Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить зобовязати відповідача повернути позивачу квартиру [ADDRESS], та вселити позивача у вказану квартиру. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 16.01.2009 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений ПН ХМНО [PERSON], та зареєстрований нею в реєстрі за №61. 10.08.2010 року між сторонами був укладений додатковий договір №1 до вказаного договору купівлі-продажу, згідно якого викладався у новій редакції пункт 3 договору купівлі-продажу. Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана квартира належить позивачу на праві власності. А тому в силу положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, відповідач зобовязаний повернути позивачу вказану квартиру та вселити її до неї. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав заперечення проти прийняття уточненої позовної заяви, в яких просить розглядати спір в його первісній редакції, та надав заперечння проти позову, в яких зазначає, що факт правомірності набуття позивачем права власності на спірну квартиру вже встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили, і не потребує додаткового доказування. Крім того, на виконання вимог ст. 334 ЦК України в редакції, яка була чинною на день укладення договору купівлі-продажу, 16.01.2009 року ПН ХМНО [PERSON] було зареєстровано договір купівлі-продажу в Державному реєстрі правочинів за реєстр. №3306593, про що було видано відповідний витяг, тому відповідач набув право власності на вказану квартиру та є її законним власником, що відповідає вимогам ст. 334 ЦК України, яка була чинна на момент винекнення спірних правовідносин.Також представником відповідача було надано клопотання про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що 16.01.2009 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вартістю 25\~000,00 грн., з яких 22\~000,00 грн. позивач отримала ще до підписання даного договору, а 3 000,00 грн. відповідач зобовязується передати не пізніше 15.01.2010 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів. (а.с. 5-6). 10.08.2010 року між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до вище вказаного договору купівлі-продажу квартири від 16.01.2009 року, відповідно до якого змінено п.3 договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів. (а.с. 7). Тобто, відповідач набув право власності на спірну квартиру. Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником спірної квартири зазначена позивач. (а.с. 8). Ст. 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова, позов [PERSON] було задоволено, а саме усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою №133 в буд. 319-А по вул. Ак. Павлова в м. Харкові шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою, та виселення її без надання іншого житлового приміщення з вказаної квартири зі зняттям [PERSON] з реєстраційного обліку за даною адресою, та стягнуто судові витрати, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання удаваним правочину договору купівлі-продажу квартири відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.12.2014 року, рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 року залишено без змін. На виконання вказаного рішення суду, Київським районним судом м. Харкова було видано виконавчі листи, які знаходяться на виконанні у Київському ВДВС ХМУЮ. Згідно з частинами першою та другою\~статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання. Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені\~статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що вона є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 16.01.2009 року, дата та час реєстрації 16.01.2009, 16:26, реєстратор: Харківський міський, Приватний нотаріус [PERSON], за яким відчужувачем вказана позивач, а набувачем - відповідач. Судами встановлено, що державна реєстрація спірного договору купівлі-продажу відбулась, а отже, відповідач набув право власності на спірну квартиру в установленому законом порядку, що також зазначено в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 23.12.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. У разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України). Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору, він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо зобовязання відповідача повернути позивачу спірну квартиру без визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. А позивач вже зверталась до суду з вимогою про визнання удаваним правочину договору купівлі-продажу, але їй було відмовлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 року, яке набуло чинності. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Що стосується застосування строків позовної давності, то враховуючи вищевикладене у суду відсутні підстави для їх застосування.

Outcome: dismissed