Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] ПТПІ та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України. Свої позовні вимоги мотивував тим, що на підставі постанови Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.09.2016 року його було затримано в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 183-7 КАС України, та поміщено до [PERSON] ПТПІ до 20.03.2017 року. Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.03.2017 року, яка за результатами апеляційного оскарження, згідно ухвали Київського апеляційного суду від 20.04.2017 року, залишена без змін, було відмовлено в продовженні терміну затримання [PERSON]. 21.03.2017 року представником позивача була подана заява про звільнення позивача з [PERSON] ПТПІ, проте останній був звільнений 24.03.2017 року. Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28.03.2017 року, яка набрала законної сили 10.04.2017 року, було визнано незаконним затримання [PERSON] в період часу після 00 год. 00 хв. 21.03.2017 року по 24.03.2017 року. Таким чином, внаслідок неправомірних дій службових осіб [PERSON] ПТПІ позивач зазнав душевних страждань через неможливість покинути ПТПІ, де його незаконно утримували з 21.03.2017 року по 24.03.2017 року. Оскільки ПТПІ являється державним органом, тому позивач, враховуючи викладені обставини, на підставі ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, в розмірі 2 580 гривень, в якості відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди позивач виходить з розміру компенсації призначеної рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.06.25014 року у справі «Егамбердіев проти Російської Федерації». Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позові, просив суд задовольнити їх. Представник відповідача [PERSON] пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення мотивувала тим, що порядок дій посадових осіб ПТПІ, територіальних органів ДМС, органів охорони державного кордону при здійсненні примусового видворення та звільненні іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затверджений наказом МВС від 29.02.216 року № 141. Відповідно до вказаного порядку іноземці та особи без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, звільняються за відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, після отримання від заінтересованого органу повідомлення про необхідність такого звільнення. Так, 24.03.2017 року на адресу [PERSON] ПТПІ від ГУ ДМС України в Харківській області надійшло повідомлення про необхідність звільнення [PERSON], після чого його було звільнено з [PERSON] ПТПІ. Оскільки порядком передбачено звільнення іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з ПТПІ за постановою суду, яка набрала законної сили, а не негайно, тому підстави для звільнення позивача 21.03.2017 року були відсутні, у звязку з не набранням чинності постанови Ріпкинського районного суду Чернігівської області, відповідно до якої було відмовлено в продовженні строку затримання позивача. Таким чином, з врахуванням наведеного, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, від нього не надходило клопотань про відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що громадянина [PERSON] Таджикистан [PERSON] було затримано та поміщено до [PERSON] ПТПІ ДМС України до 20.03.2017 року на підставі постанови Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.09.2016 року. Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.03.2017 року, яка за результатом апеляційного оскарження, згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року, залишена без змін, встановлено, що ГУ ДМС України в Харківській області було відмовлено в продовженні строку затримання громадянина [PERSON] Таджикистан [PERSON]. Згідно повідомлення ГУ ДМС України в Харківській області № 04/3-6383 від 24.03.2017 року вбачається, що директору ПТПІ ДМС України у Чернігівській області було повідомлено про необхідність звільнення [PERSON] з [PERSON] ПТПІ 24.03.2017 року у звязку з винесенням постанови Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.03.2017 року, якою відмовлено у продовженні строку затримання останнього. З листа № 09-02/365 від 27.03.2017 року [PERSON] ПТПІ ДМС України, адресованого у відповідь на заяву про звільнення позивача з [PERSON] ПТПІ, вбачається, що [PERSON] був звільнений з ПТПІ 24.03.2017 року. Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Положення пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, встановлює, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Котій проти України" від 05 березня 2015 року зазначив, що будь-яке позбавлення свободи має бути законним. Для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо: застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин. Відповідно до параграфу 53 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Суд визначив, що пункт 5 статті 5 Конвенції дотримано, коли існує можливість отримати відшкодування за позбавлення свободи, здійснене з порушенням пунктів 1, 2, 3 або 4 Конвенції. Отже, право на відшкодування, закріплене пунктом 5, означає, що порушення одного з попередніх пунктів статті 5 Конвенції було встановлено або національним органом, або Судом. Ефективне застосування права на відшкодування, гарантоване пунктом 5 статті 5 Конвенції, має забезпечуватись із достатнім рівнем визначеності. Правова позиція Верховного Суду України, передбачена в абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1110, Пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства. Отже, на ПТПІ ДМС України поширюється положення ст.ст. 1167,1173 ЦК України. Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28.03.2017 року, яка набрала законної сили 10.04.2017 року, визнано незаконним затримання громадянина [PERSON] Таджикистан [PERSON] в період часу після 00 год. 00 хв. 21.03.2017 року по 24.03.2017 року з поміщенням до [PERSON] ПТПІ ДМС України. Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, був встановлений факт протиправності дій [PERSON] ПТПІ ДМС України внаслідок незаконного затримання позивача, що є підставою цивільно-правової відповідальності. Абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» передбачає, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок незаконного утримання позивача з 21.03.2017 року по 24.03.2017 року в [PERSON] ПТПІ ДМС України йому була заподіяна моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях. При визначені розміру моральної шкоди, позивач виходить з розміру компенсації, призначеної рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.06.25014 року у справі «Егамбердіев проти Російської Федерації», посилаючись на правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума виплати не може бути значно меншою за суму, раніше призначену Судом у схожих справах (справи «Ганеа проти Молдови» та «[PERSON] проти Молдови»). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Представниками відповідачів не наведено жодних доводів щодо спростування обгрунтованості розміру моральної шкоди, заявленої позивачем. Таким чином, на користь позивача підлягає стягнення моральна шкода у розмірі 2580 грн. Крім того, згідно положень ст. 1173 ЦК України вбачається, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Відповідно до пункту 35 Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 року, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно пункту 38 вказаного Порядку, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Таким чином, за наявності відповідного судового рішення про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, Державна казначейська служба України здійснює списання коштів з рахунку, відкритого на вказані потреби, що фінансується за рахунок державного бюджету. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що моральна шкода на користь [PERSON] підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Outcome: approved