Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом з тих підстав, що 30.01.1979 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30.01.1979 року, за період якого, а саме 13.09.1986 року, вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбали нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS], Закарпатської області, вартість якого становила 3 200 (три тисячі двісті) карбованців. У той час, не мавши конфлікту в сім'ї, вона без жодних сумнівів надала згоду на виготовлення правовстановлюючих документів на будинок на відповідача. Так, згідно довідки № 218 від 04.07.2011 року, виданої КП "Великоберезнянське РБТІ", згаданий будинок вцілому зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] Однак, у 2006 році шлюб між нею та відповідачем було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.08.2007 року, і на сьогоднішній день вони не домовились про порядок поділу вищевказаного нерухомого майна. Вона проживає в половині спірного будинку зі своїм другим чоловіком - [PERSON], з яким уклала шлюб 15.09.2007 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 15.09.2007 року. Оскільки колишній чоловік виганяє її з цієї половини будинку, а іншого місця проживання в неї не має, вона, посилаючись на положення статтей 69-72 СК України та статті 372 ЦК України, змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину даного житлового будинку. Крім того, позивачка зазначає, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 025072 від 20.07.2000 року, виданого на підставі рішення ІІІ сесії ХХІІІ скликання В.Березнянської селищної ради від 22.05.1998 року, відповідачеві [PERSON] належить 0,06 га землі для обслуговування вищевказаного житлового будинку. Тому, посилаючись на норми статті 120 ЗК України, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки для обслуговування даного житлового будинку. У судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві та просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, тому суд розглянув справу без його участі в порядку заочного провадження, на підставі доказів, що є в ній. - 2 - Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позов обгрунтованим і підлягаючим до задоволення в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1979 року по 2006 рік. Тобто як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.08.2007 року, шлюб між ними було розірвано у 2006 році. Згідно договору купівлі-продажу від 13.09.1986 року, сторони за спільні кошти придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS], Закарпатської області, який зареєстрований в КП "Великоберезнянське РБТІ" за відповідачем [PERSON] на праві приватної власності. Також відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 025072 від 20.07.2000 року, виданого на підставі рішення ІІІ сесії ХХІІІ скликання В.Березнянської селищної ради від 22.05.1998 року, відповідачеві [PERSON] належить 0,06 га землі для обслуговування вищевказаного житлового будинку. Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч.2 ст. 60 СК України (чинного на момент винесення рішення), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, що стосується земельної ділянки, то відповідно до ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Також, згідно частин 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до п.23 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що - 3 - підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути жилі будинки, земельні ділянки. За таких обставин, оскільки питання реального поділу майна сторони перед судом не ставили, суд приходить до висновку, що слід визначити ідеальні частки подружжя в даному майні без його реального поділу і залишити це майно у їх спільній частковій власності, що не позбавляє жодну із сторін звернутися до суду з позовом в порядку ст. 71 СК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved