Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 07.12.2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого з всіма правами та обовязками є ПАТ «Родовід Банк» і [PERSON]І був укладений кредитний договір за умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 30 000 доларів США, позичальник зобовязався повернути отриманий кредит у строк до 07.12.2017 року, а також сплатити банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15 % річних. 13.10.2008 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду до кредитного договору та збільшено відсоткову ставку з 15% на 18 % за користування кредитними коштами. Позичальник порушив умови договору, допустив виникнення заборгованості, яка станом на 17.02.2015 року становить 43828,17 дол. США, а також нарахована пеня, 3% річних в сумі 13807234, 20 грн. В рахунок забезпечення виконання позичальником [PERSON] кредитного договору від 17.12.2007 року, між позивачем та відповідачем [PERSON], було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку свою двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 23.12.2014 року позивач направив відповідачу вимогу в якій повідомив про порушення позичальником умов кредитного договору, вимагав в 30-денний строк погасити заборгованість. Оскільки на даний час заборгованість так і не погашена, у банку виникло право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №86\\СЖ-006.07.1 від 07.12.2007 року, звернути стягнення на належне відповідачу [PERSON] майно квартиру [ADDRESS], шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а також, стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю підтримав позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав, подав письмово викладені заперечення, подав заяву про застосування строку позовної давності. Третя особа по справі в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, жодних клопотань суду не подав. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення . Так, судом встановлено, що 07.12.2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого з всіма правами та обовязками є ПАТ «Родовід Банк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №86\\СЖ-006.07.1 за умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію, передав кошти в розмірі 30 000 доларів США, а позичальник зобовязався повернути отриманий кредит у строк до 07.12.2017 року, а також сплатити банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15 % річних. Дане підтверджено копією Кредитного договору з додатком до нього (а.с.6-7, 8-9). Згідно п.4.5. даного Кредитного договору за порушення строків /термінів/ повернення кредиту, та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобовязався сплачувати банку пеню за кожен день прострочки в розмірі 1,6 % в день від суми простроченого платежу. Встановлено, що 17.12.2007 року в рахунок забезпечення виконання позичальником [PERSON] кредитного договору, між позивачем та [PERSON], було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала позивачу в іпотеку власну двокімнатну квартиру [ADDRESS], узгоджена сторонами ринкова вартість цієї квартири становить 50 078 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення даного договору складало 252890 грн. Зазначене підтверджено Договором іпотеки № 86\\СЖ-006.07.1 (а.с.11-13). Встановленим є те, що 13.10.2008 року позивач та [PERSON] уклали додаткову угоду до кредитного договору від 07.12.2007 року . Зокрема, відповідно до даної додаткової угоди було викладено пункт 1.5 Кредитного договору в новій редакції та збільшено відсоткову ставку за користування кредитом з 15 % на 18 % річних. Зазначене підтверджено копією Додаткової угоди (а.с.10). Встановленим є те, що позивач направляв іпотекодавцю [PERSON] вимогу про усунення порушення за кредитним договором. Зазначене підтверджено письмовим листом-вимога від 23.12.2014р. (а.с.21). Згідно наданого по справі розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що погашення боргу мало відбуватися за графіком та з 10.06.2009 року відбулося порушення зобовязання позичальника щодо повернення боргу. Станом на 17.02.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 43 828 доларів 17 центів США, а також, позивачем проведено розрахунок пені і 3% річних від суми прострочених платежів на загальну суму 13 807 234,20 грн. (а.с.23 - 28). В судовому засіданні встановлено, що позичальник [PERSON] порушив взяті на себе зобовязання щодо належного і вчасного повернення коштів, а тому позивач звертався вже до суду і 28.05.2013 року Рокитнянським районним судом Київської області було ухвалено рішення у справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON], про задоволення позову частково, суд зменшивши розмір неустойки, стягнув з [PERSON] на користь банку борг, станом на 20.05.2013 року, в сумі 37 794,74 доларів США та 200 000 грн. пені., стягнуто судові витрати. Відповідач [PERSON] не була учасником судового процесу по цій справі. На даний час рішення Рокитнянського райсуду від 28.05.2013 року не виконано (а.с.29-30,161-162). Представник відповідача в судовому засіданні звертав увагу суду на те, що відповідач [PERSON] не підписувала Додаткову угоду до Кредитного договору від 17.12.2007 року та не була поставлена до відома про укладення 13.10.2008 року цієї додаткової угоди, тобто іптекодавець не знала про збільшення відсоткової ставки. При цьому слід зазначити, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 23 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. В ст.1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч.1 ст.33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. Умовами вказаного іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником основного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, що передбачений розділом 3 цього Договору та задовольнити свої майнові вимоги за рахунок переданого в іпотеку майна в повному обсязі, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за кредитами /п.п.2.1.6, 3.1.3./ Таким чином, позивач має право в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача, окрім інших заперечень на позов, подав суду заяву про застосування положення про строки позовної давності до вимог позивача (а.с.128). Як зазначалось вище в рішенні, кредитор та позичальник [PERSON] встановили як строк дії кредитного договору - до 07.12.2010 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів згідно Графіка, який є невід'ємною частиною кредитного договору та викладений в Додатку №1 до кредитного договору від 07.12.2007 року (а.с.8-9). Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту в Додатку №1 до Кредитного договору) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таку правову позицію щодо застосування строків позовної давності до основного зобов'язання та забезпечувальних зобов'язань викладено в Постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування. Як встановлено судом і вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення кредиту позичальником мало бути внесено в сумі 578,97 доларів США по 10.06.2009 року, але станом 10.06.2009 року була внесена значно менша сума погашення заборгованості за кредитом, тобто відбулося порушення умов договору і з липня 2009 року позичальник припинив погашати борг за кредитом, а до суду позивач звернувся з даним позовом 20.03.2015 року . Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). А тому суд вважає, що позивачем дійсно пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed