Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, про стягнення заборгованості із заробітної плати та грошових коштів невиплачених при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 11 травня 2018 року позивач знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Укрмонтажспецбуд». 23 жовтня 2019 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Під час його знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього за період з червня 2018 року по день звільнення, 23 жовтня 2019 року, була нарахована, але не виплачена заробітна плата всього у розмірі 67910,86 грн. Відмову виплатити позивачу кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Позивач посилається на вимоги ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП та вважає, що дії відповідача є незаконними, тому змушений звернутися до суду з позовною заявою стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також з вимогою зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату індексації та компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати. Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу направлялась позовна заява з додатками та копія ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі. Вказане відправлення, 30.09.2020 року, відповідачем отримано, про що в матеріалах справи міститься поштове повідомлення (а.с. 56), але відзиву на позовну заяву від Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» до суду не надійшло. Відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Крім того, ухвалою суду від 18.09.2020 року у відповідача витребувано докази, а саме: довідку про заборгованість по заробітній платі (з зазначенням її складових), нарахованій та належної до виплати позивачу [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за період з травня 2018 року по жовтень 2019 року включно, та довідку про середній заробіток за два останніх місяця роботи перед звільненням. Ухвала отримана відповідачем 30.09.2020 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 56), після повторного нагадування, витребувані докази на адресу суду не надійшли. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог ст. ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, не подавав. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 11.05.2018 року позивач [PERSON] знаходиться у трудових відносинах з ТОВ «Укрмонтажспецбуд» код ЄДРПОУ 40376547, за професією: інженер з безпеки руху. Зазначене підтверджується записом номер 20 у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а.с. 13). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. ч. 1, 7ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вбачається з виписок за картковим рахунком [PERSON] , наданих відділенням № 794 АТ «УКРСИББАНК» 31.07.2020 року, на картковий рахунок позивача частково була зарахована заробітна плата та виплати прирівняні до неї, зокрема: за період з 11.05.2018 року по 30.06.2018 року у сумі 3 402,26 грн., за період з 01.07.2018 року по 31.12.2018 року у сумі 18 926,65 грн., за період з 01.01.2019 року по 30.06.2019 року у сумі 5 880,00 грн., за період з 01.07.2019 року по 31.12.2019 року у сумі 1 600,00 грн. (а.с. 17-26). Відповідно до виписок за картковим рахунком [PERSON] , наданих відділенням №167 АТ «УКРСИББАНК» 27.01.2021 року, на картковий рахунок позивача частково була зарахована заробітна плата та виплати прирівняні до неї, зокрема: за період з 01.01.2020 року по 30.05.2020 року у сумі 1\~000,00 грн., за період з 01.06.2020 року по 30.09.2020 року зарахувань не було, за період з 01.10.2020 року по 27.01.2021 року у сумі 5\~000,00 грн. (а.с. 72-75). З травня 2018 року по жовтень 2019 року включно була нарахована позивачу, але не виплачена заробітна плата всього у розмірі 67\~910,86 грн. Підтвердженням факту існування заборгованості є Розрахунковий листок за жовтень 2019 року, в якому зазначено, що борг за підприємством на кінець місяця складає: 67\~910,86 грн. (а.с. 14). Відповідно до довідки Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за формою ОК-7, сформованої 27.01.2021 року про індивідуальні відомості про застраховану особу, у 2018 році відповідачем нарахована заробітна плата за період з травня 2018 року по грудень 2018 року у розмірі 45\~156,08 грн., за період з січня 2019 року по жовтень 2019 року у розмірі 50\~328,57 грн. також, згідно з цією довідкою, відповідачем здійснені відрахування до Пенсійного фонду лише за період з травня 2018 року по липень 2019 року, а в період з серпня по жовтень місяць 2019 року, відповідачем взагалі не нарахована заробітна плата та не здійсненні відрахування до Пенсійного фонду (а.с. 59, 62). Відповідач, відповідно до довідки форми ОК-7, здійснивши нарахування його заробітної плати за період з травня 2018 року по жовтень 2019 року, не здійснив повного розрахунку по його заробітній платі та іншим виплатам за ці місяці ні в день його звільнення, ні після нього. За період з серпня 2019 року по жовтень 2019 року відповідач взагалі не здійснив ні нарахування заробітної плати, ні відрахувань до Пенсійного фонду (а.с. 27, 59). Між сторонами виник спір із приводу порушення роботодавцем законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. 116 КЗпП. Вказані відомості сторона відповідача не спростовує. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У статті 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, а виплати за трудовим договором та інші виплати. У суду відсутні будь-які відомості щодо погашення заборгованості перед позивачем із заробітної плати на момент винесення рішення, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 67\~910,86 грн., без урахування індексу інфляції, що склалася за період з червня місяця 2018 року по день звільнення 23 жовтня 2019 року, підлягають задоволенню. Щодо зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату індексації та компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати нарахованої, але не виплаченої на користь позивача заробітної плати суд виходить з наступного. Згідно з ст. 33 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст. 34 вище згаданого Закону, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Виходячи з тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати входять компенсаторні виплати. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 вище згаданого Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (1 січня 2001 року). Аналогічні норми закріпленні в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення та факт не виплати заробітної плати позивачу, відповідач, має також обов`язок здійснити виплату, компенсації, передбаченої Законом. Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який сплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159. Згідно п. 4 вказаного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період не виплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексацією грошових доходів населення є встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення, відповідно до ст. 2 вище згаданого Закону України. Тобто відповідачем здійснювалось нарахування заробітної плати, але виплати затримувались, а тому індексація грошового забезпечення позивачу за період з червня 2018 року по день звільнення 23 жовтня 2019 року, на не виплачену заробітну плату у розмірі 67\~910,86 грн., не проводилась. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату індексації та компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати нарахованої, але не виплаченої на користь позивача заробітної плати також підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату послуг адвоката в сумі 4000,00 грн. суд виходить з наступного. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до положень ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що 05 серпня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Мастило Ю.І. укладено Угоду про надання правової допомоги без номера. Відповідно до вказаної Угоди, адвокат зобов`язався надавати замовнику правничу допомогу, необхідну для захисту інтересів, прав Клієнта, пов`язаних з стягненням заборгованості по заробітній платі, компенсаційних виплат, моральної шкоди, у тому числі здійснювати захист інтересів Клієнта як його представник у судових органах (а.с. 32). Суду також представлено оригінал ордеру, квитанції про оплату гонорару та розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 29-31, 43). Отже, надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. В розумінні статті 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати з відповідача в дохід держави. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру до суду фізичної особи складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд зазначає, що позовна вимога про стягнення заробітної плати є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. При зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути 840,80 грн. (вимога майнового характеру - стягнення заборгованості по заробітній платі). Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Outcome: approved