Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з цим позовом з тих підстав, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], внаслідок чого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Факт належності вказаного дворогосподарства останньому підтверджується проектом житлового будинку від 15.01.1955 року та будинковою книгою, в яких покійний [PERSON] зазначений єдиним власником. Вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, так як на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем у згаданому будинку. Інших спадкоємців, які б претендували на цю спадщину, не має. Разом з тим, правовстановлюючі документи на дану нерухомість за час життя її чоловіка виготовлені не були, так як на час володіння спадкодавцем домоволодінням діючим законодавством не встановлювався обов'язок державної реєстрації будинків та домоволодінь у межах міст і селищ, а тому позивачка не може набути право власності на це майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. Відтак, враховуючи єдиний судовий механізм визнання права власності на майно в порядку спадкування, просить визнати за нею право власності на цей житловий будинок. Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила розглянути справу без її участі в зв'язку з похилим віком. Представник відповідача - Великоберезнянської селищної ради також у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, при цьому позов визнав повністю. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, виходить з наступного. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON], що стверджується копіями свідоцтва про смерть останнього серії [NUMBER] від 25.03.2015 року та їх свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.10.2011 року, виданими повторно. Внаслідок смерті чоловіка позивачки відкрилася спадщина, в тому числі й на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], загальною площею 84,2 м.кв. (житловою площею 43,6 м.кв.). Факт належності вказаного дворогосподарства померлому [PERSON] підтверджується проектом житлового будинку від 15.01.1955 року та будинковою книгою, в яких зазначено, що останній був одноосібним власником цієї нерухомості. Позивачка [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом вказаного майна й з дня відкриття спадщини фактично вступила в управління та володіння спадковим будинком шляхом постійного проживання в ньому зі спадкодавцем, що зокрема стверджується відміткою в її паспорті громадянина України серії [NUMBER], виданого Великоберезнянським РВ УМВС України в Закарпатській області 02.04.1999 року, про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS], та заявою про визнання позову відповідачем. Крім того, відповідно до поданого позивачкою технічного паспорта на вищезгаданий житловий будинок [ADDRESS], виданого КП "Великоберезнянське РБТІ" за № 5337 від 05.11.2013 року, вартість даного будинку становить 82 817 грн. Обставин, які вказували б, що на спадкове майно, окрім позивачки, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, судом не встановлено. Разом з тим, як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса Великоберезнянського районного нотаріального округу Закарпатської області Чурей А.В. № 29/01-16 від 06.04.2015 року, нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлим [PERSON], оскільки за життя спадкодавця свідоцтва про право власності на вищевказане нерухоме майно не було виготовлено та не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно ст. 529 ЦК Української РСР (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Як роз'яснено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі і визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Як вбачається з інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Проте згідно технічного паспорта на вищевказаний будинок, такий було побудовано в 1950 році, коли діючим законодавством не встановлювався обов'язок державної реєстрації будинків та домоволодінь у межах міст і селищ. З огляду на зазначені обставини справи, враховуючи відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину, суд, використовуючи винятковий спосіб захисту спадкового права позивачки, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved