Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда за №2-419/2003 від 17.04.2003 року, яким на її користь стягнуто грошову компенсацію в сумі 1855 гривен 27 копійок. Рішення суду набрало чинності 17.05.2003 року. Рішенням Європейського суду з прав людини від 9 січня 2014 року у справі за скаргою №19550/12, яким на її користь за невиконання остаточного (згаданого) рішення національного суду, з Високої Договірної сторони - України, стягнуто справедливу сатисфакцію в розмірі 2000 ЄВРО. Рішення суду набрало чинності 9 січня 2014 року. Зокрема, остаточне рішення національного суду з дня набрання таким чинності та станом на час подачі цієї позовної заяви до суду відповідачем виконано. Відповідач - центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Тобто, рішення національного суду, що являлось предметом розгляду справи в Європейському суді, по при її зусилля залишається не виконаним протягом понад 10 років (з 17.05.2003 року по 13.10.2014 рік), що стало наслідком заподіяння їй майнової шкоди в наслідок девальвації валюти та використання державним органом влади належного їй майна, без сплати на її користь будь якої винагороди. Остаточним рішенням національного суду, вона придбала право на відшкодування майнової шкоди та судових витрат, пов'язаних з відновленням порушеного органами державної влади права на мирне володіння своїм майном, однак, отримати до відшкодування присудженої компенсації не має можливості з незалежної від неї волі, а з вини органів державної влади які позбавили її тим самим права на мирне володіння своїм майном. Просить стягнути з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на її користь заподіяну їй бездіяльністю рганів держвної влади майнову шкоду, в загальному розмірі 4059,47 грн. з яких по індексу інфляції за прострочення виконання основного грошового зобов'язання в сумі 313 грн.; трьох % річних від простроченої суми основного грошового зобов'язання в сумі 55,80 грн., подвійної облікової ставки НБУ за час прострочення грошового зобов'язання в сумі 3690,67 грн., крім того витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. та судові віднести по фактично понесеним. Під час розгляду справи представник позивача надала суду уточнення до позову, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України заподіяну їй бездіяльністю органів державної виконавчої влади майнову шкоду, в загальному розмірі 4059,47 грн. з яких по індексу інфляції за прострочення виконання основного грошового зобов'язання в сумі 313 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми за основним грошовим зобов'язанням в сумі 55,80 грн.; подвійної облікової ставки НБУ за час прострочення невиконання грошового зобов'язання в сумі 3690,67 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Прокурор заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представників сторін, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.04.2003 року на користь [PERSON] з Знам'янського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області стягнуто 1855 грн. Згідно з зазначеним рішенням суду [PERSON] видано виконавчий лист №2-/419/2003. Рішення суду набрало законної сили 17.05.2003 року. Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України надіслано до Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України вимогу №1488/11 про проведення дій спрямованих на виконання рішення Європейського суду з прав людини №12895/08 від 09.01.2014 року у справі «Хайнацький та інші проти України». Рішенням Європейського суду з прав людини від 9 січня 2014 року у справі за скаргою №19550/12, яким користь позивача за невиконання остаточного (згаданого) рішення національного суду, з Високої Договірної сторони - України, стягнуто справедливу сатисфакцію в розмірі 2000 ЄВРО. Рішення суду набрало чинності 9 січня 2014 року. Зокрема, остаточне рішення національного суду з дня набрання таким чинності та станом на час подачі цієї позовної заяви до суду відповідачем виконано. З відповіді Кіровоградського обласного управління юстиції на звернення [PERSON] з приводу невиконання рішення суду, вбачається, що державним виконавцем не проводиться робота, спрямована на стягнення заборгованості на рахунок майна УМВС в Кіровоградській області, оскільки це майно фактично є власністю держави і знаходиться у боржника на праві оперативного управління. Зазначено, що рішення не виконується з зв'язку з відсутністю на рахунках боржника коштів призначених для погашення моральної та матеріальної шкоди. З відповіді Міністерства юстиції України на запит Знам'янського міськрайонного суду №11222-0-32-14/16 від 14.01.2015 року, вбачається, що Виплата коштів за рішенням Європейського суду в частині виконання національного суду та пені, здійснюється виключно за вимогою державного виконавця ДВС. Згідно вимоги державного виконавця від 26.05.2014 року №1488/11 Міністерством юстиції України, підготовлено та направлено до Державної казначейської служби України платіжне доручення від 17.09.2014 року №4319 на суму 1855,27 грн. для перерахування заборгованості за рішенням національного суду на особовий рахунок [PERSON] Згідно виписки Державної казначейської служби України, списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок [PERSON] проведено 25.09.2014 року. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст.ст. 203 і 440 Цивільного кодексу України закріплено принцип повного відшкодування збитків, а тому, збитки (прямі та упущена вигода) піддягають відшкодуванню з урахуванням офіційного індексу інфляції. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якшо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Інфляційні нарахування відображають суму збитків кредитора, викликаних знеціненням несвоєчасно повернутих йому грошових коштів. Ст.ст. 552, ч. 2 ст. 625 ЦК передбачено, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три відсотка річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Законодавчо не визначена правова природа обов'язку боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, оскільки, по суті, це збитки, яких зазнає кредитор при простроченні грошового зобов'язання внаслідок знецінення грошових коштів, і обов'язок відшкодування збитків завданих порушенням зобов'язання, передбачений ст. 623 ЦК України при невиконанні якого спір вирішується лише в судовому порядку. Судовою практикою та роз'ясненнями вищих національних судів визначено, у випадку якщо рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти і такий обов'язок є, по суті, грошовим, а рішення боржником не виконується, то строк прострочення виконання рішення суду обраховується з дати набрання цим рішенням суду законної сили. Передбачена законом сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції здійснюється незалежно від того, чи міститься вказана міра відповідальності в договорі, так як вона передбачена законом - ЦК України. Верховний Суд України у Постанові № 10/ 557-26 /155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання. Дана рекомендація Верховного Суду України є основою розрахунку інфляційних втрат, що стягуються судами. Чинне законодавство і судова практика (Вищий господарський суд України в Постановах № 22 / 378-26 / 137 та № 18/44) виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов'язання за певний період, і вони є невід'ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов'язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу не перешкоджає стягненню неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки індексація, як і 3% річних, не є способом відшкодування збитків. Верховний Суд України в Листі № 62-97р вказав, що відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур'єр". Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватись для визначення розміру завданих збитків. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, з урахуванням рекомендацій ВСУ розрахунок відповідної суми з урахуванням помісячних індексів розміру збитків, обрахованих за цінами і тарифами, що діяли в умовах інфляції, за якими - сума боргу за основним зобов'язанням з урахуванням індексу інфляції за три остання роки, а саме, з 13.10.2011 року по 25.09.2014 року загалом становить 2168 грн., з яких сума основного зобов'язання - 1855,27 грн., 313 грн. - індекс інфляції. Три % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, за яким сума боргу урахуванням 3% від простроченої суми за основним зобов'язанням за останній рік, а саме з 13.10.2013 року по 25.10.2014 року, становить - 1910,80 грн., за основним зобов'язанням сума незмінна від суми основного боргу, сума трьох відсотків річних 55,80 грн. Сума боргу з урахуванням встановленої Законом подвійної облікової ставки НБУ за час прострочення виконання грошового зобов'язання, загалом становить 5545,67 грн., з них 3690,97 - подвійна облікова ставка НБУ. Отже, враховуючи той факт, що рішення суду яке набрало чинності в 2003 році до цього часу не виконане, і не виконується з незалежних від державного виконавця причин, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення майнової шкоди є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків, крім того у кожній справі суду необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 50000 грн., остання посилається на фізичний біль та психологічні страждання від бездіяльності службовців державної влади, застосовування надмірних зусиль захисту безспірного права, почуття розпачі, втрати віри та неповаги з боку представників органів державної влади. Однак доводи позивача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Тобто, у суду відсутні достатні підстави вважати, що позивач отримала моральну шкоду, яка потребує компенсації, внаслідок чого суд вважає, що позивачу в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди слід відмовити. Беручи до уваги те, що позивач надала суду документальне підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судові витрати суд вважає за необхідне віднести на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 440, ч.2 ст.625, ч.1 ст.1166 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4,

Outcome: partial