Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] селищної ради Виноградівського району, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.09.1984 року помер [PERSON], який був першим чоловіком матері позивачки [PERSON] (уродженки Староста) [PERSON] і який заповіту не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина в тому числі, на житловий будинок, який розташований в смт.Королево, вул. О.Кошового, 14, Виноградівського району. Єдиними спадкоємцями за законом першої черги до майна померлого [PERSON] у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року була мати позивачки, яка успадкувала в цілому вищезазначений спадковий будинок. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. В подальшому, 09.01.1985 року мати позивачки [PERSON] (уродженки Староста) [PERSON] укладає шлюб із майбутнім батьком позивачки [PERSON]. 08.12.2004 року мати позивачки [PERSON] померла, після смерті якої залишився спадковий будинок, який розташований в смт. Королево, вул. О.Кошового 14, Виноградівського району. На випадок своєї смерті мати позивачки заповідального розпорядження не залишила. Батько позивачки [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після смерті матері позивачки, не бажає приймати спадщину за своєю дружиною, не заперечує проти прийняття спадщини позивачкою. Позивачка [PERSON] в порядку, визначеному ч. ч. 3, 4 ст.1268 ЦК України спадщину після смерті своєї матері прийняла, оскільки постійно проживала однією сім'єю із спадкодавцем, звернулася в нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримала відмову нотаріуса у звязку з тим, що спадкодавцем не було проведено державної реєстрації права власності Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28.11.2000 року у Виноградівському КП БТІ. За таких обставин позивачка змушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадщину. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, згідно поданої до суду заяви, яка зареєстрована секретарем виконавчого комітету [PERSON] селищної ради за № 80, просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання також не зявився, подав до суду письмову заяву зареєстровану секретарем виконавчого комітету [PERSON] селищної ради за № 81 про розгляд справи у його відсутності та визнання позовних вимог. Обстеживши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві, відповідачі повністю визнали позов, що не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб. У відповідності до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 09.09.1984 року помер [PERSON], який був першим чоловіком матері позивачки [PERSON] (уродженки Староста) [PERSON], який заповіту не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в смт. Королево, вул. О.Кошового, 14, Виноградівського району. Єдиними спадкоємцями за законом першої черги до майна померлого [PERSON] у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року була мати позивачки. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Тому спадкування вказаної спадщини відбувалось за нормами права, які діяли на той час, а саме ст. 549 ЦК Української РСР в редакції Кодексу 1963 року. Відповідно до цієї норми права діями, що свідчили про прийняття спадщини визнавались, якщо спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, мати позивачки [PERSON] (уродженки Староста) [PERSON] прийняла спадщину згідно ст.549 ЦК України в редакції 1963 року та успадкувала в цілому вищезазначений спадковий будинок, який розташований в смт. Королево, вул. О.Кошового 14, Виноградівського району. 09.01.1985 року мати позивачки [PERSON] (уродженки Староста) [PERSON] уклала шлюб із батьком позивачки, відповідачем по справі [PERSON]. 08.12.2004 року мати позивачки [PERSON] померла, на випадок своєї смерті заповідального розпорядження не залишила. Після її смерті залишився спадковий будинок, розташований в смт. Королево, вул. О.Кошового 14, Виноградівського району. На момент смерті матері позивачки, згідно довідки [PERSON] селищної ради від 05.08.2016 року № 2789, в житловому будинку в смт. Королево, вул. О.Кошового, 14, Виноградівського району проживали двоє спадкоємців першої черги за законом чоловік померлої, відповідач по справі, [PERSON] та її дочка, позивачка по справі [PERSON] Відповідач [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після смерті матері позивачки, не бажає приймати спадщину за своєю дружиною, не заперечує проти прийняття спадщини позивачкою. Згідно ч. 3 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Суд констатує, що позивачка [PERSON] після смерті своєї матері відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину прийняла, оскільки постійно проживала однією сім'єю із спадкодавцем. Відповідно до\~ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу\~встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. У зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулася до [PERSON] державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав після смерті матері [PERSON] [PERSON] державної нотаріальної контори від 28.07.2016 року за № 216/01-16 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на тій підставі, що спадкодавцем не було проведено державної реєстрації права власності Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28.11.2000 року у Виноградівському КП БТІ, у звязку з чим позивачка не змогла представити нотаріусу [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, як того вимагає Положення про порядок вчинення нотаріальних дій. У звязку з цим у позивачки виникла необхідність визнати право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та [PERSON] із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно довідки КП «[PERSON] РБТІ» від 23.07.2016 року № 567 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами будівництвом завершений і його інвентаризаційна вартість складає 176223 грн. і згідно архівних даних КП «[PERSON] РБТІ» станом на 01.01.2013 року на час проведення технічної інвентаризації станом на 09.09.1984 року такий рахувався за [PERSON]. Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачкою доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved