Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь компенсацію по затримці у виплаті заробітної плати в розмірі 12 245 грн. 82 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Ніжинський механічний завод» на посаді водія, а наказом №54к від 22.04.2013 року його було звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, але всупереч вимогам ст.116 Кодексу законів про працю України відповідач не провів із ним розрахунку по заробітній платі у день звільнення, виплативши його заробітну плату тільки 26 грудня 2013 року. В судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, про підтримку позову та про згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений, і суд не має відомостей про причини його неявки, тому відповідно до ст.224 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.212 ЦПК України за своїм нутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов висновку, що позов законний, обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що передбачено і ч.1 статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України, а відповідно до ч.4 ст.60 вказаного кодексу доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Ніжинський механічний завод» на посаді слюсара. Наказом №59к від 31.05.2013 року [PERSON] було звільнено з роботи за ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін. Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 34 Закону України "Про оплату праці" визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст.3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Позивачем надано розрахунок компенсації втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, яка складає 12 245 грн. 82 коп. Правильність розрахунку відповідачем не оспорено та іншого розрахунку не надано.

Outcome: approved