Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 14 жовтня 1989 року між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано згідно рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у 2020 році. В період перебування в шлюбі, нею спільно з відповідачем за спільні кошти та спільною працею було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 86,9 кв.м, житловою площею 35,4 кв.м., будівництво зазначеного будинку було завершено у 1991 році. У 1990 році було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику [PERSON] ; складено акт виносу в натурі меж земельної ділянки та розбивки будівель; виготовлено проект жилого будинку; складено схему виносу меж земельної ділянки з розбивкою будівель; складено проект забудови земельної ділянки забудовника та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку (рішення виконавчого комітету Козятинської сільської Ради народних депутатів №19 від 16.02.1990р.). Зазначений житловий будинок, згідно запису погосподарської книги Махнівської сільської ради за 2016-2020 роки № 9, особового рахунку № [NUMBER] рахується за відповідачем - [PERSON] і згідно земельно-кадастрової книги сільської ради рахується присадибна ділянка площею 0,3000га., що підтверджується довідкою Махнівської сільської ради Козятинського району Вінницької області №653 від 05.08.2020р. Згідно звіту про оцінку майна від 20.11.2020 року встановлено, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 268 700 грн. 00 коп. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] , ще станом на 1992 рік є новозбудованим об`єктом, придатний для проживання на 100%, в ньому виконані внутрішні ремонтні роботи, проведено комунікації та укладено договори з обслуговуючими організаціями і на день звернення до суду з даним позовом у ньому проживає вона з відповідачем. Однак, від реєстрації права власності на даний будинок відповідач ухиляється, відповідно відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок. Крім того, при особистій зустрічі, відповідач щоразу намагається чинити позивачеві перешкоди у проживанні в цьому будинку, створює нестерпні умови, відмовляється добровільно провести поділ зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями, що унеможливлює державну реєстрацію права власності та отримання нею права власності на частину нерухомого майна з подальшою реєстрацією такого права. Тому позивачка звернулась з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача Голуб Н.Є. вимоги позову підтримала, посилаючись на обставини, що у ньому зазначені. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнав, вказав, що не заперечує, щоб його колишня дружина набула у власність частину будинку; сам він жодного інтересу до такого будинку не має, дій щодо реєстрації за собою права власності не вчиняє за браком часу та зайнятістю на роботі. Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 14 жовтня 1989 року уклали шлюб, згідно свідоцтва про шлюб від 14.10.1989 серії [NUMBER] . Згідно довідки № 653 від 05.08.2020, наданої Махнівською сільською радою Козятинського району Вінницької області, зазначено, що згідно запису погосподарської книги Махнівської сільської ради за 2016-2020 роки № 9, особового рахунку № [NUMBER] житловий будинок з погосподарськими будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS] , рахується за гр. [PERSON] ; за змістом цієї ж довідки згідно земельно-кадастрової книги сільської ради також рахується присадибна земельна ділянка площею 0,3000 га. (а.с.22). Замовником на виготовлення технічної документації, а саме технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.19). Також судом встановлено, що згідно будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виділеного індивідуальному забудовнику в селі Комсомольське - [PERSON] , йому виділено земельну ділянку у [ADDRESS] , затверджено план будинку, розроблено проект забудови земельної ділянки, надано дозвіл на забудову по [ADDRESS] . У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з частиною 3 статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127) , для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Пунктом 43 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на об`єкти, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Згідно ч. 3. ст. З Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсп 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, і для оформлення на них права власності необхідно звернутись до державного реєстратора з визначеними документами. Згідно відомостей технічного паспорта на будинок, що розташований по [ADDRESS] , сам будинок, прибудова, веранда, сарай, сарай-літня кухня, погріб, вбиральня, сарай, навіс, огорожа, огорожа з хвірткою побудовані у 1991 році. Такі споруди, що розташовані на земельній ділянці та сама земельна ділянка, площею 0,3 га числяться за відповідачем, згідно вказаної вище довідки. На підставі вказаних вище документів, що містяться у матеріалах справи, встановлено, що житловий будинок, щодо якого виникло питання про визнання його об`єктом права спільної сумісної власності, збудований до 05 серпня 1992 року, отже для оформлення права власності на нього застосовується вказана процедура. Судом встановлено, що володільцем вказаного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, є[PERSON] ; [PERSON] є замовником технічного паспорту; будинок збудований за час перебування сторін у шлюбі. Відповідач не звертається до державного реєстратора для оформлення права власності, а позивач такого права не має, оскільки її частка у майні не визначена, і земельна ділянка та будинок за нею не числяться. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Доведено, що будинок, що розташований у [ADDRESS] був збудований у період перебування сторін у шлюбі, такий будинок є об`єктом, на який може бути визнано право власності, не є самочинним будівництвом, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частки у праві власності такого майна у позивача та відповідача є рівними - по Ѕ за кожним. А отже - позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦКП України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з зазначеним позовом [PERSON] сплачено на користь держави судовий збір в розмірі 1340 грн. за подання позовної заяви про розподіл спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується квитанцією КБ «Приватбанк» Козятинське відділення Вінницької філії № 0.0.1934977774.1 від 09.12.2020. Згідно п. 8 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюється відповідно до процесуального законодавства. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачена останньою сума судового збору при поданні вказаної позовної заяви до суду в розмірі 670 грн., що становить половину від сплаченого судового збору, оскільки позов визнано відповідачем.

Outcome: approved