Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач, Публічне Акціонерне Товариство «Державний ощадний банк України» в особі - філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], треті особі, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON], Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майна управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність. Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, однак до суду не з"явився повторно, причин неявки не повідомив та не подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Треті особи - [PERSON] та представник Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради в судове засідання не з»явилися, повідомлялися про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомили. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник позивача - адвокат Пелих А.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, крім того не заперечував щодо заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, у разі виникнення обставин викладених в ч. 1 ст. 280 ЦПК України. За таких обставин, в зв"язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Судом встановлено, що 27 квітня 2007 року між Відкритим Акціонерним Товариством «Державний ощадний банк України» в особі - філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» (надалі - Банк» та [PERSON] (надалі - Позичальник та/або Боржник) було укладено Кредитний договір № 197, відповідно до умов якого Позичальник отримав кредит у сумі 20 000,00 доларів США (двадцять тисяч дол. США, 00 центів), під 12,7 % річних, з терміном остаточного погашення не пізніше 26.04.2017 року, на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком, Позичальником та [PERSON] було укладено договір поруки № 197/1 від 27.04.2007 року (надалі - Договір поруки). Цього ж дня між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Кострикіним В.І., та зареєстрований в реєстрі за № 1497, (надалі - Іпотечний договір). Відповідно до умов договору іпотеки у забезпечення належного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитом, в іпотеку було передано однокімнатну квартиру загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідні записи про іпотеку внесені 27 квітня 2007 року до Державного реєстру іпотек - реєстраційний номер 4898701, та до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - реєстраційний номер 4891796. Право власності на іпотечну квартиру належить Іпотекодавцю на підставі Договору дарування посвідченого Василютою Л.А. державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 2-905. Договір дарування був укладений між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] (Обдаровуваний). Право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] було набуто на підставі Договору дарування укладеного 30.01.1992 року, між нею (обдаровуванню) та [PERSON] (Дарувальником), посвідчений державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Квасиловець Л.А., зареєстрований у реєстрі за № 4-597. У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору 22.11.2010 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення по цивільній справі № 2-12281/10, відповідно до якого на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитом у сумі 20 344,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.11.2010 року становило 161492,34 грн. та судові витрати. Рішення набрало законної сили 01.05.2011 року. Через відсутність реального стягнення Банк звернувся з позовом до суду та 16.06.2015 року Рівненським міським судом Рівненської області постановлено рішення у цивільній справі № 569/4379/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. 02.12.2015 року представнику Банку стало відомо, що власниками однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS], є [PERSON] (розмір частки 73/100) та [PERSON] (розмір частки - 27/100). Підставою виникнення права власності у [PERSON] стало рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2011 року у цивільній справі № 2-5065/11. Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2011 року у цивільній справі № 2 - 5065/11 визнано за [PERSON] право власності на 27/100 частин квартири [ADDRESS]. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 30 січня 1992 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4-597. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], посвідчений 05 березня 1996 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-905. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року, рішення Рівненського міського суду від 31.10.2011 року у цивільній справі № 2 - 5065/11 скасовано. Однак, [PERSON] було зареєстровано право власності на 27/100 частини квартири 16.07.2013 року. [PERSON] було зареєстровано право власності на 73/100 частини квартири 16.07.2013 року. 18.07.2013 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER], Ящук Інною Василівною Державним реєстратором Рівненського міського управління юстиції. У відповідності до ч. 7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною на час проведення реєстраційних дій по реєстрації часток та видачі свідоцтва про право), державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ним особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Частина 10 цієї ж статті Закону вказує, що під час подання заяви про державну реєстрацію прав особи, визначені у частині сьомій цієї статті повинні повідомити орган державної реєстрації прав, державного реєстратора про наявність встановленої законом заборони на відчуження нерухомого майна. Відповідно до п. 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; рішень судів, що набрали законної сили. Отже, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що підставою для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно є судове рішення яке набрало законної сили. [PERSON] звернувшись до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, зареєстрував своє право власності та отримав оскаржуване Свідоцтво про право власності на 73/100 частки у іпотечній квартирі [ADDRESS], подавши державному реєстратору рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2011 року у цивільній справі № 2-5065/11. Оскільки вказаним рішенням суду було визнано недійсним договір дарування квартири укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 30 січня 1992 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4-597, то державним реєстратором було прийнято рішення видати [PERSON] свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 18.07.2013 р. як члену Житлово-будівельного кооперативу «Тракторист» (у відповідності до п. 2), ч. 1, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною на час проведення реєстраційних дій по реєстрації часток та видачі свідоцтва про право). Початковою підставою яка дала можливість звернутись до реєстраційної служби для реєстрації прав власності на предмет іпотеки за [PERSON] та [PERSON] стало рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2011 року, у цивільній справі № 2-5065/11, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18.02.2016р. Отже, при вчиненні правочинів щодо реєстрації прав власності та отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру було відсутнє спрямування на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (правочином) - набуття права власності, а було встановлено судом, що реальною метою вчинення правочинів є намагання вивести предмет іпотеки з-під обтяження. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша та п'ята статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Реєстрація прав власності у [PERSON] (розмір частки 73/100) та [PERSON] (розмір частки - 27/100) стала можливою завдяки існуванню рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2011 року, у цивільній справі № 2-5065/11. Однак, рішення суду яке стало підставою для реєстрації прав на квартиру [ADDRESS] - скасоване. Відтак, скасовано право власності на 27/100 частки квартири зареєстрованої за [PERSON] Проте у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишаються не скасованими записи про право власності 1700870, де у відповідному розділі реєстру за [PERSON] рахується на праві власності 73/100 частки квартири [ADDRESS]. Право власності на свої 73/100 частки квартири [PERSON] зареєстрував, завдяки тому, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2011 року, у цивільній справі № 2-5065/11, було визнано недійсним договір дарування квартири укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 30 січня 1992 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4-597. У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягає право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього ж Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на день звернення з позовом до суду), державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Виходячи з норм Закону України «Про іпотеку» існують перешкоди для задоволення вимог АТ «Ощадбанк» за рахунок іпотечної квартири, яка фактично належить для [PERSON], однак в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відповідні записи. Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Крім того, у відповідності до ч. 1 п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Оскільки станом на день звернення до суду із позовом, є чинними правовстановлюючі документи на іпотечну квартиру, існують підстави для визнання правочинів з приводу реєстрації прав власності за [PERSON] та [PERSON] не дійсними, проте у реєстратора відсутні підстави про скасування записів про право за [PERSON] на 73/100 частки квартири [ADDRESS]. Крім того представником відповідача було подано у даній справі заяву до Рівненського міського суду Рівненської області про застосування строку позовної давності. Дослідивши вказану заяву представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2011 року визнано право власності на 27/100 частини квартири за [PERSON] та визнано недійсними договори дарування на квартиру. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року, провадження № 22-ц/787/278/2016, встановлено, що АТ «Ощадбанк»: «… просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду від 31.10.2011 року, оскільки воно стосується прав та законних інтересів ПАТ «Ощадбанк», а його копію представником банку було отримано 18.12.2015 року… Згідно заяви від 14.12.2015 року представником ПАТ «Ощадбанк» 17.12.2015 року було ознайомлено із матеріалами справи та отримано фотокопії». Зазначене свідчить, про поважність причин пропуску ПАТ «Ощадбанк» строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду від 31.10.2011 року та наявність підстав для його поновлення…». Відповідно до ч. 4, ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦПК України, судовим рішенням є ухвала. Отже, судовим рішенням, а саме ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року про порушення свого права Банк дізнався 17.12.2015 року із ознайомленням з матеріалами цивільної справи № 2-5065/11. Виходячи з наведеного, АТ «Ощадбанк» довідався про порушення своїх прав 02.12.2015 року, тому трирічний строк позовної давності розпочався 03.12.2015 року та тривав до 03.12.2018 року, тоді як позов АТ «Ощадбанк» подав 07.12.2017 року, тобто в межах строків позовної давності. Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, враховуючи положення ст.ст. 525, 526, 530, 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 9142,00 грн.

Outcome: approved