Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до Бахмацького районного суду з позовом до Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, третя особа [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, які залишилися після смерті його бабусі [PERSON] і розташовані в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області по вул.Міщенка,23, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він прийняв спадщину після смерті бабусі, але не може оформити право власності на спадкове нерухоме майно за заповітом через нотаріуса, оскільки у покійної спадкодавиці відсутні правовстановлюючі документи на належне їй домоволодіння. Позивач в судове засідання не з»явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача та третя особа в судове засідання також не з»явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, заперечень проти позову не мають. Судом, на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що в домоволодінні, розташованому в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Міщенка,23, яке належить до категорії «колгоспних дворів», станом на 15.04.1991 року проживали: [PERSON], який помер 20.11.2007 року та [PERSON], яка померла 01.08.2014 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі - продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію ЗУ "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, житловий будинок в с. Курінь Бахмацького району Чернігівської області по вул. Міщенка,23, належав бабусі та дідусю позивача в рівних частинах; після смерті [PERSON] [PERSON] успадкувала його частину домоволодіння, розташованого в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Міщенка,23 і стала одноосібним власником вказаної нерухомості. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла своєму внуку [PERSON] Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За вимогами ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п. 2.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Позивач у встановлені законодавством терміни подав нотаріусу заяву про прийняття вищевказаної спадщини, проте нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину, оскільки у покійної спадкодавиці відсутні правовстановлюючі документи на належну їй нерухомість. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на спірне домоволодіння, як спадкоємець за заповітом і його вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved