Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором, вказавши в заяві, що 21.01.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача суму коштів у розмірі 650000,00грн. які відповідно до договору позики останній був зобовязаний повернути в строк до 21.04.2014року. Однак, взяті зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав, і станом на 16.11.2017р., відповідно до уточнених позовних вимог, має заборгованість перед позивачем в сумі основного боргу - 650000,00грн., збитків від інфляції у розмірі 719875,00грн., трьох відсотків річних у сумі 69665,75грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також стягнути понесені судові витрати: на правову допомогу в розмірі 50700,00грн. та судовий збір в розмірі 3654,00,00грн. В судове засідання позивач та його представник не зявились, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву про визнання позову в розмірі основної заборгованості за договором в сумі 606010,00грн, решту позову не визнав, в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлявся своєчасно. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено що, 21.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики про те. що відповідач отримав від позивача суму коштів у розмірі 650000,00грн., які, відповідно до розписки останній зобовязаний повернути в строк до 21.04.2014 року. По закінченню зазначеного строку 21.04.2014р. відповідач борг не повернув. У ч. 1 ст. 530 ЦК України, зазначено якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позивальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до заяви [PERSON] від 06.06.2017 року, відповідачем частково визнано суму боргу за договором позики, відповідно до розписки від 21.01.2014 року у розмірі 606010,00грн. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Однак, відповідачем не надано доказів, сплати заборгованості, за основним боргом у розмірі 43390,00грн., а тому сума боргу за договором позики, відповідно до розписки від 21.01.2014 року, оригінал якої міститься у матеріалах справи, підлягає стягненню у повному обсязі, а саме у розмірі 650000,00грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора позикодавця зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості наданої позивачем, сума боргу станом на 16.11.2017 року з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості становить 69665,75грн., сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (42 місяці) становить 1369875,00 грн., з яких збиток від інфляції, становить 719875,00грн. Відповідачем розрахунок позивача не спростовано, контррозрахунку не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних обґрунтованими, такими що підлягають задоволенню. Крім того, в ході розгляду справи позивачем понесені витрати на оплату послуг правової допомоги у розмірі 50700,00гривень та судовий збір в розмірі 3654,00грн., які він просить стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст.79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно зі ст. ст.84,88 ЦПК України та ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. За змістом ст. 34 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, якщо обовязок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. До складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному звязку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п. 48Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї\~постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, з матеріалів справи вбачається, що 31 грудня 2014 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги відповідно до умов якого за надання послуг [PERSON] повинен сплачувати 1600,00грн. щомісячно. 01 червня 2016 року між позивачем та адвокатським обєднанням «Вагнер, Єрьоменко та Круглов» укладено договір про надання правової допомоги відповідно до умов якого за надання послуг [PERSON] повинен сплачувати гонорар, який встановлюється додатками до договору. Додатків з визначенням гонорару суду не надано. 03 січня 2017 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги відповідно до умов якого за надання послуг [PERSON] повинен сплачувати «_» гривень щомісячно. 01 квітня 2017 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги відповідно до умов якого за надання послуг [PERSON] повинен сплачувати «_» гривень щомісячно. У договорах від 01.06.2016 року, 03.01.2017 року, 01.04.2017 року не вказано суму гонорарів за надання правової допомоги клієнту. До матеріалів справи не надано акту про прийняття виконаної роботи хоча б за одним із зазначених договорів з урахуванням витраченого адвокатом часу. Крім того, з 14 актів надання послуг за період з 14.08.2015 року по 16.11.2017 року, з квитанціями, вбачається, що послугу [PERSON] отримав від Адвокатського обєднання «Проект А», директором якого є [PERSON] та те що претензій до адвоката він не має. Як вбачається з матеріалів справи договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] Федоров уклав лише 03 січня 2017 року. Доказів знаходження у трудових правовідносинах з Адвокатським обєднанням «Проект А», представників позивача, які представляли його інтереси до 03.01.2017 року, суду не надано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі, з вищезазначених підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати, тому з відповідача на корить позивача необхідно стягнути понесені судові витрати: на оплату судового збору в розмірі 3654,00грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial