Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. 31.01.1997 року з її, [PERSON], згоди у вищевказаному будинку був зареєстрований її онук [PERSON], проте в січні 2013 року він залишив належне їй помешкання та не проживає там по даний час. Ураховуючи її матеріальні статки, вона, [PERSON], має право на отримання субсидії, однак реєстрація відповідача перешкоджає їй у використані такої державної допомоги, тому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй на праві приватної власності житловим приміщенням. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач, будучи належним чином оповіщений про день та час розгляду справи по суті, за адресою за адресою його місця проживання та місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а тому згідно правил ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Ураховуючи те, що позивач не з'явилась в судове засідання, скориставшись своїм правом, що передбачене ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача суд визнає неповажною, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст.169, 197 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №6, що видане 02.08.1989 року, [PERSON] являється власником житлового будинку за [ADDRESS]. Факт належності вказаного домоволодіння саме [PERSON] підтверджується також записами у Домовій книзі, де господарем житлового будинку за [ADDRESS] вказано [PERSON] Судом встановлено, що 31.01.1997 року [PERSON], [INFO], зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] 30.06.1999 року рішенням 6 сесії Липовецької селищної ради народних депутатів 23 скликання було вирішено перейменувати [ADDRESS] на [ADDRESS]. Відповідно до складеного 22.01.2013 року акта депутатом міської ради та сусідами, [PERSON] з січня 2013 року по даний час не проживає в житловому будинку за [ADDRESS]. Факт відсутності [PERSON] в належному позивачеві житловому будинку з січня 2013 року по даний час також констатовано довідкою виданою 28.02.2014 року за №740 Липовецькою міською радою. Як зазначено у ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Наведене кореспондується і з нормами ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом. Статтею 401 ЦК України, передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Частиною 2 вказаної статті унормовано, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із здобутих у справі доказів судом з'ясовано, що в розумінні ст.64 ЖК України та ст.3 СК України, відповідач [PERSON], був зареєстрований в належному позивачеві на праві приватної власності житловому будинку на правах члена його сім'ї - як онук, відтак набув права сервітуту, проте з січня 2013 року там не проживає без поважних причин, тобто більш як один рік, відтак слід констатувати, що він втратив право на користування цим житлом, оскільки інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла чи законом. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК України). Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", який є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини щодо зняття із реєстрації місця проживання, зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Свою правову позицію із вирішення аналогічних спорів висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» у п.3, вказавши на необхідність застосування правил ст..7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст..405 ЦК України, коли питання стосується зняття з реєстрації члена сім'ї власника житлового будинку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства, а порушене право позивача підлягає поновленню у спосіб, що передбачений спеціальним нормативно - правовим актом. Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.88 ЦПК України, відповідно до якої присуджує із відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної суми позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved