Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного сулу м. Черкаси з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення місця її проживання. В обґрунтування позову вказує, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.01.2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Вказує, що наприкінці літа 2013 року між ними припинилися шлюбні відносини через безвідповідальне ставлення відповідача до подружніх та батьківських обовязків, зловживання алкоголем, небажання матеріально утримувати сімю. Після розірвання шлюбу відповідач тривалий час життям і здоровям дочки не цікавився, матеріальної допомоги не надавав. В липні 2013 року вона вимушена була вийти на роботу і вони з дочкою переїхали проживати до батьків, які мешкають в с. Вергуни Черкаського району Черкаської області. На протязі травня-липня 2014 року відповідач декілька разів з її дозволу брав дочку на вихідні та повертав в обумовлений час. 17.07.2014 року відповідач приїхав до її батьків в с. Вергуни, забрав дитину та запевнив, що поверне її наступного дня, однак 18.07.2014 року повідомив батьків в телефонному режимі, що дочку не поверне. Вказує, що вона з 18.07.2014 року не бачила своєї дочки, не має з нею звязку, оскільки відповідач утримує її у себе і добровільно повертати дитину не має наміру. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Дитина не може бути передана тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вказує, що вік їх дитини 1 рік та 11 місяців. Вона потребує постійного догляду матері, бабусі, дідуся. Колишній чоловік не може створити належних їх умов для дитини. В квартирі, де утримується їх дочка, немає дитячого ліжка, іграшок. Для догляду за дитиною відповідач найняв няню і дитина фактично весь час перебуває з чужою людиною. Також вказує, що їх дочка має алергію на певні види продуктів, потребує дієтичного харчування, систематичного лікування та пильного догляду. Всього цього їх дочка в даний час позбавлена. Крім того вказує, що відповідач систематично зловживає спиртними напоями, з приводу алкогольної залежності лікувався в медичному центрі «Надія». Утримання відповідачем дочки ставить під загрозу її здоровя і навіть життя. На підставі ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Добровільно повернути їй дитину відповідач [PERSON] відмовляється, що змушує її звернутися до суду з даним позовом. А тому, просить постановити рішення про відібрання дитини [PERSON], [INFO] у батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та повернути їй [PERSON] за її місцем проживання; встановити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси і зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком. В обґрунтування зустрічного позову вказує, що він з [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.012014 року. Від шлюбу вони мають малолітню долинку [PERSON], [INFO]. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.01.2014 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу їх малолітня дочка проживала то з ним, то з матірю [PERSON], оскільки в неї не було належного для проживання дитини місця. Вони підтримували стосунки коли дочка проживала з матірю, він постійно приїзджав до неї, приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні дочки. В травні 2014 року [PERSON] попросила його надати згоду на тимчасовий виїзд їх дочки за межі України, на що він спочатку погодився, а потім відкликав свою заяву, оскільки дізнався про те, що [PERSON] має намір виїхати на постійне місце проживання до Туреччини. Під час проходження [PERSON] та їх дочкою прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль для виїзду до Туреччини, працівниками прикордонної служби було повідомлено [PERSON] про скасування згоди на виїзд дитини за кордон, в звязку з чим [PERSON] залишила дочку зі своїми батьками, а сама поїхала до Туреччини. Він вирішив, що дочка буде проживати з ним так як батьки відповідачки в похилому віці і їм тяжко доглядати за дитиною, а тому він в липні 2014 року забрав малолітню дочку у батьків колишньої дружини та поставив їх до відома, що дочка буде проживати разом з ним. [PERSON] та її батьки не заперечувати проти проживання дочки разом з ним. Вказує, що під час проживання дочки разом з ним він самостійно забезпечував її всім необхідним, одягом, продуктами харчування, іграшками, облаштував для дочки спальне місце та місце для розваг. Також він влаштував дочку до дитячого навчального закладу (ясла-садок) № 34 «Дніпряночка», але навчальний рік планувався з 01.09.2014 року. 28.07.2014 року він звернувся до Органу опіки та піклування Черкаської міської ради із заявою про визначення місця проживання дочки разом з ним. Батьки колишньої дружини постійно приїздили до нього додому, провідували внучку і він перешкод їм в цьому не чинив. 30.08.2014 року [PERSON] та [PERSON] в черговий раз приїхали до нього додому щоб провідати внучку та скориставшись тим, що з внучкою залишалася його мати [PERSON], вони забрали внучку, швидко вибігли з квартири та сівши в машину поїхали в невідомому напрямку. В звязку з цим він звертався до Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області з заявою про викрадення дитини. Відомості по даному факту були внесені до ЄРДР 22.09.2014 року. Вважає, що в інтересах дочки їй необхідно проживати разом з ним, а не з матірю, оскільки він має власний бізнес та постійний заробіток, має можливість створити для дитини необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, має час відводити дитину до дитячого садка, займатися з нею, піклуватися про неї, в той час як відповідачка такої можливості не має. Також вказує, що проживання дочки разом з ним відповідатиме її інтересам. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. А тому, просить постановити рішення про негайне відібрання дитини [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] та повернути йому [PERSON] за місцем його проживання; встановити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.09.2014 року зустрічний позов [PERSON] обєднаний в одне провадження із основним. В судовому засіданні представник позивачки по основному позову та відповідачки по зустрічному позову, за довіреністю [PERSON], уточнила позовні вимоги [PERSON] та просила встановити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], пояснивши що саме таке рішення буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Від позовних вимог в частині відібрання дитини - [PERSON], [INFO] у батька - [PERSON] та повернення її матері відмовилася, оскільки в даний час дитина і так проживає разом з матірю і вони на даний час мешкають в Туреччині так, як позивачка там працевлаштована. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити оскільки малолітня дитина повинна проживати разом з матірю. В судовому засіданні представник позивачки по основному позову та відповідачки по зустрічному позову, за довіреністю [PERSON] підтримав пояснення представника [PERSON], просив визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити. В судовому засіданні відповідач по основному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, відібрати їх малолітню дитину в матері [PERSON] та повернути йому [PERSON] Також просив визначити місце проживання дитини разом з ним за адресою: [ADDRESS], оскільки саме він зможе створити необхідні умови для проживання та розвитку їх дитини. Крім того вважає, що дитина повинна проживати в Україні, а не в Туреччині, де вона в даний час проживає разом з позивачкою. В судовому засіданні представник відповідача по основному позову та позивача по зустрічному позову [PERSON] [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити, в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. В судовому засіданні представник третьої особи - Органу опіки та піклування Черкаської міської ради, за довіреністю [PERSON], просила визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], оскільки таке рішення буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Заслухавши пояснення представників позивачки по основному позову та відповідачки по зустрічному позову [PERSON] - [PERSON], [PERSON], відповідача по основному позову та позивача по зустрічному позову [PERSON], його представника [PERSON], представника Органу опіки та піклування Черкаської міської ради [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення основного позову [PERSON] та відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON], виходячи з наступних підстав. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року зі змінами та доповненнями № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно якого вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.01.2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу малолітня [PERSON] проживала періодично разом із одним із батьків, то з позивачкою [PERSON], то з відповідачем [PERSON] В останній час малолітня [PERSON] проживала разом зі своє матірю [PERSON] в помешканні батьків позивачки. В звязку із скрутним матеріальним становищем [PERSON] виявила намір виїхати разом з малолітньої дочкою за межі України в звязку з чим нею було отримано згоду батька дитини [PERSON] на виїзд дитини за кордон. Однак виїхати за межі України разом з малолітньою дочкою [PERSON] не змогла, оскільки згода на такий виїзд була відкликана батьком дитини, який звернувся до Прикордонної служби України із відповідною заявою. Під час проходження [PERSON] прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль їй було повідомлено про скасування заяви батька про дозвіл на виїзд дитини за кордон та заборонено виїзд малолітньої [PERSON] за кордон, в звязку з чим малолітня [PERSON] залишилася з батьками позивачки [PERSON] та проживала з ними до середини липня 2014 року, поки батько дитини [PERSON] не забрав її до себе, де вона і проживала до 30.08.2014 року. 30.08.2014 року батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у відсутність батька дитини забрали малолітню [PERSON] і вона в подальшому разом зі своєю матірю виїхали в Туреччину, де і проживають на даний час, оскільки позивачка там працевлаштована, а саме працює по контракту до 10.07.2015 року тренером в спортивному клубі «Just Dans Sport Club». Мешкають в житлі, яке винаймає їй роботодавець. Позивачка [PERSON] прийнята на тимчасовий консульський облік в Посольстві України в Турецькій Республіці до 16.03.2016 року. Звертаючись з даним позовом до суду позивачка [PERSON] просить визначити місце проживання її малолітньої дочки [PERSON], 04.09.2012 року разом з нею, за постійним її місцем реєстрації та проживання в Україні, а саме за адресою: [ADDRESS]. Частинами 4, 5\~ст. 19 СК України\~передбачено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок № 384/30-02-49 від 14.11.2014 року Органу опіки та піклування м. Черкаси згідно якого за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матірю [PERSON], суд не бере до уваги, оскільки він в основному ґрунтується на інформації отриманій зі слів сторін, а тому приймає рішення на підставі доказів, отриманих в судовому засіданні. Статтями 150, 180 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання, розвитку та утримання дитини. Аналізуючи зібрані та досліджені по справі докази, з приводу виконання кожною із сторін батьківських обов'язків щодо дочки [PERSON], [INFO], суд приходить до висновку, що сторони в повній мірі виконували вказані обов'язки, оскільки кожний із батьків з ким періодично проживала дитина піклувався про неї, займався її вихованням, матеріально забезпечував. Допитані в судовому засіданні свідки охарактеризували обох батьків, як таких що люблять свою дочку та здатні забезпечити належні умови для її проживання. Обоє з батьків працевлаштовані та матеріально забезпечені. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.\~\~Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а згідно ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Із зазначених норм слідує, що при вирішенні спору щодо дитини, першочерговим є саме інтереси дитини, тобто дитина має виховуватись в атмосфері любові, моралі та матеріальної забезпеченості та не може бути розлучена зі своєю матірю, крім виняткових випадків. Саме вказані принципи суд враховує при винесенні рішення, враховує ставлення батьків до дитини та виконання ними своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до батьків, вік дитини, якій на даний час виповнилося 2 роки 9 місяців, в якому дитина потребує постійного догляду та любові з боку матері, а також те, що виняткових випадків для розлучення дитини з матірю не існує. Також при винесенні рішення суд враховує житлово-побутові умови обох сторін, а саме те, що відповідач [PERSON] власного житла не має та проживає в [INFO], яка згідно договору купівлі-продажу від 20.09.2002 року належить його батьку - [PERSON] та те що умови проживання у вказаній квартирі малолітньої дочки [PERSON] відповідачем не були забезпечені, оскільки дитина навіть не мала свого ліжка, що було встановлено в судовому засіданні. Натомість позивачка має на праві власності своє житло, а саме: їй, її батькам [PERSON], [PERSON], [PERSON], малолітній [PERSON] на праві власності належить 6/25 частин житлового блоку (секції) 33-30 в будинку № 48 по вул. Орджонікідзе в м. Черкаси кімнати № 38, 39, загальною площею 49,9 кв.м., що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03.02.2014 року, витягом з Державного реєстру прав власності на житло. 16.10.2014 року спеціалістами служби у справах дітей Черкаської міської ради [PERSON] та [PERSON] було обстежено житлово-побутові умови проживання малолітньої [PERSON] за адресою: м. Черкаси, вул. Орджонікідзе, 48, жилий блок 33-40 (кім. 38-39) за результатами якого складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 16.10.2014 року, з якого вбачається, що в помешканні створені належні умови для проживання дитини, для дитини виділена окрема кімната в якій зроблено сучасний ремонт та умебльовано. Враховуючи зазначені вище обставини, а саме ставлення кожної із сторін до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із батьків, умови проживання сторін, матеріальне забезпечення сторін, а також виходячи з інтересів малолітньої дитини та її віку, в якому дитина потребує постійного догляду з боку матері, суд вважає що дитина в більшості може бути забезпечена при проживанні її з матірю, а тому приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини. Також суд вважає, що при вирішенні спору між батьком та матірю щодо місця проживання малолітньої дитини, суд визначає з ким буде проживати малолітня дитина, а зазначення при цьому конкретної адреси місця проживання є обмеженням права того з батьків з ким буде проживати дитина на свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України, однак враховуючи позовні вимоги позивачки [PERSON], яка просила визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою: [ADDRESS], виходячи із встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе вказати конкретне місце проживання дитини разом з матірю на території України, а саме за адресою: [ADDRESS]. Також суд вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання малолітньої дочки разом з матірю за адресою: [ADDRESS] не позбавить права батька бачитись з дитиною, відвідувати дочку за місцем проживання та приймати участь у її вихованні. Разом з тим, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] про відібрання дитини [PERSON] у матері та повернення її батьку [PERSON] за місцем його проживання, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що в даний час малолітня [PERSON], [INFO] разом зі своєю матірю проживає в Туреччині, про що відомо її батьку [PERSON] Повернення малолітньої дитини - [PERSON] її батьку - [PERSON] передбачає насамперед повернення дитини в Україну. Отже правовідносини, що виникають між дитиною та батьком вирішуються відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей і повязується із законодавством тієї держави, в якій дитина постійно проживає. Відповідно до ст. 5 Конвенції (1980 р.) для її цілей: a) "права піклування" включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. На підставі положень ст. 21 Конвенції, особа яка стверджує, що дитина була вивезена з держави-учасниці або утримується на території іноземної держави з порушенням прав піклування про дитину, може відповідно до ст. 8 Конвенції звернутися з заявою до спеціально призначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини або реалізації права доступу до дитини, яка постійно проживає в іноземній державі. Функції центрального органу за Конвенцією виконує Міністерство Юстиції України безпосередньо та його територіальний орган - Головне управління юстиції в області, куди необхідно було звернутись [PERSON] з відповідною заявою. Аналізуючи вищезазначені правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що вибраний [PERSON] спосіб та порядок звернення до суду не відповідає Конвенції (1980 р.), яка регулює дані правовідносини. Крім того, Європейський суд неодноразово розглядав справи, пов'язані з вирішенням національними судами спорів про викрадення і повернення дитини, і у своїх рішеннях наголошував на позитивному зобов'язанні держав-членів Ради Європи повернути дітей в країну їх проживання у випадках, встановлених Конвенцією 1980 року, оскільки це зобов'язання також випливає зі ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На підставі викладеного та

Outcome: approved