Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що з 1 листопада 2013 року по липень 2014 року працював у відповідача сторожем. У липні 2014 року у звязку з проведенням АТО відповідач звільнив його, не розірвавши трудовий договір. У день звільнення відповідач не видав трудову книжку та не виплатив заробітну плату за два місяці по 1700 грн. за кожен, у звязку з чим просив суд зобовязати відповідача розірвати трудові відносини з ним з 01 липня 2014 року за пунктом 3 статті 38 КЗпП України; зобовязати відповідача сплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України у сумі 5100 грн., зобовязати відповідача сплатити заборгованість, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 27200 грн. У судовому засіданні позивач заявив про відмову від частини позовних вимог, у звязку з чим ухвалою суду від 26.11.2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобовязання відповідача сплатити вихідну допомогу, компенсацію за час затримки розрахунку. Окрім того, позивач уточнивши позовні вимоги, просив суд розірвати трудовий договір з відповідачем за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 1 липня 2014 року. Суду пояснив, що станом на 01.07.2014 року заборгованості по заробітній платі перед ним у відповідача немає, порушень трудового законодавства з боку працедавця на 01.07.2014 року не було. Провести звільнення у позасудовому порядку не можливо, оскільки підприємство фактично перебувало на території, яка зараз не контролюється органами української влади, тому фактично звернутись немає до кого, керівництво виїхало. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини незявлення не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки позивач перебував з відповідачем у трудових стосунках з 01.11.2013 року, був прийнятий на роботу на посаду сторожа (а.с.6). Отже, між сторонами укладено безстроковий трудовий договір. Запис про звільнення у трудовій книжці позивача відсутній. Наказ про звільнення позивача суду не надано. Відомості щодо звільнення позивача з ініціативи працедавця відсутні. З пояснень позивача вбачається, що він припинив роботу влітку 2014 року, оскільки його робоче місце та підприємство фактично знаходиться у м.Золоте-5 Попаснянського району Луганської області, яке влітку 2014 року постійно перебувало під обстрілами, а з серпня 2014 року перебуває на території, непідконтрольній українській владі. З індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.7) вбачається, що відповідачем сплачувались страхові внески за застраховану особу позивача з листопада 2013 року по червень 2014 року включно. З липня 2014 року страхові внески працедавцем не сплачено, отже заробітна плата позивачу не нарахована. Відповідно до ст. 36 ч.1 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом. Враховуючи відсутність підстав для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, беручи до уваги обставини припинення трудових відносин, а саме припинення виконання працівником роботи зі згоди працедавця через здійснення антитерористичної операції на території розташування робочого місця працівника, суд вважає обґрунтованими заявлені позивачем підстави розірвання трудового договору за власним бажанням працівника. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Враховуючи неможливість продовження позивачем роботи з наведених підстав, суд вважає обґрунтованою вимогу про розірвання трудового договору саме з 01 липня 2014 року. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог. Позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений ст. 233 КЗпП України. Суд вважає причини пропуску строку поважними, оскільки позивач мешкає у с.Катеринівка Попаснянського району Луганської області, яке знаходиться у безпосередній близькості від лінії розмежування, у звязку з чим позивач не мав можливості через складнощі у транспортному сполученні та через необхідність в організації найнеобхідніших умов життя своєчасно звернутися до суду. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позову судовий збір у сумі 487,20 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 38, 233-234 КЗпП України,

Outcome: approved