Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивачі звернулись до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою, у якій зазначили, що 17.10.2014р. Рішенням Баглійського районного суду по справі №207/4339/14-ц (суддя Тюлюнова В.Г.), яке набрало законної сили 28.10.2014р., визнано право приватної спільної часткової власності [PERSON], (ІПН [NUMBER], [ADDRESS]) в розмірі ? (50%) та [PERSON], (ІПН [NUMBER], [ADDRESS]) в розмірі ? частини (50%) на автозаправну станцію, розташовану по [ADDRESS], яка була оцінена в 90 000, 00 (дев'яносто тисяч) гривень. На підставі вказаного рішення Дніпродзержинським міським управлінням юстиції Дніпропетровської області було проведено державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на зазначену вище автозаправну станцію за позивачами. Однак, з Інформаційної довідки №60278672 від 31.05.2016р. з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна їм стало відомо про наявність арештів, накладених на належну [PERSON] та [PERSON] частину автозаправної станції, що порушують їх майнові права та інтереси, а саме: 1. За записом про обтяження №14259521 від 20.01.2016р. зареєстрована постанова про арешт майна боржника - [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, видана Баглійським відділом ДВС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області; 2. За записом про обтяження №14271272 від 21.04.2016р. зареєстрована постанова про арешт майна боржника - [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, видана Уманським МВ ДВС Уманського МРУЮ Черкаської області. Оскільки автозаправна станція за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON], а не боржнику [PERSON], позивачі просили суд: 1.Скасувати постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: №41884977, видану 20.01.2016р. Баглійським відділом ДВС Дніпродзержинського МУЮ, Дніпропетровської області (виконавець: Наумова І.В.) та №50740885, видану 11.04.2016р. Уманським МВ ДВС Уманського МРУЮ, Черкаської області (виконавець: Горбатюк Н.Б.); 2.Скасувати арешти та заборони відчуження автозаправної станції, розташованої по [ADDRESS], зареєстровані в єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записами про обтяження від 20.01.2016р. під №14259521 і від 21.04.2016р. №14271272; 3.Зобов'язати Дніпродзержинське міське управління юстиції, Баглійський відділ Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції (в межах його компетенції) та Уманський міський відділ Державної виконавчої служби Уманського міжрайонного управління юстиції (в межах його компетенції) виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записи від 20.01.2016р. під №14259521 і від 21.04.2016р. №14271272 про заборону на відчуження автозаправної станції, розташованої по вулиці Дніпропетровська (Січеславський шлях), 2-в в місті Дніпродзержинську; Представник позивачів у судове засідання з'явився, позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час та день розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини: 17.10.2014р. Рішенням Баглійського районного суду по справі №207/4339/14-ц (суддя Тюлюнова В.Г.), яке набрало законної сили 28.10.2014р., визнано право приватної спільної часткової власності [PERSON], (ІПН [NUMBER], [ADDRESS]) в розмірі ? (50%) та [PERSON], (ІПН [NUMBER], [ADDRESS]) в розмірі ? (50%) на автозаправну станцію, розташовану по [ADDRESS], яка була оцінена в 90 000, 00 (дев'яносто тисяч) гривень. Судом також встановлено, що на підставі вказаного рішення та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 29350315 від 21.04.2016р. автозаправна станція, розташована по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] (рнокпп [NUMBER]) та [PERSON] (рнокпп [NUMBER]). Відповідно до статей ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391 ЦК України, глави 4 ЖК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Цією ж статтею Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п.5.1.4. Інструкції "Про проведення виконавчих дій", затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999р., стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві власності. На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи,, у тому числі, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2016р. №60278672, автозаправна станція, розташована по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] (рнокпп [NUMBER]) та [PERSON] (рнокпп [NUMBER]), а не боржнику [PERSON] З огляду на зазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог щодо скасування арештів та заборон відчуження автозаправної станції, розташованої по [ADDRESS], зареєстровані в єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записами про обтяження від 20.01.2016р. під №14259521 і від 21.04.2016р. №14271272 та про зобов'язання відповідачів в межах їх компетенції виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записи від 20.01.2016р. під №14259521 і від 21.04.2016р. №14271272 про заборону на відчуження автозаправної станції, розташованої по вулиці Дніпропетровська (Січеславський шлях), 2-в в місті Дніпродзержинську Водночас, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог відносно скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: №41884977, видану 20.01.2016р. Баглійським відділом ДВС Дніпродзержинського МУЮ, Дніпропетровської області (виконавець: Наумова І.В.) та №50740885, видану 11.04.2016р. Уманським МВ ДВС Уманського МРУЮ, Черкаської області (виконавець: Горбатюк Н.Б.) з огляду на наступне. Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби встановлений статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно ч.1 та ч.2 вказаної статті рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. При цьому, згідно ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання. З огляду на зазначене судом встановлено, що позивачі - [PERSON] та [PERSON] - не є а ні сторонами, а ні іншими учасниками виконавчих проваджень, в рамках яких винесені оскаржувані постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: №41884977, видана 20.01.2016р. Баглійським відділом ДВС Дніпродзержинського МУЮ, Дніпропетровської області (виконавець: Наумова І.В.) та №50740885, видана 11.04.2016р. Уманським МВ ДВС Уманського МРУЮ, Черкаської області (виконавець: Горбатюк Н.Б.), а тому позивачі не є суб'єктами оскарження вказаних постанов державних виконавців у розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. На підставі ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed