ЦПК України заочно. Заслухавши позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 15.02.2015 року помер [PERSON]. Позивач [PERSON] є рідною сестрою померлого [PERSON], [PERSON] дружина померлого, [PERSON] син померлого [PERSON] Після смерті [PERSON] між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], які є спадкоємцями першої черги після його смерті, виник спір щодо повернення боргів за розпискою померлого [PERSON] в розмірі 141000 грн.(а.с.7-9, 148) Як вбачається з матеріалів справи в провадженні Нікопольського міськрайонного суду з серпня 2015 року знаходиться справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу (а.с.8, 9, 68) Судом встановлено, що про наявність вимог [PERSON] про стягнення боргу [PERSON] та [PERSON] були обізнані ще з червня 2015 року, оскільки позивач [PERSON] письмово повідомила про ці обставини приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 7) Про наявність в спадковій справі після смерті [PERSON] зазначеної заяви [PERSON] представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував та підтвердив. Окрім того, судом встановлено, що обізнаність відповідачів [PERSON] та [PERSON] про наявність спору за позовом [PERSON] про стягнення боргу підтверджується також і розпискою [PERSON] від 14.08.2015 року у справі про стягнення боргу з відповідачів про отримання позовної заяви, ухвали про відкриття провадження, отримання судової повістки (а.с.147) Також судом встановлено, що 11.08.2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на майно зареєстроване на імя померлого [PERSON], яке складається з 1\\3 частки квартири [ADDRESS], 3\\85 частин нежитлової будівлі 46а о вул. Електрометалургів в м. Нікополі (а.с.8,9) Судом встановлено, що 16.08.2015 року [PERSON] отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка, того ж дня 16.08.2015 року, знаючи про судовий спір за позовом [PERSON] щодо стягнення боргу із спадкоємців померлого [PERSON], подарувала 1\\3 частину квартири [ADDRESS] своєму синові [PERSON](а.с.34) Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Пред'являючи позов, [PERSON] посилалася на те, що договір дарування є фіктивним, оскільки був укладений з метою ухилення від виконання зобовязань спадкоємців про повернення боргу за розпискою померлого [PERSON], а не з метою створення договірних реальних правових наслідків. За ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відповідно до ст. 57, ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні підтверджено поясненнями позивача та матеріалами справи, що після укладення договору дарування відповідач [PERSON] продовжувала проживати в [INFO], а [PERSON] проживає в [INFO]. Таким чином, [PERSON] після дарування частини квартири своєму синові, продовжувала нею користуватися. Вказані обставини в їх сукупності свідчать про те, що спірна частина квартири [PERSON] не передавалася. Таким чином, відчужуючи спірне майно своєму синові [PERSON] була обізнана про наявність судового спору щодо повернення боргів за розпискою померлого [PERSON] в розмірі 141000 грн. , а відтак, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення цих коштів на підставі судового рішення, шляхом звернення стягнення на частину цієї квартири. З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, суд вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від [PERSON] до її сина [PERSON], та вважає встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно. Позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог також посилалась на порушення вимог закону при укладенні та нотаріальному посвідченні договору дарування від 16.08.2015 року, оскільки договір дарування відповідачами був укладений під час дії ухвали про забезпечення позову від 11.08.2015 року. Однак позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі були обізнані про наявність ухвали суду від 11.08.2015 року про забезпечення позову та арешт 1\\3 частини квартири [ADDRESS] , а в державному реєстрі державним виконавцем зареєстровано зазначене обтяження за ухвалою суду лише 05.10.2015 року (.а.с. 71-73). До того ж як вбачається з ухвали Нікопольського міськрайонного суду від 20.09.2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу відповідачу [PERSON] було відомо про наявність ухвали суду 27.10.2015 року під час ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 68-70), а відомостей про те, коли стало відомо [PERSON] про наявність ухвали про забезпечення позову суду не надано. Обставини щодо необізнаності відповідачів про наявність арешту на спірну частку квартири підтверджено також поясненнями представника третьої особи та письмовими запереченнями приватного нотаріуса [PERSON] (а.с. 110-144). Таким чином, доводи позивача [PERSON] в цій частині є недоведеними. Також суд зазначає, що правових підстав для задоволення позову в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав власності відповідача на спірну частину квартири немає, оскільки рішення суду про визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру, тому права позивача на даний час цим не порушені. Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивача щодо поновлення відповідного запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на спірну частку квартири. За таких обставин суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] Відповідно до статті 88 ЦПК України з кожного з відповідачів в рівних частинах слід стягнути на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 640 грн.00 коп. Беручи до уваги Постанову ВСУ від 23.08.2017 року по справі №306/2952/14-ц ( № в ЄДСРСР 68742291), Постанову ВСУ від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, Постанову ВСУ від 09 серпня 2017 року у справі №6-2690цс16, Постановою ВСУ у справі № 6-1873цс16, Постанову ВСУ від 01.02.2017 року у справі №6-2360цс16,

Outcome: partial