Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, зазначивши, що 16 листопада 2004 року його батько [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1200 гектарів для садівництва, яка розташована на [ADDRESS]. 13 грудня 2011 року [PERSON] продала вищевказану земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1200 га [PERSON] Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06.09.2013 року договір дарування земельної ділянки від 16.11.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] визнаний недійсним. Після визнання договору дарування земельної ділянки, він вважає, що згідно положень ст. 216 ЦК України «у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на сконання цього правочину». Після цього рішення суду втрачає дійсність й державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ДН № 091909), зареєстрований 05.04.2005 року, оскільки він був укладений на підставі договору дарування скасованого судом. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину спірної земельної ділянки, яка йому належала. Спадкоємцями [PERSON] є його рідний син - позивач, оскільки він має обов»язкову частку у спадщині як інвалід першої групи. Таким чином, йому повинна належати 512 частин спірної земельної ділянки. Оскільки на теперішній час право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], у нотаріальному порядку оформити свої спадкові права він не може, тому просить суд визнати за ним право власності на 512 частин земельної ділянки, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.12.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], оскільки [PERSON] не мала права на відчуження цього майна, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки він виданий на підставі недійсного договору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила при тому припинити право власності на земельну ділянку [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що [PERSON] не має права на спадкування будь-якого майна після смерті ані батька, ані матері, оскільки він не піклувався про них, необхідної допомоги не надавав. Батько подарував їй земельну ділянку 16.11.2004 року, а у 2011 році вона її продала [PERSON] Вважає свої дії правомірними т.я. на момент продажу землі її право власності ніхто не оспорював. Крім того, зазначила, що [PERSON] не може бути спадкоємцем після смерті батька, оскільки він не проживав із ним за однією адресою, а лише був зареєстрований, при цьому пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона у 2011 році придбала земельну ділянку у садовому товаристві «Здоров»я» у [PERSON] Угода була оформлена у нотаріуса, який перевіряв наявність заборон на відчуження землі, однак нічого не виявив. Вважає, що у її діях не має порушення закону, тому її неможна позбавити права власності на землю. Представники третіх осіб - Управління Держземагентства у м. Донецьку, Восьмої Донецької Державної нотаріальної контори, Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Донецькій області - у судове засідання не з»явились, надавши заяви із проханням розглядати справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка [ADDRESS] у садовому товаристві «Здоров»я» належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. [INFO] року [PERSON] померла, рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 року за спадкоємцем після її смерті - сином [PERSON] було визнано право власності на спадщину у вигляді 16 частини вказаної вище земельної ділянки, що підтверджується копією рішення суду, яке набрало чинності (а.с.14). Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину від 10.01.2004 року після смерті [PERSON] своє право власності на 16 частину оформила і донька [PERSON], а 16.05.2003 року - її чоловік [PERSON], який став власником 16 частини та був власником 12 частини на праві спільної сумісної власності, а загалом мав право власності на 23 частини земельної ділянки. 16 листопада 2004 року [PERSON] подарував [PERSON] усю земельну ділянку площею 0,1200 гектарів для садівництва, яка розташована на [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування, який був посвідчений нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-2218. 13 грудня 2011 року [PERSON] продала вищевказану земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1200 га [PERSON] Цей договір був посвідчений нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-1166, що підтверджується копією договору (а.с.8-9). На підставі зазначеного договору у Державному акті на право власності на земельну ділянку землю № 091909 була зроблена відмітка про перехід право власності до [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06.09.2013 року договір дарування земельної ділянки від 16.11.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] визнаний недійсним, що підтверджується копією рішення суду (а.с. 15-17). Тобто право власності на спірну земельну ділянку повинно було юридично перейти (повернутися) до [PERSON] у розмірі 23 частини. Однак, [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За життя [PERSON] залишив заповіт на ім.»я [PERSON] на усе майно. 30.09.2013 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], оскільки він має право на обов»язкову частку у спадщині як спадкоємець першої черги та інвалід першої групи на момент звернення до нотаріальної контори, та був інвалідом 2 групи на момент смерті спадкодавця, що підтверджується копіями свідоцтва МСЕК та матеріалами спадкової справи. Однак, 06.11.2013 року нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на теперішній час право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2011 року. Відповідно до ст.. 1261 Цивільного Кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов»язкова частка). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на момент смерті належало 23 частини земельної ділянки [ADDRESS] у садовому товаристві «Здоров»я». Єдиним спадкоємцем за законом після його смерті є його син [PERSON], який має право на обов»язкову частку у спадщині, а саме: на 13 частину спірної земельної ділянки. Оскільки своє право на спадщину [PERSON] не зміг реалізувати у встановленому законом порядку через відмову нотаріуса, суд приходить до висновку про можливість визнати його право на спадщину у судовому порядку. Доводи відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не мешкав разом з останнім за адресою: [ADDRESS], а був лише зареєстрований за вказаною адресою, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст.. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 3.21 Порядку вчиненні нотаріальних дій нотаріусами України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно п. 3.22 у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Таким чином, із змісту зазначених вище норм права вбачається, що відмітка про реєстрацію місця проживання у паспорті спадкоємця є достатнім для висновку про прийняття ним спадщини після смерті спадкодавця. Оскільки [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 1976 року, нотаріус під час перевірки документів спадкоємця прийняв від [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON], суд приходить до висновку про те, що доводи [PERSON] в частині відсутності у позивача права на спадщину необґрунтовані. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним суд виходить з наступного. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 11 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Крім того, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним з підстав, передбачених ст.. 216 ЦК України, на які посилається позивач, задоволенню не підлягають. Статтею 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Крім того з 01.01.2013 року набув чинності закон україни «Про державний земельний кадастр»,згідно якого посвідчення прав на землю шляхом видачі державних актів припинено. Таким чином, оскільки на теперішній час державний акт, як документ, що посвідчує право на земельну ділянку, не існує, із скасуванням такого акту закон не пов»язує виникнення будь-яких прав чи обов»язків, або поновлення у правах власника земельної ділянки тобто ніяких правових наслідків не виникає, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.04.2005 року задоволенню не підлягають. При цьому, позивачем було заявлено вимоги щодо припинення права власності [PERSON] на усю земельну ділянку, однак не зазначено правових підстав для задоволення таких вимог. В той же час відповідно до ст.. 140 Земельного Кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] посилалась на те, що оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки необхідно визнати недійсним, то і право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку необхідно припинити з наведених вище підстав. Однак, із такими доводами суд не погоджується, оскільки підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним на підставі ст.. 216 ЦК України не вбачається. При цьому, як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] має право власності лише на 12 частину земельної ділянки (16 частина - у порядку спадкування після смерті матері та підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 року та 13 частина - у порядку спадкування після смерті батька на підставі цього рішення суду), тому законних прав вимагати позбавлення права власності [PERSON] на усю земельну ділянку не має, у зв»язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити через їх безпідставність. На підставі викладеного, Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial