Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач у квітні 2021 року звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання квартири особистою власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 23.10.2014 нею було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Після отримання коштів від продажу іншої квартири та за фінансової підтримки матері позивача, позивачем 01.11.2014 було здійснено повну оплату майнових прав на вказану квартиру. Також, 08.11.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, у зв`язку з чим [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ". За рахунок інвестованих позивачем до шлюбу коштів 22.07.2015 за актом приймання-передачі особисто позивачу було передано майнові права на квартиру, а згодом, 26.01.2016 зареєстровано право власності в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, 03.07.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.04.2021 провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд по суті із викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явилась, однак, її представник надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити та розгляд даної справи проводити за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив суд їх задовольнити та розгляд даної справи проводити за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.10.2014 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Після отримання коштів від продажу іншої квартири та за фінансової підтримки матері позивача, [PERSON] 01.11.2014 було здійснено повну оплату майнових прав на вказану квартиру. Також, 08.11.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, у зв`язку з чим [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ". Тобто, судом встановлено, що позивачем було сплачено грошові кошти за вказану квартиру до укладення шлюбу з [PERSON] , а також те, що джерелом походження коштів є особисті кошти позивача, які складались з коштів від продажу належної позивачу на праві приватної власності квартири, придбаної до шлюбу, а також власних накопичень й (переважно) допомоги матері позивача. За рахунок інвестованих позивачем до шлюбу коштів 22.07.2015 за актом приймання-передачі особисто позивачу було передано майнові права на квартиру, а згодом, 26.01.2016 зареєстровано право власності в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, 03.07.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Згідно ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи той факт, що відповідачем позовні вимоги були визнані, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved