Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про визнання недійсним договору іпотеки від 15.11. 2007 року, укладеного з Акціонерним комерційним інновацйним банком «УкрСіббанк», який забезпечує виконання позивачем зобов'язань, що випливають з кредитного договору. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Крім того, позивач просив виключити з-під арештів, накладених постановами Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23.10.2015 року 04.06.2015 року, 16.04.2014 року та 25.03.2013 року земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] При цьому позивач посилається на те, що предмет іпотеки не належав іпотекодавцю на праві власності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представив. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, про поважність причин неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, між Акціонерним комерційним інновацйним банком «УкрСіббанк» як іпотекодержателем та [PERSON], як іпотекодавецем укладено Іпотечний договір від 15.11. 2007 року в якості забезпечення виконання останньою зобов'язань, що випливають з укладеного між сторонами кредитного договору та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. Предметом іпотеки є нерухоме майно - земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Згідно із встановленим ст. 11 ЦПК принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. За умовами до ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно роз'яснень, наданих у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про іпотеку». Так, згідно ч.2 ст.5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент укладення спірного іпотечного договору, предметом іпотеки поміж іншого може бути об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Проте, предмет іпотеки не належав іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку. Наявний державний акт про право власності на земельну ділянку засвідчував належність предмету іпотеки зовсім іншій особі. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про заставу» (в редакції на момент укладення іпотечного договору) заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно. Згідно ст.583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Тобто для передачі майна в іпотеку слід отримати згоду власника цього майна, чого зроблено не було. Таким чином судом установлено, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки [PERSON] не була власником спірної земельної ділянки. Отже, на момент укладення спірний іпотечний договір не відповідав вимогам чинного законодавства, зокрема - ст.ст. 16, 18 Закону України "Про іпотеку", а тому він підлягає визнанню недійсним, відповідно до приписів ст.ст. 203 ч. 1 та 215 ч. 1 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 15.11. 2007 року підлягають задоволенню як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладені обставини, враховуючи відсутність права власності позивача на спірне нерухоме майно, суд приходить до висновку, що накладені арешти та оголошені заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджають забезпечити виконання нею своїх зобов'язань за кредитним договором перед ПАТ «УкрСиббанк» шляхом його подальшого продажу.

Outcome: approved