Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, в обгрунтування якого зазначила, що згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна №103, укладеного на Біржі нерухомості «Єдвайс-Консульт» від 08.05.1998 року, відповідачі продали, а вона придбала квартиру [ADDRESS]. Право власності на придбане майно зареєстровано в ММБТІ 03.06.1998 року за реєстраційним №20431. Даний договір сторонами був виконаний належним чином, ніяких претензій ні у неї, ні у відповідачів не виникало. Їй стало відомо, що договори, укладені на біржах необхідно визнавати дійсними у судовому порядку, оскільки при оформленні договору купівлі-продажу не були виконанні вимоги ст. 227 ЦК України в частині нотаріального оформлення. Позивач до судового засідання не з*явилася, до його початку подала суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до них позову були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надходило. Представник третьої особи - Біржі нерухомості "Єдвайс-Консульт" до судового засідання не з*явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.05.1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які діяли як продавці, та [PERSON], яка діяла як покупець, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS]. Договір був укладений на Біржі нерухомості "Єдвайс-Консульт" та зареєстрований за №103. 03.06.1998 р. за №20431 Миколаївським міжміським Бюро технічної інвентарізації було видано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Сторони повністю виконали умови договору, продавцям [PERSON] було передано обумовлену суму коштів, а останні передали квартиру та позивач вселилася в неї. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 153 ЦК України 1963 року, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ч.1 ст.227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідченим, якщо однією із сторін є громадянин. Приписами ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до положень частин 2 та 4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №2275-VI від 20.05.2010 р. статтю 15 Закону України «Про товарну біржу» було доповнено частиною шостою, згідно якої не можуть бути предметом біржової торгівлі речі, визначені індивідуальними ознаками, якщо вони не продаються як партія, а також будь-які вживані товари, включаючи транспортні засоби, та капітальні активи. Таке обмеження не поширюється на майно, яке відчужується з податкової застави, а також майно, конфісковане відповідно до закону. Таким чином на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку, положення Закону України «Про товарну біржу» не містили заборони на укладання біржових угод щодо нерухомого майна. Враховуючи викладені обставини, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, суд приходить до висновку, що укладання спірного договору купівлі-продажу квартири на товарній біржі без його подальшого нотаріального посвідчення не суперечило законодавству України, що діяло на момент його укладання, у зв'язку з чим існують підстави для визнання його дійсним, що є належною формою захисту інтересів добросовісних учасників правовідносин, та з метою дотримання принципу правової визначеності, регламентованого Європейською конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Outcome: approved