Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач. звернувся до суду з даним позовом та просить суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 5313,42 грн. помилково сплаченої заробітної плати та судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримала в повному обсязі. Свої позовні вимоги мотивуючи тим, що у період з 23 червня 2011 року по 01 квітня 2014 року відповідач [PERSON] працював у СТОВ "Дружба-Нова" на посадах механіка східного регіону та інженера. При звільненні йому було виплачено: компенсація за невикористані дні відпустки в розмірі 9455,40 грн., заробітна плата за квітень у розмірі 467,31 грн., премія - 117,37 грн., з яких було утримано податок на доходи фізичних осіб та єдиний соціальний внесок, та 5335,33 грн. (сума виплат за березень 2014 року). Всього до виплати на дату звільнення - 13562,17 грн. При цьому, виплату заробітної плати було здійснено 04 квітня 2014 року у розмірі 13540,26 грн. та 11 квітня 2014 року у сумі 5335,33 грн., отже внаслідок лічильної помилки, заробітну плату було виплачено на 5313,42 грн. більше, ніж мало бути. В добровільному порядку відповідач відмовився повернути вказані кошти, в зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] помилково виплачену заробітну плату у розмірі 5313,42 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та пояснив, що компенсація при звільненні розрахована вірно, і рахункова помилка відсутня. Вважає, що не можна віднести до рахункової помилки помилку числення розміру середнього заробітку для обрахунку виплати компенсації за невикористану відпустку, помилки, допущені при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпуски, через неправильне застосування законів і інших нормативно-правових актів, колективного договору. Також просить застосувати строки позовної давності. Вказане підтверджується і його письмовим запереченням (а.с.31-34). Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] працював у СТОВ "Дружба-Нова" на посадах механіка східного регіону та інженера. Вказане підтверджується копіями витягів з наказів (а.с.4-6). При звільненні [PERSON] було виплачено: компенсація за невикористані дні відпустки в розмірі 9455,40 грн., заробітна плата за 1 день квітня у розмірі 467,31 грн., премія - 117,37 грн., з яких було утримано податок на доходи фізичних осіб та єдиний соціальний внесок, та 5335,33 грн. (сума виплат за березень 2014 року). Всього до виплати на дату звільнення - 13562,17 грн. При цьому, виплату заробітної плати було здійснено 04 квітня 2014 року у розмірі 13540,26 грн. та 11 квітня 2014 року у сумі 5335,33 грн. Виходячи з цього [PERSON] було нараховано та виплачено 5313,42 грн. двічі - перший раз через касу підприємства, а інший раз через банківську розрахункову картку. Даний факт підтверджується двома відомостями на виплату грошей № 214 та № 221 за квітень 2014 року. 25 лютого 2015 року було складно акт № 3 про виявлення лічильної помилки, відповідно до якого [PERSON] у квітні 2014 року було зайво виплачено заробітну плату у сумі 5313,42 грн. (а.с.10) та складено бухгалтерську довідку про виявлення лічильної помилки при виплаті заробітної плати (а.с.11). 17 лютого 2015 року [PERSON] було направлено претензію-повідомлення про необхідність повернення зайво виплачених коштів (а.с.19). Доказів повернення коштів відповідачем не надано. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Відповідно до ст. 127 КЗпП України вiдрахування iз заробiтної плати можуть провадитись тiльки у випадках, передбачених законодавством України. Вiдрахування iз заробiтної плати працiвникiв для покриття їх заборгованостi пiдприємству, установi i органiзацiї, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробiтної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслiдок лiчильних помилок; для погашення невитраченого i своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове вiдрядження або переведення до iншої мiсцевостi; на господарськi потреби, якщо працiвник не оспорює пiдстав i розмiру вiдрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправi видати наказ (розпорядження) про вiдрахування не пiзнiше одного мiсяця з дня закiнчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованостi або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Провести утримання зазначених коштів за наказом директора підприємства не має можливості, так як [PERSON] звільнився. Відповідно до и. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст. 127 КЗпП України, суди мають враховувати, що: вимоги про повернення працівником авансу виданого в рахунок заробітної плати, і сум. зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашения, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим. що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин, а в даному випадку причиною відсутності можливості провести відрахування за розпорядженням чи наказом керівника підприємства є звільнення працівника з роботи. Позивач [PERSON] просить також суд застосувати до даних правовідносин позовну давність. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти застосування позовної давності. Суд вважає що дані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного: Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил ст. 233 КЗпП України протягом одного року, з дня виявлення заподіяної шкоди. Виходячи з матеріалів справи підприємство виявило лічильну помилку 17.02.2015 року а з позовом звернулися 1 квітня 2015 року, тобто в межах строків позовної давності. Суд вважає доведеними вимоги позивача про повернення надмірно виплаченої заробітної плати, оскільки було встановлено рахункову помилку при здійсненні розрахунку при звільненні [PERSON], тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved