Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим що, з 02.02.2011 року вона працювала на посаді соціального педагога в державному професійно-технічному навчальному закладі «Лебединське вище професійно-технічне училище лісового господарства», у вересні 2011 року була переведена на посаду керівника гуртка та викладача української мови і літератури. 12.11.2012 року вона була звільнена з роботи на підставі п. 2 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. Підставою для звільнення стала довідка лікарської комісії № 408 від 06.11.2012 року, яка носить рекомендаційний характер, в якій зазначено, що їй протипоказана робота з психоемоційними навантаженнями, важка фізична праця та робота з комп'ютером. Під час звільнення з займаної посади їй не була запропонована більш легка робота, зокрема, посада бібліотекаря, яка на той час була вільна, що є порушенням законодавства. Після її незаконного звільнення, вона отримала нервовий стрес, стала часто хворіти, тому нею пропущений строк для звернення до суду. У зв'язку з цим вона просить поновити строк позовної давності для звернення до суду, пропущений з поважної причини, визнати наказ № 79-к від 12.11.2012 року про її звільнення незаконним, поновити її на посаді керівника гуртка та викладача української мови і літератури та стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Позивачка в судове засідання не з'явилась, не дивлячись на рішення суду про визнання її яки обов'язковою, але в своїх неодноразових заявах підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила розглядати справу в її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивачкою пропущено строк звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, на її думку, при звільненні позивачки з займаної посади, відповідачем були додержані вимоги законодавства, звільнення було проведене на її прохання в зв'язку з неможливістю виконувати нею покладені на неї обов'язки. Ті обставини, на які посилається позивачка в своєму позові як на обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду, підтверджують стан її здоров'я та законність дій відповідача, але не дають підстав визнати їх поважними. Представник відповідача просить врахувати, що після звільнення позивачки, остання отримала право на призначення їй пенсії на пільгових умовах, з наказом про звільнення була згодна і лиш 30.01.2015 року звернулась до суду з заявою про зміну формулювання причини звільнення, яку потім залишила без розгляду, погодившись і з нею. Враховуючи наведене, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши представника відповідача, вивчивши та оцінивши досліджені докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав: Даний спір між сторонами виник з трудових правовідносин, які регулюються ст. ст. 40 ч.2, 170, 233, 234 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що наказом директора державного професійно-технічного закладу «Лебединське ВПУ лісового господарства» №5-к від 01.02.20111 року позивачка була прийнята на посаду соціального педагога на 0.5 ставки з 02.02.2011 року. 16.09.2011 року за її заявою від 14.09.2011 року наказом №68-к остання переведена на посаду керівника краєзнавчого гуртка та їй дозволено читати години викладача української мови та літератури ( а.с. 61-63). Наказом №75 від 15.10.2012 року [PERSON] дозволено тимчасово виконувати обов'язки майстра виробничого навчання у групі №13 з 01.10.2012 року до 12.11.2012 року на 0.25 ставки. Оскільки позивачка скаржилась на стан свого здоров'я, за пропозицією адміністрації ВПУ вона була обстежена лікарями Лебединської ЦРЛ та 06.11.2012 року лікарською комісією їй видана довідка №408 від 06.11.2012 року про те, що згідно рішення ЛКК їй протипоказана робота з психоемоційними перевантаженнями, важка фізична праця та робота з комп'ютером ( а.с. 11). На підставі цієї довідки, яка, відповідно до роз'яснення головного лікаря Лебединської ЦРЛ від 22.05.2015 року, (а.с. 13) носить рекомендаційний характер, наказом №79-к від 12.11.2012 року [PERSON] була звільнена з посади керівника гуртка у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, яке перешкоджає виконанню даної роботи згідно п.2 ст.40 КЗпПУкраїни ( а.с. 65). З 13.11.2012 року їй призначена дострокова пенсія за віком ( за станом здоров'я) відповідно до ст..21 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» та ст..26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ( а.с. 71). З даним наказом [PERSON] ознайомилась в той же день та з нею був проведений повний розрахунок. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятись у стані здоров'я, що перешкоджає продовженню роботи. Підставою для розірвання трудового договору про невідповідність працівника може свідчити висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша робота, ніж виконувана. Згідно з п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я ( стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього обов'язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу або громадян, яких він обслуговує, і його неможливо перевести , за його згодою, на іншу роботу. Належного висновку медико-соціальної експертної комісії про неможливість [PERSON] виконувати обов'язки керівника гуртка за станом свого здоров'я суду не надано, а висновок лікарської комісії №408 від 06.11.2012 року про стан здоров'я [PERSON] не може бути підставою для звільнення її по п.2 ст.40 КЗпП України в зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, яке перешкоджає продовженню даної роботи, оскільки з нього не вбачається наявність ознак стійкої втрати працездатності позивачкою та рекомендацій про будь-яку іншу роботу. Крім того, ч.2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1.2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому слід враховувати, що для правильного застосування ч.2 ст.40 КЗпП України у разі звільнення за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи, важливо правильно зрозуміти співвідношення правила ч.2 ст.40, яка допускає звільнення з цієї підстави лише в разі неможливості переведення працівника на іншу роботу, і ст.. 170 КЗпП України, яка ставить в обов'язок власникові перевести працівника, що потребує надання легшої роботи, за його згодою на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або на необмежений строк. Ні одного, ні другого адміністрацією проведено не було, а при звільненні лиш було вирішене питання оформлення документів на дострокову пенсію за віком. Згідно зі ст..43 КЗпПУ, розірвання договору з підстав, передбачених п.1-5.7 ст.40 КЗпПУ може бути проведене лише за попередньою згодою профспілкового комітету первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника має розглядатись у присутності працівника, на якого воно внесене. З оглянутого в судовому засіданні протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Державного професійно-технічного закладу «Лебединське ВПУ лісового господарства» від 09.11.2012 року вбачається, що подання адміністрації ВПУ про звільнення [PERSON] не вносилось ( що також ствердила в судовому засіданні представник відповідача), [PERSON] на засіданні профкому не була присутня та повідомлення про проведення засідання їй не надсилалось. Крім того, з наданого протоколу не можливо зробити висновок про правомочність вказаного засідання та прийнятого на ньому рішення, оскільки не зазначений кворум членів комітету та кількість голосів, поданих «за» чи «проти» поставленого питання. Отже, враховуючи порушення відповідачем порядку звільнення з займаної посади [PERSON], передбачені ст..40 п.2 та ст..43 КЗпП України, суд дійшов висновку про наявність порушеного її права. Але, разом з тим, суд враховує наступне: Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою до суду в справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до абзацу 5 підпункту 2.1. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Окрім того, положення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлює правову позицію щодо застосування судами ст. 233 КЗпП України. Так, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] ознайомилась з наказом про звільнення та отримала трудову книжку в день звільнення - 12.11.2012 року і саме з цього дня розпочинається початок перебігу місячного строку звернення до суду. З наступних дій позивачки після її звільнення слід зробити висновок про те, що вона погодилась зі звільненням та достроковим оформленням на пенсію за віком, оскільки не зверталась в установлений законом строк для оскарження наказу та поновлення на роботі більш ніж два роки. Крім того, з її позовної заяви до Лебединського райсуду від 30.01.2015 року про внесення зміни в трудовій книжці ( а.с 47), яка потім за її заявою ухвалою суду була залишена без розгляду ( а.с. 72), вбачається, що вона ставить питання тільки про зміну формулювання причини звільнення, а не ставила під сумнів взагалі звільнення її з роботи. Крім того, надані позивачкою виписки з її медичної картки, до того ж не завірені належним чином, ( а.с. 14-23) не підтверджують причин не можливості звернення до суду в установлені законом строки та протягом наступних років, тому суд не може визнати їх поважними при вирішенні питання поновлення строку звернення до суду. Відповідно до ч.3 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи викладене, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивачки, тому в задоволенні позову вважає необхідним відмовити в зв'язку з пропуском строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.

Outcome: dismissed