Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.07.2015 року приблизно 23 годині 50 хвилин на автодорозі Рава-Руська-Великі Мости біля с. Гійче Жовківського району Львівської області відповідач [PERSON], керуючи автомобілем Volkswagen Golf, реєстраційний номер LZA 46206 здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який від отриманих травм помер на місці дорожньо-транспортної пригоди. Його смерть підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №397136 від 21,07.2015р. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2015р за № 1201510000000310 та надано правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 286 КК України. 24 грудня 2016 року слідчим СУ ГУ НП у Львівській області Степаненком Ю.А. винесено постанову про закритгя кримінального провадження у звязку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Однак, відповідно до вказаної постанови обрана швидкість руху водієм автомобіля Volkswagen Golf, реєстраційний номер LZA 46206 [PERSON] 90 км/год не відповідала допустимій видимості елементів дороги в напряму руху та в його діях є порушення п. 12.2 Правил дорожнього руху України, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії БР №162784 від 03.02.2017 року. Зазначають, що їм було заподіяно моральну шкода, яка виявилась у душевних стражданнях, яких вони зазнали у звязку зі смертю чоловіка та батька, адже не могли собі уявити, що життя найріднішої людини, яка була невідємною частиною їх життя, нашої душі, так трагічно і несподівано обірветься. Ця втрата дуже вплинула на їх стан, вони перебувають у важкому психологічному стресі повязаному з нервовим напруженням. На час смерті [PERSON] було 49 років, він працював, був чудовим чоловіком, батьком, бездоганним сімянином, мав багато планів на майбутнє, які так і не встиг реалізувати через трагічну смерть. Стверджують, що [PERSON] утримував на той час неповнолітню дочку, яка планувала подальше навчання у вищому навчальному закладі, у нього були плани щодо покращення побутових умов, в одну миттєвість всі вони рухнули, а його дружина не можу виконувати тих зобовязань, які покладені на чоловіка у фізичних навантаженнях. Фактично всі витрати по утриманню житла, а саме плата за комунальні послуги, водопостачання, використання електроенергії, по забезпеченню харчування, та інші побутові витрати лягло на плечі дружини загинувшого чоловіка, що приводить у депресію. З чоловіком планували зробити ремонт будинку, а саме перекрити дах, замінити вікна, труби водопостачання, які прийшли в непридатність за багато років їх експлуатації. Тепер нема матеріальної змоги відремонтувати будинок. Після загибелі [PERSON] рівень життя значно погіршився, все це викликає додаткові переживання і страждання. Позивач [PERSON] зазначає, що зі смертю чоловіка повністю змінився її життєвий уклад, вона змушена займатися вихованням дитини. У звязку із браком коштів дочка відмовилась від поступлення у вищий навчальний заклад, так як це потребує значних матеріальних витрат, а змушена навчатись в училищі. [PERSON] так і не побачить, як дочка закінчить навчання, вийде заміж, як будуть зростати внуки, ніколи вже не почує їх веселого гомону, не побачить весілля своїх онуків, яких так любив, для яких завжди був прикладом. Усвідомлювати це вони відчувають нестерпну муку, з якою змушені жити. Після загибелі чоловіка та батька дітей ніякими словами не можна виразити всю біль, тугу і скорботу, яку поглинають всі їх думки. Вказують, що до цього часу відповідач ніякої їм матеріальної та моральної шкоди не відшкодував, він навіть не просив вибачення. Звертають увагу суду, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження в описовій частині зазначено, що водій [PERSON], рухаючись автомобілем Volkswagen Golf, реєстраційний номер LZA 46206 із швидкістю 90 км/год., не вибрав безпечної швидкості в умовах недостатньої видимості, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб в межах видимості і його дії не відповідають вимогам п. 12.2 ПДР України, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності, відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії БР №162784 від 03.02.2017 року. А тому вважають, якщо б відповідач як водій вибрав безпечну швидкість в межах видимості, він міг би швидше зреагувати на небезпеку, наслідки могли бути не трагічні. Крім того [PERSON] після наїзду не зупинився, а зїхав з місця. Враховуючи, що шкоду було заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, така відшкодовується незалежно від наявності вини. З врахуванням зазначених обставин просять стягнути на їх користь по 50000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди. Позивачами було заявлено також вимогу про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди у звязку із втратою годувальника на користь [PERSON] в особі матері [PERSON] в сумі 1493,36 грн. (тисячу чотириста девяносто три гривні 36 коп.) щомісячними платежами, починаючи з 1 серпня 2015 року і до досягнення нею 18-ти річного віку, однак провадження по даній вимозі було закрито у звязку із відмовою [PERSON] та [PERSON] від такої. А тому дана позовна вимога не є вже предметом розгляду, не вирішується в суді при винесенні даного рішення. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просять такі задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак його представник за довіреністю- Старцун [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, подав на адресу відзив на позовну заяву та пояснив, що [PERSON], рухаючись в темну пору доби за межами населеного пункту, був безпосереднім учасником дорожнього руху, а як наслідок щодо нього поширювалися вимоги п. 4.4. ПДР відповідно до яких у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Зазначає, що як встановлено матеріалами кримінального провадження одяг потерпілого [PERSON] не був виділений відповідним чином, а тому він не був своєчасно помічений водієм, який є його довірителем. Тим самим [PERSON] порушив п. 4.4. ПДР як учасник дорожнього руху. Крім того, звертає увагу, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №69/2015 від 28.08.2015 року в крові потерпілого [PERSON] виявлено 1,97 проміле алкоголю, що відноситься до середнього ступеня спяніння. Відповідач [PERSON] рухаючись за кермом автомобіля в темну пору доби за межами населеного пункту розраховував на те, що і інший учасник дорожнього руху, зокрема потерпілий [PERSON] буде їх виконувати і аж ніяк не розраховував на те, що саме [PERSON] опиниться посеред дороги за межами населеного пункту в стані алкогольного спяніння без виділення себе на проїзній частині дороги. Крім того, стверджує, що висновком судово-автотехнічної експертизи по дослідженню механізму та обставин ДТП №1/1119 від 05.11.2015 року дії [PERSON] не перебувають в причинно-наслідковому звязку із настанням даної пригоди. А тому вважає, що відповідач [PERSON] як водій не зобовязаний був враховувати можливість грубого порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху, він не передбачав, не зобовязаний був і не мав можливості передбачити, що пішохід [PERSON] опиниться посеред дороги в темну пору доби на проїзній частині дороги поза межами населеного пункту без виділення одягу. Щодо відшкодування моральної шкоди, вважає, що позивачами не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та душевних страждань через смерть потерпілого, а тому позивачами до відшкодування матеріальна шкода підлягає до задовлення за умови підтвердження належними та допустимими доказами. Сам розмір, на його думку, є завищеним, оскільки не враховано вину потерпілого. Також звертає увагу на те, що позивачі отримали відшкодування заподіяної шкоди в результаті ДТП, яке було виплачено Моторним (транспортним) страховим бюро України відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 3654,00 грн. як відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 27.3 ст. 27 зазначеного вище Закону, крім того, [PERSON] отримала 17130,00 грн. як відшкодування витрат на поховання відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а [PERSON] 72492,80 грн. на утримання відповідно до п. 27.2 ст. 27 зазначено Закону. А тому враховуючи викладене, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивачів, представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, а як наслідок зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з копії постанови слідчого СГ ГУНП у Львівській області [PERSON] про закриття кримінального провадження від 24.12.2016 року вбачається, що 19.07.2015 року приблизно 23 годині 50 хвилин водій [PERSON], який є відповідачем по справі, керуючи автомобілем Volkswagen Golf, реєстраційний номер LZA 46206 та рухаючись ним по автодорозі Рава-Руська-Великі Мости у напрямку смт. Великі Мости, Жовківського району Львівської області здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці дорожньо-транспортної пригоди. Смерть [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-СГ № 397136 виданим виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області 21.07.2015 року. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2015 р. за № 1201510000000310 та надано правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 286 КК України. Однак, 24 грудня 2016 року слідчим СУ ГУ НП у Львівській області Степаненком Ю.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю в діях водія [PERSON] ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Копію даної постанови було вирішено скерувати начальнику Жовківського відділення поліції Камянка-Бузького відділу поліції ГУНП у Львівській області для вирішення питання про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. В подальшому, а саме 23.02.2017 року інспектором Жовківського відділення поліції Камянка-Бузького відділу поліції ГУНП у Львівській області [PERSON] було винесено постанову серії БР № 162784 про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] по справі про адміністративне правопорушення сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, з якої вбачається, що у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення справу відносно [PERSON] закрито. З даної постанови вбачається, що [PERSON], керуючи транспортним засобом Volkswagen Golf, номерний знак LZA 46206, 19.07.2015 року о 23 год. 50 хв. на автодорозі Рава-Руська-Великі Мости перевищив допустиму швидкість, чим порушив 12.4 Правил дорожнього руху. Відповідно до вимог пункту 12.4 ПДР (чинних на час події, тобто 19.07.2015 року) у населених пунктах рух транспортних засобів дозволявся із швидкістю не більше 60 км/год. Слід зазначити, що постанова винесена інспектором Жовківського відділення поліції Камянка-Бузького відділу поліції ГУНП у Львівській області [PERSON] була оскаржена [PERSON] шляхом подання адміністративного позову в суд. Однак, постановою Жовківського районного суду Львівської області від 26.09.2017 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 162784 від 03.02.2017 року, а саме про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закриття провадження у справі- відмовлено. Зазначене рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26.09.2017 року оскаржувалося [PERSON], однак ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 року залишено без змін. Згідно ч. 4-6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що позивач [PERSON] є дружиною [PERSON], а [PERSON], [PERSON] (прізвище змінено внаслідок укладення шлюбу) [PERSON], [PERSON] його дітьми, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Смерть [PERSON] настала внаслідок наїзду на нього транспортного засобу, яким керував відповідач по справі [PERSON], тобто шкода позивачам завдана джерелом підвищеної небезпеки, яким є автомобіль. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. П. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Оскільки предметом спору є відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, то враховуючи наведені норми така шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, тобто незалежно від вини відповідача [PERSON]. Так, ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки під час розгляду даної справі встановлено факт смерті [PERSON] внаслідок джерела підвщищеної небезпеки, а саме транспортного засобу під керуванням відповідачів, суд, відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167, 1187 ЦК України визнає право позивачів на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до п. п. 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року, суд має з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, заяких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює пов'язані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також, слід зазначити, що відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відкшкодування шкоди» (із змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Суд враховує, що на час вирішення справи в суді, відповідач не відшкодував добровільно в жодному розмірі моральну шкоду позивачам. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем позивачам, суд враховує безцінність людського життя, яке не може бути виміряне жодним грошовим еквівалентом, однак для відшкодування хоча б частково моральної шкоди завданої позивачем смертю [PERSON] судом береться до уваги те, що моральна шкода виявилась у душевних стражданнях, яких позивачі зазнали у звязку зі смертю чоловіка та батька, адже за їх твердженнями, вони ми не могли собі уявити, що життя найріднішої людини, яка була невідємною частиною їх життя так трагічно і несподівано обірветься. Суд враховує, що ця втрата вплинула на їх стан, внаслідок чого вони перебувають у важкому психологічному стресі повязаному з нервовим напруженням, який в тому числі і проявлявся в судових засіданнях. Суд бере до уваги пояснення позивачів про те, що на час смерті [PERSON] було 49 років, він працював, утримував неповнолітню дочку, яка планувала подальше навчання у вищому навчальному закладі, у нього були плани щодо покращення побутових умов, фактично всі витрати по утриманню житла, а саме оплата за комунальні послуги, водопостачання, використання електроенергії, по забезпеченню харчування та інші побутові витрати, наприклад, обробка городу та перевезення зібраного урожаю, різноманітні ремонтні роботи стало обовязком позивачів. Судом констатується і те, що [PERSON] так і не побачить, як дочка закінчить навчання, вийде заміж, як будуть зростати внуки, ніколи вже не почує їх веселого гомону, не побачить весілля своїх онуків. Все це у комплексі обгрунтовано приносить страждання позивачам, які звісно не можуть бути виражені жодними словами та оцінені жодними експертизами, яким не може бути дана грошова оцінка. Щодо тверджень представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що [PERSON] порушив п. 4.4. ПДР як учасник дорожнього руху, в його крові було 1,97 проміле алкоголю, дії його довірителя- Федюка Б.В. не перебувають в причинно-наслідковому звязку із настанням пригоди внаслідок якої загинув [PERSON], то слід ще раз додатково звернути увагу сторони відповідача, що моральна шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, тобто незалежно від вини відповідача [PERSON]. Щодо тверджень представника відповідача про те, що позивачі отримали відшкодування заподіяної шкоди в результаті ДТП, яке було виплачено Моторним (транспортним) страховим бюро України відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то слід зазначити, згідно ст. 23 ЦК України м оральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування, а той розмір моральної шкоди, який відшкодовано Моторним (транспортним) страховим бюро України жодним чином не покриває тих моральних страждань, які зазнали позивачі внаслідок загибелі близької їм людини, а враховується судом як додаткове відшкодування до заявлених вимог. А тому суд, вважає достатнім, розумним та справедливим розмір моральної шкоди, яку просять позивачі стягнути з відповідача, а саме по 50000,00 грн. в користь кожного з них. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачі звільнені від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Суд враховує, що позовні вимоги заявлені позивачами є майнового характеру, а тому відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем- 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається із заявлених вимог, ціна позову становить 200000,00 грн., суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог. 1 % ціни позову перевищує 0,4 ромізіру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, але не є більшим 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. А тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 % від 200000,00 грн., тобто загальної суми задоволених позовних вимог, внаслідок чого з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2000,00 грн. в користь держави. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для задоволення позовних вимог позивачів.

Outcome: approved