Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] , де зареєстровані його колишня дружина та донька - відповідачі по справі, які з серпня 2018 року в ній не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, комунальні послуги не сплачують, чим перешкоджають йому як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяви про розгляд справи за їх відсутність від відповідачів не надходило. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. 20.08.2019 року, згідно ч. 5 ст. 259 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України, витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 06.01.2018 року № 4436-1209897-2018 та довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 16.05.2019 року та 16.08.2019 року, виданими Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 16.05.2019 року за № 33077 та 18.08.2019 року за № 37215 (а.с.6, 7, 11, 55). [PERSON] , [INFO] (донька власника), та [PERSON] , [INFO] (колишня дружина власника) зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 16.05.2019 року та 16.08.2019 року, виданими Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 16.05.2019 року за № 33077 та 18.08.2019 року за № 37215, та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 06.06.2019 року № 789, № 790 (а.с.11, 19, 20, 55). Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.10.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4320, реєстраційного напису № 463, занесеному в реєстрову книгу під № 16 д.ст.169 від 27.11.2000 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.10). Актом щодо встановлення фактичного місця проживання від 16.08.2019 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі не проживають з липня 2018 року по теперішній час (а.с.54). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири, в якій залишаються зареєстрованими його колишня дружина та донька, чим позбавляють власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved