Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Ползивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», третя особа: державного реєстратора Попової Олександри Валеріївни, про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно мотивуючи вимоги тим, що 17 вересня 2007 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту № 030.29-50/243-К, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 95 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних та з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2032 року. 17вересня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 030.29-50/243-К відповідно до якого [PERSON] передав в іптеку ПАТ «Укрсоцбанк», у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2007 року розрахунок було проведено у сумі 656500,00 грн. 08 серпня 2019року у банку позивач отримав копію Інформаційної довідки №176829790 від 08.08.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої 02.05.2018 року Поповою О.В. - державним реєстратором КП «Центру розвитку та інвестицій Васильківського району» було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою виникнення права власності на квартиру вказано Іпотечний договір № 030.29-50/243-К. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийнято державним реєстратором КП «Центру розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О . В. за відсутності будь-яких рішень про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки чи виконавчих написів. Відповідачами не було встановлено наявності факту виконання умов правочину з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення , переходу припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Порушенно норими Закону Украни «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону Украни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Представник АТ "Альфа-Банк" в судовому засіданні суд пояснив, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України "Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Позивача належним чином повідомлено про необхідність сплатити заборгованість в сумі 2325388,43грн., попереджено, що у разі несплати заборгованості банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідне повідомлення позивач отрамав особисто. Таким чином банкому було дотримано всіх вимог, а отже відсутні підстави для задоволення позову. ВідповідачКП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» та третя особа державний реєстратор Попова О. В. в судове засідання не зявилися про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту № 030.29-50/243-К, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 95 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних та з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2032 року. 17вересня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 030.29-50/243-К відповідно до якого [PERSON] передав в іптеку ПАТ «Укрсоцбанк», у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно інформаційної довідки №176829790 від 08.08.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої 02.05.2018 року Поповою О.В. - державним реєстратором КП «Центру розвитку та інвестицій Васильківського району» було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою виникнення права власності на квартиру вказано Іпотечний договір № 030.29-50/243-К. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). За приписами ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону цього закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим порядком. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Як видно зі змісту договору іпотеки №030.29-50/243-К від 17.09.2007року п. 4.5 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку , встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі - продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку встановленому ст. 6 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Окрім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 р. (далі - Закон № 1304-7), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу»та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на статтю 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] виступає предметом іпотеки за кредитним договором, а не за споживчим кредитом. Окрім того позивачем не надано доказів, що спірна квартира є єдиним та постійним постійним місцем проживання позичальника. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, «заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили». Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що дії державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О.В. які були пов`язані з переходом права власності на спірну квартиру є правомірними, та не суперечить вимогам іпотечного договору та діючому законодавству, та приймаючи до уваги, що позивача належним чином повідомлено про необхідність сплатити заборгованість в сумі 2325388,43грн., попереджено, що у разі несплати заборгованості банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, спірна квартира [ADDRESS] виступає предметом іпотеки за кредитним договором, а не за споживчим кредитом та позивачем не доведено спірна квартира є єдиним та постійним постійним місцем проживання позичальника, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог належними і допустимими доказами та необхідність відмовити в позові. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed