Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач в грудні 2015 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що 08.08.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/0151/74/51060, відповідно до якого відповідач надав йому кредит у розмірі 18 270 доларів США. Вважає вказаний договір таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, перед укладенням договору банк не надав йому відповідної інформації про умови кредитування. Просить визнати кредитний договір № 014/0151/74/51060 від 08.08.2007 року недійсним та застосувати правові наслідки недійсності правочину. Позивач в судове засідання не з`явився, його представники в судовому засіданні просять позов задоволити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, подав в суд заяву про розгляд справи у його відсутності, згідно заперечення проти позовної заяви, просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Дослідивши докази, суд встановив слідуюче. Відповідно до копії кредитного договору № 014/0151/74/51060 від 08.08.2007 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», про що свідчать підписи сторін, [PERSON] отримав в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 18270, 00 доларів США із строком повернення суми кредиту, а також сплати процентів за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку по 08.08.2022 року (включно), згідно графіку надання кредиту. Процентна ставка за користування кредитом складає 13,000% відсотків річних. Як вбачається з додатку №1 до вищевказаного кредитного договору позивач 08.08.2007 року отримав транш в розмірі 18270,00 доларів США, про що свідчать підписи сторін. Крім того, відповідно до додатку №2 до вказаного вище кредитного договору позивач ознайомився з графіком погашення кредиту, що підтверджується підписами сторін. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26 травня 2016 року, клопотання представників позивача задоволено, та по справі призначено судову економічну (фінансово-кредитну) експертизу, на вирішення якої поставлено запитання : -чи підтверджується документально розрахунок заборгованості щодо відповідності вимогам чинного законодавства документального оформлення операцій ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» по наданню кредиту, з повноти, нарахування і сплати відсотків за користування кредитом позичальником [PERSON] за кредитною угодою № 014/0151/74/51060 від 08.08.2007; -чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника [PERSON] умовам укладеного між вказаними сторонами умовам кредитного договору № 014/0151/74/51060 від 08.08.2007 та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором. Як вбачається з висновку №7589 судово-економічної експертизи складеного 31 березня 2017 року, дослідженням поданих документів (виписки, по особових рахунках, заява на видачу готівки, заява на переказ готівки) підтверджується відповідність умовам кредитного договору №014/0151/74/51060 від 08.08.2007р. та вимогам чинного законодавства документальне оформлення операцій ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» по наданню кредиту, з повноти, нарахування і сплати відсотків за користування кредитом на виконання умов вищезазначеного Кредитного договору. Дослідженням поданих документів, наданий у матеріалах справи розрахунок щодо списання та подальшої видачі кредитних коштів позичальнику [PERSON] відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору № 014/0151/74/51060 від 08.08.2007р. та підтверджується документами (заявка на видачу готівки, виписки по рахунках, «Расчетные документы»).Оскільки наданих на дослідження документів (заяви на переказ готівки) не достатньо для підтвердження заборгованості позичальника по Кредиту (основний борг) та процентах, дати відповідь на питання відповідності представленого у матеріалах справи розрахунку заборгованості позичальника [PERSON] розрахунковим документам щодо погашення кредиту за цим кредитним договором, не надається можливості. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.14 постанови Пленум вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Виходячи з положень ч.1 ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7, постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. В силу вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі наведеного вище, беручи до уваги те, що кредитний договір №014/0151/74/51060 від 08.08.2007 рокуукладений між сторонами на підставі та у відповідності до вимог чинного законодавства України, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи №7589 від 31.03.2017 року, посилання позивача на той факт, що оспорюваних кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, так як перед укладенням договору банк не надав йому відповідної інформації про умови кредитування - свого підтвердження при дослідженні судом доказів не знайшов, оскільки спірний кредитний договір укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, чим самим позивач ознайомився з його умовами, крім того підпис позивача наявний у додатках до кредитного договору про графік надання кредиту та графік погашення кредиту, що також підтверджує обізнаність останнього про умови та тарифи повернення кредитного договору. З огляду на наведене, суд вважає позов необґрунтованим, та таким що до задоволення не підлягає. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду з даною позовною заявою), споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. На підставі даної норми позивач не сплачував судовий збір при подачі даного позову. Не справляння судового збору при подані даної заяви не є підставою для звільнення від сплати такого. Відповідно до п.п.2 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду з даною позовною заявою), за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто - 487, 20 грн. Згідно ч.2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 487, 20 грн..

Outcome: approved