Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищезазначеним позовом, у якому просять суд зобов'язати відповідача надати згоду на вилучення земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], на якій є розташованою належна позивачам на праві спільної часткової власності будівля магазину непродовольчих товарів, для подальшої передачі земельної ділянки у користування позивачів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на те, що, їм, на праві спільної часткової власності належить магазин непродовольчих товарів, розташований за адресою: [ADDRESS]. 11.06.2013 року позивачі звернулись до відповідача із проханням надати згоду на вилучення вищевказаної земельної ділянки, але отримали відмову із пропозицією звернутись до суду. Враховуючи, що, позивачі зможуть оформити вищевказану земельну ділянку лише після відмови теперішнього користувача від цієї частини земельної ділянки шляхом надання відповідної згоди на її вилучення, просять суд, на підставі ст.149 ЗК України зобов'язати відповідача надати таку згоду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] (кожен) підтримали позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позов свого довірителя у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача Чуйко М.Д. позов не визнав, посилаючись на обставини, зазначені у письмових запереченнях (а.с.23-26). Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як зазначено у роз'ясненнях, наданих у п.7 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 7 від 16.04.2004р., при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV "Про фермерське господарство" питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці, наданій відповідачу у постійне користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею №67 від 06.07.1995р. (а.с.49-51). Маючи намір отримати спірну земельну ділянку у користування, позивачі просять суд зобов'язати відповідача надати згоду на вилучення вказаної земельної ділянки для подальшої її передачі позивачам у користування. При цьому, як на правову підставу своїх позовних вимог позивачі посилаються на ст.149 ЗК України, відповідно до ч.10 якої у разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. Разом з цим, як зазначено у ч.1,2,3 ст. 149 ЗК України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. З вищенаведеного суд вбачає, що, розгляд питання щодо вилучення земельної ділянки чинним законодавством віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, і може бути розглянуто судом лише за наявності позову до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо). При цьому, частина 10 ст.149 ЗК України регулює правовідносини між землекористувачем та власником спірної земельної ділянкою, якими, у даному випадку, позивачі (кожен) не являються. Таким чином, встановивши в судовому засіданні, що, порушене позивачами питання щодо вилучення земельної ділянки нормами чинного законодавства віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, суд, встановивши також відсутність порушень прав та інтересів позивачів з боку відповідача, приходить до висновку, що, позовні вимоги позивачів є необгрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, суд,

Outcome: dismissed