Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд: визнати за [PERSON] право власності на ? частину ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. В. Дальник, вул. Жовтнева, 11; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,17 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. В. Дальник, вул. Жовтнева, 11; визнати недійсним договір №5142/2016/222286 купівлі-продажу автомобілю [NUMBER], укладений 01.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобілю [NUMBER]. Свої вимоги мотивує тим що, з 1989 року він находився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2014 року. За час сумісного життя подружжям, спільною працею та за спільні кошти було набуте майно: а саме: 1/2 житлового будинку яка знаходиться за адресую: Одеська обл.., Біляївський район, с. Великий Дальник. вул. Жовтнева 11. Відповідний будинок був придбаний подружжям за спільні кошти в 2007 році, на підставі договору купівлі-продажу, вартість майна становить 100000 гривень; земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений будинок, за адресую: Одеська обл., Біляївський район, с. Великий Дальник, вул. Жовтнева 11, загальної площі-0.17 га, за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських, будівель і споруд, придбаний за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі - продажу, вартість становить - 40000 гривень; автомобіль [NUMBER], вартість 360000 гривень, придбаний подружжям за спільні кошти в 2012 році. Згоди про добровільний поділ майна між [PERSON] та [PERSON] не досягнуто, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна. Крім того позивач просить визнати недійсним договір №5142/2016/222286 купівлі-продажу автомобілю [NUMBER], укладений 01.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON], оскільки автомобіль є спільною сумісної власністю та своєї згоди на продаж позивач не давав, що є порушенням його майнового права. З урахуванням вищевикладеного просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати договір купівлі продажу недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили суд позов задовольнити за викладених у позові обставин. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що сам по собі факт перебування у шлюбі не є безумовною підставою віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, так як спірне майно були придбано за кошти відповідачки. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, пояснила, що спірний автомобіль придбаний виключно на її гроші, тому оспорюваним договором купівлі-продажу фактично повернутий у її власність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05 серпня 1989 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON]С . 10 квітня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі №521/19289/13-ц, було прийнято заочне рішення, в якому суд вирішив шлюб зареєстрований 5 серпня 1989 року Писаревською сільською радою Кодимського району Одеської області, запис в книзі реєстрації шлюбів №8 між [PERSON] та [PERSON] розірвати. За час сумісного життя подружжям, спільною працею та за спільні кошти було набуте майно яке належить їм на праві спільної сумісної власності і складається з: 1/2 житлового будинку яка знаходиться за адресую: Одеська обл.., Біляївський район, с. Великий Дальник. вул. Жовтнева 11. Відповідний будинок був придбаний подружжям за спільні кошти в 2007 році, на підставі договору купівлі-продажу. Вартість майна становить 100000 гривень; земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений будинок, за адресую: Одеська обл., Біляївський район, с. Великий Дальник, вул. Жовтнева 11, загальної площі-0.17 та, за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських, будівель і споруд, придбаний за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі - продажу, вартість становить - 40000 гривень; автомобіль [NUMBER], вартість 360000 гривень, придбаний подружжям за спільні кошти в 2012 році. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом досліджені надані стороною відповідача копії розписок [PERSON] про отримання в борг грошових коштів в період придбання спірного будинку, але вказані розписки не свідчать прямо про витрату вказаних коштів на придбання будинку; навіть в разі витрачення коштів на купівлю спірного будинку суду не надано доказів одноособового погашення відповідачкою боргових зобовязань, а враховуючи той факт, що сторони знаходилися в зареєстрованих шлюбних відносинах, варто вважати, що всі боргові зобов*язання робилися в інтересах сім*ї та погашалися разом. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на ? частину ? частини спірного житлового будинку. Суд погоджується з твердженням відповідачки про неможливість розподілу земельної ділянки, отриманої одним з подружжя внаслідок реалізації свого права на приватизацію. Але, згідно ч.1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Оскільки цільове призначення спірної земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на половину спірної земельної ділянки, враховуючи визнання за ним право власності на відповідну частку будинку. Згідно листа ТЦС МВС України від 18.02.2017 року автомобіль [NUMBER] який був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, зареєстрований на імя [PERSON], перестроювано на власника [PERSON] на підставі договору купівлі продажу №5142/2016/222286 від 01.12.2016 року. Згідно з пунктом 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Той самий юридичний зміст містить норма, викладена у статті 63 Сімейного кодексу України: «дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Також, згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її. його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Як зазначено в ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Таким чином, відповідачка, вчиняючи правочин у вигляді договору купівлі-продажу від 01.12.2016 року приховала від нотаріуса такий факт, що вищезазначений автомобіль перебуває у спільній сумісній власності подружжя, оскільки був набутий за час шлюбу за спільні кошти подружжя, що відповідає ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України. Суд не бере до уваги твердження [PERSON] про придбання автомобілю за її кошти, оскільки будь-яких об*єктивних доказів цього твердження суду не надано. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, суд оцінивши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved