Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить надати дозвіл матері дитини [PERSON], [INFO], на перетин кордону, вивіз її неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу батька - [PERSON], [INFO], до України, Російської Федерації та Республіки Білорусь строком на шість років з дня винесення рішення; надати дозвіл матері дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON], [INFO], оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон та супроводу неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], до України, Російської Федерації та Республіки Білорусь строком на шість років з дня винесення рішення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 06.08.2013. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. На даний час позивач з відповідачем проживають окремо. Відповідач свої батьківські обов'язки відносно сина не виконує, його життям та здоров'ям не цікавиться, не навідує. Позивач постійно піклується про виховання та утримання сина, і в першу чергу про здоров'я. На теперішній час, у позивача є можливість вивезти дитину за кордон для відпочинку та оздоровлення до Чорного та Азовського моря, в Російську Федерацію та Україну. Також на території Республіки Білорусь, а саме в м. Новополоцьк Вітебської області, де позивач має родину. Такі поїздки вона планує робити регулярно, саме тому прагне отримати дозвіл на вивезення дитини строком на 6 років. Оскільки місце перебування відповідача їй не відоме, жодних контактів вони не підтримують, то відповідно отримати дозвіл від нього не має ніякої можливості. У той час коли місцезнаходження відповідача їй було відоме, вона двічі отримувала дозвіл відповідача на виїзд дитини за кордон. 07.02.2018 до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позовна заява подана представником позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності виданої Російською Федерацією, яка не має юридичної сили, оскільки не має відповідного засвідчення. По-друге, оскільки позивачем не визначено конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній дитини, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон України без згоди батька, до досягнення нею 18 років, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечать нормам матеріального права, які визначають рівні права та обов'язки батьків відносно виховання дитини. По-третє, оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків, тобто згоди іншого батька не потребується. Таким чином відсутні необхідність надання судом окремого дозволу на виготовлення паспорта для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди його батька - [PERSON] Враховуючи викладене УДМС вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, які не підлягають задоволенню, а подана позовна заява не підлягає розгляду. 02.03.2018 від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на пояснення (відзив) третьої особи, відповідно до якої із запереченнями викладеними у поясненні (відзиві) сторона позивача категорично не погоджується, посилаючись на наступне. Пояснення (відзив) підписано начальником Новопсковського районного відділу ДМС України, однак третьою стороною у справі є УДМС України в Луганській області. Отже Новопсковський районний відділ ДМС України не мав жодних правових підстав та відповідних повноважень для підписання та подання даного пояснення (відзиву). По-друге, у своєму поясненні (відзиві) УДМС заявляє про відсутність права бути представником позивача у [PERSON] у зв'язку з тим, що дані правовідносини виникли на підставі довіреності, виданій на території Російської Федерації, яка не була легалізована на території України. Також у своєму поясненні (відзиві) УДМС посилається на ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право". Відповідно до вказаної статті, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Виходячи з положень Конвенції, нотаріальна довіреність, видана на території Російської Федерації, не потребує додаткової легалізації. Із аргументом УДМС відносно необхідності визначення періоду перебування за кордоном сторона позивача також не погоджується, оскільки вважає, що відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. №57 положення щодо зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування стосуються лише нотаріально посвідченої згоди, а не рішення суду, як вказує УДМС. Також у своєму пояснення (відзиві) УДМС посилається на правову позицію, викладену в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 16.03.2016 у справі №6-33303ск15. Однак, процитована у поясненні (відзиві) частина рішення спирається на ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України". На момент подання позовної заяви дана стаття не регулює відносини щодо тимчасового виїзду та в'їзду громадян України, які не досягли 16-річного віку. Таким чином, сторона Позивача вважає зауваження УДМС, викладені у поясненні (відзиві), неаргументованими, безпідставними та такими, що не відповідають нормам процесуального права. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 30.01.2018 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 26.02.2018. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.02.2018 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 26.03.2018. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати без її участі та участі позивача, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Оскільки про час і місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем 06 серпня 2013 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим 06.08.213 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області (а.с. 11). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 04.12.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 794, де батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з позовної заяви позивач бажає вивезти дитину за кордон для відпочинку та оздоровлення в Російську Федерацію та на підконтрольну українській владі територію України, а також до родичів в Республіку Білорусь, але не може цього зробити, оскільки місце перебування відповідача їй не відоме. В той час коли позивачу було відоме місцезнаходження [PERSON], вона зверталася до нього та отримувала дозвіл на виїзд їх малолітнього сина, що підтверджується заявою (дозволом) [PERSON], посвідченою 22.03.2011 приватним нотаріусом Краснолуцького міського нотаріального округу Луганської області Бобрицькою О.І. (а.с. 12), дозволом наданим [PERSON] та посвідченим 10.07.2014 [PERSON] тимчасово виконуючим обов'язки нотаріуса Якутського нотаріального округу Республіки Саха (Якутія) Ковалевською А.М. (а.с. 13). Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того в ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 № 367, визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення та за кордон України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення та за межі кордону України, мету поїздки (відпочинок та оздоровлення), суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково та надати дозвіл на в'їзд та виїзд малолітнього [PERSON] на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та за межі державного кордону України, а саме до Російської Федерації, Республіки Білорусь, без згоди батька строком до [INFO]. В іншій частині вимог позивача щодо надання дозволу на виїзд за кордон строком на 6 років слід відмовити. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред`явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Згідно п. п. 4, 7 підпункту 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМУ від 07.05.2014 №152 (зі змінами), паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років; оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Як випливає з вищезазначеної норми Порядку, згода відповідача також необхідна для оформлення проїзних документів для виїзду малолітнього сина [PERSON] за кордон. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, суд дійшов висновку про те, що позивачу необхідно надати дозвіл на оформлення необхідних проїзних документів для тимчасового виїзду та в'їзду або супроводу неповнолітньої дитини. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання до суду фізичними особами позовних заяв немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення позивача до суду становить 640 грн. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 680 грн., тобто у розмірі більшому ніж встановлено законом. Як вбачається з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За таких підстав, частина сплаченого позивачем судового збору відповідно до квитанції №0.0.913625874.1 від 12.12.2017 у розмірі 40 грн. підлягає поверненню позивачу. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду з даною позовною заявою у розмірі 640 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial