Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 21.06.2008 року з [PERSON] був укладений кредитний договір № 001-28049-210608, за яким останній отримав кредит в сумі 798,99 грн. на придбання певного майна на умовах визначених договором. Відповідно до п.п.2.3, 2.5 договору за користування кредитом відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 12% в рік, а також за ведення кредитної справи сплачує 3,25 % річних. Позивач свої зобов'язання виконав надавши відповідачу кредит в сумі 798,99 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 25866700 від 23.06.2008 року та рахунком-фактурою № 72468005Pros від 21.06.2008 року. Відповідач належним чином зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим станом на 12.04.2014 року виникла заборгованість в сумі 1069,30 грн., яку і просить стягнути позивач, а також судовий збір в сумі 243,60 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві вказав, що просить справу розглядати в його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.2). Відповідач в судове засідання не з'явився. Згідно довідки Бобровицького РС УДМС України в Чернігівській області останній зареєстрований за адресою зазначеною в позові (а.с.2). З повернутого поштового повідомлення вбачається, що відповідач за зазначеною адресою не проживає (а.с.27), але відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Тому суд згідно з вимогами ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних і достатніх у справі доказів. Враховуючи те, що сторони до суду не з'явились, суд вважає за необхідне розгляд справи провести відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Судом встановлено, що 21 червня 2008 року між Публічним Акціонерним Товариством « Дельта Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 001-28049-210608, за яким останній отримав кредит на придбання майна, яке зазначене в рахунку-фактурі за № 72468005Pros від 21.06.2008 року, а саме мобільного телефону, в сумі 789,99 грн. Згідно п.1.2. даного договору кредит надавався на строк 6 місяців з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 20 грудня 2008 року на умовах визначених цим договором. Відповідно до п.п. 2.3, 2.5 договору за користування кредитом відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 12% в рік, а також за ведення кредитної справи сплачує 3,25 % річних.( а.с. 5-7). Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши кредит в сумі 798,99 грн., та перерахувавши дані кошти на розрахунковий рахунок продавця ТОВ « Веріас-ДП», що підтверджується рахунком-фактурою та накладною № 72468005 Pros (а.с.9). Відповідач в свою чергу умови кредитного договору не виконував, так як не погашав кредит та не сплачував відсотки передбачені договором. Згідно розрахунку сума боргу станом на 12.04.2014 року становить 1069,30 грн., яка складається: з заборгованості за сумою кредиту - 846,93 грн.; заборгованості за відсотками - 29,66 грн.; заборгованості за комісіями - 192,71 грн. (а.с.4). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з положеннями п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України " Про захист прав споживачів " кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року, із змінами внесеними згідно з постановою № 7 від 07.02.2014 року, також зазначено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Судом достовірно встановлено, що 19.06.2014 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, строк дії якого закінчився 20.12.2008 року, тобто після спливу строку позовної давності. Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не зазначено. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в зв'язку зі спливом строку позовної давності звернення до суду, так як все вищезазначене в сукупності узгоджується з нормами цивільного законодавства і є обов'язковою правовою підставою для відмови у задоволенні цього позову. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed