Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 14 лютого 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] , та доньку [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між сторонами, втрату почуття любові та взаємної згоди, а тому вважає, що збереження шлюбу є неможливим, просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити проживати із позивачем. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачем до суду подано відзив, згідно з яким відповідач вважає, що розірвання шлюбу є наразі недоцільним. Також наголошує на тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження можливості визначення місця проживання дітей разом з позивачем. Просив надати строк для примирення. У судове засідання позивач не з`явилась в окремо поданій заяві просила розглядати справу за її відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, від представника відповідача до суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд приходить до наступного. Вищевказані спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст.110 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Як встановлено судом, 14 лютого 2009 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між сторонами, про що в Книзі реєстрації шлюбів 14 лютого 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 91. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] , та доньку [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. При розгляді справ суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство, проживають окремо. За таких обставин суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, надання строку для примирення недоцільним, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Варто зазначити, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 по справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. З огляду на викладені у відзиві заперечення відповідача про місце проживання дітей разом з позивачем суд вважає, що позовна вимога про залишення проживання дітей з позивачем задоволенню не підлягає. Також, суд вважає необхідним наголосити на тому, що відповідач помилково вважає, що за даною справою, окрім іншого, розглядається питання визначення місця проживання дітей, оскільки позивачем таких вимог не заявлялось та відповідно такі вимоги не є предметом судового розгляду. Спір про місце проживання дітей може бути розглянутим окремо за відповідним зверненням сторони до суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги є частково обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, шлюб між сторонами необхідно розірвати, проте в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат не заявлялось, такі витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial