Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути на його користь з відповідачки борг за договором позики 5850 грн., пеню за прострочення виконання зобов'язання 273.06 грн., збитки 1032.71 грн., інфляцію та 3 % річних 2077 грн., а всього 9181.52 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та пояснила, що 13.05.2013 року передав [PERSON] в борг 5850 грн., які вони повинна була повернути йому в строк до 13.05.2014 року. Правочин було оформлено розпискою [PERSON] в отриманні зазначених коштів, та її зобов'язанням повернути кошти до 13.05.2014 року. Після закінчення строку розписки, позивач попросив відповідачку повернути гроші, але ж вона ухилилася від виконання своїх зобов'язань, тому він звернувся до суду і просить окрім боргу стягнути з неї за прострочення грошових зобов'язань 3 відсотка річних та інфляцію від простроченої суми за період з 14.05.2014 року по 01.09.2014 року за 111 днів що становить 2077.92 грн., пеню , яка розраховується, виходячи із облікової ставки НБУ на 5.09.2014 року -12.5%, за кожен день прострочки, яка становить 220.89 грн., а також збитки, які пов'язані з тим, що на момент звернення до суду гроші знецінились по відношенню до долару США на 74.51 долар, що в гривневому еквіваленті становить на 05.09.2014 року 1032.71 грн. А всього просить стягнути 9181.52 грн. В судовому засіданні відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, мотивуючи тим, що договір позики є реальним договором, який пов»язаний з передачею грошей, але ж [PERSON] відповідачці гроші в зазначеній сумі не надавав. Договір є недійсним, тому що розписка про отримання коштів була написана нею під психологічним тиском з боку позивача та [PERSON], які є власниками магазину де вона працювала. Вони погрожували розправою їй та залякували її, що можуть розправитись з її дітьми. В обґрунтування заперечень відповідачка пояснила, що вона тривалий час працювала в магазині [PERSON] та [PERSON]. 12.05. 2013 року вона повідомила [PERSON], що має намір звільнитись з роботи. 13.05.2014 року, коли прийшла на роботу, то їй влаштували ревізію, до проведення якої її не допустили. При проведені ревізії була нібито виявлена нестача товару на суму 5850 грн., які позивач став вимагати з неї. Вона не погоджувалась з нестачею та відмовлялась платити. Але ж [PERSON] та [PERSON] стали погрожувати їй в присутності [PERSON] та [PERSON], що застосують насильство до неї та її неповнолітніх дітей , якщо вона не підпише боргову розписку. Злякавшись за дітей, вона написала розписку про отримання грошей, хоча фактично їх не отримувала. З приводу застосування до неї психічного насилля з боку позивача та його компаньйона до органів внутрішніх справ та прокуратури вона не зверталась. В судовому порядку розписку не оспорювала. Просить відмовити в позові. Вислухавши сторони, дослідивши наявні в справі докази , суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Але ж за правилами цієї статті при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що гроші не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. За змістом п.12 постанови Пленуму ВСУ від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК України. Судом встановлено на підставі письмової розписки, написаної власноруч відповідачкою, яка не заперечувала це в судовому засіданні ,що між сторонами 13.05.2013 року було укладено договір позики за умовами якої [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 5850 грн., які вона зобов'язалась повернути до 13.05.2014 року. Виходячи із тексту розписки,де зазначено , що [PERSON] зобов'язалась виконати грошове зобов»язання до 13.05.2014 року , відповідно до ч.2 ст.252 ЦК України останнім днем виконання відповідачкою зобов'язання вважається 12.05.2014 року. Суд на підставі ст. 59 ч.2 ЦПК України не приймає до уваги доводи відповідачки, а також показання свідка з її боку [PERSON] про те що при написанні розписки, гроші [PERSON] не передавались, тому що протягом року з моменту написання розписки та до моменту звернення позивача з вимогою про стягнення коштів, відповідачка не оспорювала в суд зазначений договір позики, відповідно до ст.1051 ЦК України на предмет його безгрошів'я, а показання свідка не є допустимим засобом доказування факту вчинення цього правочину. З цих же підстав суд не розглядає як допустимі докази показання свідків з боку позивача [PERSON] та [PERSON] щодо доведеності факту вчинення правочину, т.щ. договір було укладено в письмовій формі і розписка є допустимим та достатнім доказом, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України Суд також вважає недоведеним з боку відповідача , що зазначений договір позики був укладений під впливом насильства з боку позивача із наступних підстав. Так, виходячи з принципу презумпції правомірності правочину , правочин є правомірним , якщо його недійсність прямо не встановлена законом , або якщо він не визнаний судом не дійсним. Недійсність укладеного між сторонами договору позики прямо не встановлена законом . Зазначений правочин є оспорюваним, тобто може бути визнаний недійсним за рішенням суду відповідно до ст.215 ЦК України. Відповідачка не надала суду належних доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину. Таким , чином, виходячи із положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору ,тобто відповідачка повинна була до 12.05.2014 року повернути позивачу зазначені в розписці гроші , але ж в судовому засіданні відповідачка визнала, що на 12.05.2014 року гроші позивачу нею повернуті не були. А тому на користь позивача з відповідачки необхідно стягнути суму боргу за договором позики - 5850 грн. За правилами ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання , або виконання з порушенням умов , визначених змістом зобов»язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки , встановлені договором, або законом. Правовими наслідками порушення грошового зобов'язання,відповідно до ст.625ЦК України є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а і інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та 3 проценти річних від простроченої суми основного боргу. Відповідачка порушила грошове зобов'язання, за яке ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність у вигляді сплати на вимогу кредитора суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Суд проводить розрахунок інфляційних нарахувань на суму боргу з урахуванням рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.за період з 13.05.2014 по 08.09.2014 року( по день звернення з позовом) , що становить 119 днів прострочки. Відповідно до інформації, викладеної на офіційному сайті Державної служби статистики України (ukrstat.gov.ua) встановлені наступні індекси споживчих цін в 2014 році: травень-103.8%, червень-101%, липень-100,4%, серпень-100.8%, які підлягають перемноженню між собою, та становить 106.1% Таким чином сума боргу на 08.09.2014 року з урахуванням індексу інфляції становить 5850грн*106.1/100= 6206.85грн., із них інфляційні нарахування - 356.85грн. Виходячи із вищезазначених рекомендацій Верховного Суду України (лист Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р) розрахунок 3 % річних проводиться за формулою : Сума санкції = С х 3% х Д : 365 , де С - сума заборгованості,Д - кількість днів прострочки. Таким чином , стягненню з відповідачки підлягає ( 5850*3% *119 днів:365= 57.22грн). Таким чином на користь позивача слід стягнути з відповідачки борг за договором 5850 грн., індекс інфляції за прострочення грошового зобов'язання 356 грн. 85 коп., 3% річних від суми простроченого зобов'язання в сумі 57.22 грн., а всього 6264.07грн. Суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення пені, т.щ. пеня, як спосіб забезпечення виконання зобов'язань , не була , відповідно до ст. 547,548 ЦК України передбачена ні договором, ні законом. Також суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування збитків, пов'язаних із збільшенням курсу долару США до національної валюти по відношенню до суми боргу , яку відповідачка мала сплатити на момент виникнення обов'язку виконання зобов'язання, але не сплатила. Суд виходить із того, що договір позики було укладено в валюті - гривня і індексація боргу та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання і є достатньою компенсацією. Відповідно ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають задоволенню пропорційно задоволених вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені на 68 %, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 166 гривень. А тому в решті позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial