Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Калінчук Андрій Олександрович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Кредитної Спілки «Фінансова підтримка», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2016 року укладений між [PERSON] та Кредитною Спілкою «Фінансова підтримка». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.11.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір відновлювальної кредитної лінії № 896К, згідно якого кредитор надає позичальнику кредит у формі кредитної лінії в сумі 6 500 000,00грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 24,0 % річних. Тип процентної ставки фіксована. У межах встановленого ліміту позичальник може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повернути їх на умовах, що передбачені цим договором. Звернув увагу на те, що позивачу не було надано відповідачем відповідної ліцензії на право здійснення відповідної господарської діяльності. Позивач весь час сумлінно виконував умови Договору та сплатив відповідачу згідно договору 4 257 270,00 грн. Але згідно довідки № 11 від 21.01.2020 року йому стало відомо, що заборгованість становить 5 907 164,37 грн. прострочена заборгованість основної суми кредитного ліміту за Договором та прострочена заборгованість за відсотками в сумі 645 790,60 грн. Після чого у нього закрались сумніви щодо порядності відповідача, він почав ретельно вивчати кредитний договір та помітив, що в Договорі закладені приховані та незрозумілі йому як споживачу платежі, які прямо не вказані в пунктах договору, а приховані через численні відсилання до інших пунктів. Такі умови кредитного договору є незрозумілими йому, як споживачу та несправедливими до нього, оскільки не можуть бути усвідомленими та самостійно пораховані. Так згідно п.1.1 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 24,0 відсотків річних. Тип процентної ставки фіксована. А в п. 1.6 Договору зазначено, що сукупна вартість кредиту складає 46,89% від суми кредиту, або 1 875 495,58 грн. та включає в себе: п.1.6.1. проценти за користування кредитом 46,89% від суми кредиту або 1 875 495,58 грн. Вважає, що така обставина свідчить про те, що дані пункти договору суперечать один одному, договір прописаний настільки недобросовісно, що пересічний споживач не зміг сам порахувати і взагалі зрозуміти який чином зараховуються сплачені ним кошти. Це ставить його в невигідне становище, не дає можливості зрозуміти конкретний пункт договору і є несправедливим пунктом договору. Позивач вважає, що при укладенні та виконанні Договору відповідач допустив порушення його прав як споживача фінансових послуг, за захистом яких він вимушений звернутись до суду. Уповноваженим представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, помилковими та таким що не базуються на нормах діючого законодавства з огляду на наступне. 04.11.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 896К відновлювальної кредитної лінії з урахуванням п.1.1 якого кредитор надає позичальнику кредит у формі кредитної лінії з лімітом у сумі 6 500 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 24,0% річних. Тип процентної ставки фіксована. У межах встановленого ліміту позичальник може отримати будь-які суми кредиту, та зобов`язується повернути їх на умовах, що передбачені цим договором. Того ж дня 04.11.2016 року між [PERSON] та Кредитною Спілкою «Фінансова підтримка» було укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № 896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2016 року, з урахуванням якого сторонами було розширено та викладено п.1.1 в наступній редакції: за цим договором кредитор надає позичальнику кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 6 500 000,00 грн. з них: а) частина кредитного ліміту у сумі 40 000,00 грн., яка буде надана Кредитною спілкою готівкою з каси, згідно письмової заяви позичальника від 04.11.2016 року; б) частина кредитного ліміту у сумі 3 960 000,00 грн. буде перерахована Кредитною Спілкою, згідно письмових заяв позичальника від 04.11.2016 року. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору строк дії Договору 36 місяців, з 04.11.2016 року по 03.11.2019 року. Виконуючи свої зобов`язання за укладеним Кредитним договором, відповідачем згідно заяв позивача було видано останньому: 04.11.2016 року 4 000 000,00грн., 29.11.2016 року - 500 000,00 грн. Підписано з позичальником Додатковий договір № 2 від 29.11.2016 року до вказаного Кредитного договору, яким з урахуванням виданого позичальнику траншу у розмірі 500 000,00 грн. викладено у новій редакції графік розрахунків щодо повернення кредитних коштів. Відповідно до заяви позичальника від 16.05.2017 року щодо перенесення дати сплати щомісячних платежів з 10 на 30 число щомісячно, погодженої протоколом № 411 Кредитного комітету КС «Фінансова підтримка», між сторонами того ж дня було укладено Додатковий договір № 3, яким позичальнику змінено дату сплати щомісячних платежів з 10 на 30 число кожного місяця; 06.07.2017 року позичальнику видано 500 000,00 грн. Та підписано з ним Додатковий договір № 4 від 06.07.2017 року до вказаного Кредитного договору, яким з урахуванням виданого траншу викладено у новій редакції графік розрахунків щодо повернення кредитних коштів; 15.11.2017 року видано [PERSON] 1 500 000,00 грн. та підписано з ним Додатковий договір № 5 від 15.11.2017 року, яким з урахуванням виданого траншу викладено у новій редакції графік розрахунків щодо повернення кредитних коштів. Однак позивач починаючи з 01.10.2019 року не виконує належним чином умови Кредитного договору щодо повернення частини кредиту та сплати відсотків згідно з графіком. У зв`язку з цим з 01.10.2019 року Кредитною спілкою нараховуються проценти за користування кредитом у розмірі процентної ставки, зазначеної в п.1.1 Договору, збільшеної на 6,0% річних, тобто 30% річних, від суми заборгованості за кредитом за кожен день прострочки. 03.11.2019 року закінчився строк дії Кредитного договору № 896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2016 року, проте позивачем отриманий кредит в повному обсязі не повернутий. 22.10.2019 року позивачем особисто була отримана вимога відповідача № 190 про виконання зобов`язання за кредитом в повному обсязі, відповідно до якої відповідач вимагав від позивача погашення простроченої заборгованості. Зазначена вимога залишилась без відповіді та без задоволення. Відповідачем було подано позовну заяву до Зміївського районного суду м. Харкова про стягнення з [PERSON] заборгованості за укладеним кредитним договором у розмірі 6 389 820,07 грн. Станом на теперішній час розгляд справи зупинено до вирішення цієї справи. Наголосив на хибності позиції позивача щодо нарахування фактичних відсотків у розмірі, більшому, ніж зазначено у п.1.1 Договору. Оскільки відповідачем в укладеному договорі в п.1.1 було зазначено річну відсоткову ставку за кредитом у розмірі 24,0% річних. На виконання приписів 2 абзацу п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідачем було вказано детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача. Вважає, що відповідачем при нарахування сукупної вартості заборгованості чітко дотримані вимоги діючого законодавства. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому звернув увагу, що відповідач порушив закон щодо ліцензійних умов та не мав законного права на здійснення фінансової операції без відповідної ліцензії в даному випадку на видачу кредитних коштів позивачу. Вважає, що при укладенні та виконанні Договору відповідач допустив порушення його прав як споживача фінансових послуг. Представником відповідача надано до суду заперечення на відповідь на відзив, згідно яких додатково зазначив, що посилання сторони позивача на той факт, що на час укладання кредитного договору з позивачем у відповідача була відсутня відповідна ліцензія на діяльність кредитної спілки по залученню внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки є помилковим твердженням, оскільки на час підписання кредитного договору відповідачем була отримана відповідна ліцензія, копія якої додана до матеріалів справи. Ухвалою судді від 03.03.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про призначення економічно-бухгалтерської експертизи. Ухвалою суду від 12.10.2020 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, в задоволенні заявленого клопотання відмовлено, оскільки предметом позову по справі є саме визнання кредитного договору з підстав відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо видачі кредитів, незрозумілості йому як споживачу розмірів процентних ставок, а також суперечності пунктів оскаржуваного Договору, якими встановлені ці ставки, а не стягнення кредитної заборгованості. Отже заявлені в клопотанні питання не належать ані до предмету спору, ані до підстави позову, тобто не є предметом доказування. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Так, судом встановлено, що 04 листопада 2019 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «Фінансова підтримка» укладено кредитний договір №896К, згідно якого відповідачем надано позивачу кредит у формі кредитної лінії в сумі 6 500 000,00грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позивач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 24,0 відсотків річних. Тип процентної ставки фіксована. У межах встановленого ліміту позичальник може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повертати їх на умовах, що передбачені цим Договором. Також 04.11.2019 року між сторонами укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № 896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2019 року, згідно якого зокрема розширено та викладено п.1.1 Кредитного договору № 896К в наступній редакції: за цим договором кредитор надає позичальнику кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 6 500 000,00 грн., з них: а) частина кредитного ліміту у сумі 40 000,00 грн., яка буде надана Кредитною спілкою готівкою з каси, згідно письмової заяви позичальника від 04.11.2016 року; б) частина кредитного ліміту у сумі 3 960 000,00 грн. буде перерахована Кредитною Спілкою, згідно письмових заяв позичальника від 04.11.2016 року., також доповнено п.1.6 Кредитного договору № 986К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2019 року пунктом 1.6.2 наступного змісту: «п.1.6.2. після видачі кожного наступного траншу до сукупної вартості кредиту вносяться відповідні зміни». Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що 04.11.2016 року позивачу на виконання укладеного договору відповідачем надано грошові кошти в розмірі 4 000 000,00 грн., 29.11.2016 року позивачу виданий транш в розмірі 500 000,00грн. та укладено Додатковий договір № 2 до Кредитного договору № 986К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2019 року, 16.05.2017 року між сторонами укладено Додатковий договір №3, яким позивачу було змінено дату сплати щомісячних платежів, 06.07.2017 року та 15.11.2017 року Кредитною спілкою позивачу видані транші в розмірі 500 000,00 грн. та 1 500 000,00 грн., а також укладені відповідні Додаткові договори відповідно № 4 та 5. Таким чином, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Кредитного договору № 896К відновлювальної кредитної лінії, який був оформлений між позивачем та відповідачем 04.11.2016р, та подальших укладених Додаткових договорах від 04.11.2016р., 29.11.2016р., 16.05.2017р., 06.07.2017р. та 15.11.2017р. і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України. Крім того, в матеріалах справи міститься заява від 03.10.2016 року, підписана позивачем, згідно якої останній ознайомлений з умовами отримання Кредиту в Кредитній спілці «Фінансова підтримка», з існуючим формами кредитування, розміром відсоткової ставки та сумою, на яку видається кредит. Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що Кредитний договір № 896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2016 року був укладений без відповідної ліцензії, а сам оскаржуваний договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. З такими доводами суд не погоджується з тих підстав, що матеріали справи містять ліцензію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, видана відповідачу (розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18.08.2015 року № 1977). Тому суд вважає, що на день укладення кредитного договору відповідач володів необхідним обсягом правосуб`єктності для здійснення діяльності щодо надання кредитів, у зв`язку із чим посилання сторони позивача суд вважає недоведеними. Також як на підставу недійсності Кредитного договору №896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2016 року позивач вказує на порушення ряду вимог чинного законодавства, які мали місце під час укладення договору, наявності прихованих та незрозумілих йому як споживачу платежів, які не вказані в пунктах договору, а приховані через численні відсилання до інших пунктів, а саме суперечності умов договору, зазначених у пункті 1.1 та пунктах 1.6, 1.6.1. щодо сплати відсотків за користування кредитом та неможливості самостійно порахувати та зрозуміти яким чином зараховуються кошти. Таким чином умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, а тому є підстави для визнання такого договору недійсним. Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З аналізу норм цивільного законодавства вбачається, що договірні відносини сторін базуються на засадах диспозитивності та добровільності як в укладенні певного виду договору, так і виборі контрагента, визначенні умов договору. Як вбачається з договорів кредиту сторони досягли згоди щодо їх істотних умов, а саме в них міститься предмет, ціна, строк дії, а також усі інші умови, що притаманні даному виду договорів. При вирішенні спору суд також виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, цілком усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, укладений між сторонами кредитний договір за формою та змістом відповідає вимогам діючого законодавства, містить всі істотні умови, які є необхідними для договорів про надання кредиту, а отже, кредитний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та повністю відповідає положенням ст. 203 ЦК України. Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного Кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Позивач не ставить вимоги про визнання недійсними деяких умов оскаржуваного кредитного договору. Незгода позивача зі змістом пункту 1.1 Договору та пунктів 1.6, 1.6.1. Договору, які на його думку, суперечать один одному, та неможливості самостійно порахувати яким чином зараховуються сплачені ним кошти не може слугувати підставою для визнання кредитного договору недійсним. Також, суд звертає увагу, що позивач після укладення спірного договору, в різні періоди, п`ять разів укладав Додаткові договори під час отримання чергових траншів до сукупної вартості кредиту, та мав можливість отримати консультацію та перепровірити суму платежів. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку кредитної спілки не надано або надано у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, позивачем не надано. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин недійсності правочину, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність підстав для визнання недійсним Кредитного договору №896К відновлювальної кредитної лінії від 04.11.2016 року. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed