Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 12 листопада 1998 року між нею та радгоспом ім. Коларове, за яким вона купила будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала, що вказаний договір був укладений в простій письмовій формі, на підтвердження чого у неї мається наказ директора радгоспу від 1991 року про проведення оцінки будинку для його продажу їй, квитанція до прибуткового ордеру від 24 грудня 1993 про сплату вартості будинку в розмірі 1072051 крб, довідка радгоспу про продаж будинку від 15 березня 1994 року, розпорядження директора радгоспу № 19 від 20 квітня 1994 року про оформлення за нею права власності на будинок, а також 12 листопада 1988 року був складений акт про передачу їй будинку у користування. Посилаючись на те, що між нею та радгоспом ім. Коларова було узгоджено та домовлено всі основні умови продажу майна, в тому числі й ціну будинку, і вона отримала його після сплати його вартості, тому вважала, що таким чином між ними був фактично укладений договір купівлі-продажу, але на тепер радгоспу не існує і укласти договір відповідно до вимог діючого законодавства не виявляється за можливе, тому просила позов задовольнити, визнавши дійсним укладений між нею та радгоспом договір купівлі-продажу будинку. З врахуванням того, що куплений будинок не був відразу після набуття зареєстрований в державному органі, просила визнати за нею право власності на нього. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, а позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву також з проханням розглядати справу без її участі, в якій вказала про визнання позову і про можливість його задоволення. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21 серпня 2019 року та технічного паспорту на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] раніше [ADDRESS] ) має житлову площу 27,5 кв.м., загальну - 56,3 кв. м., але право власності на нього ні за ким не зареєстровано. Слід відмітити, що відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19 травня 2016 року № 1377-VIII Жовтневий район Миколаївської області було перейменовано на Вітовський, а селище Коларове - на селище Каравелове. В той же час, позивачка проживає в будинку постійно з 1988 року і вважає його своєю приватною власністю, так як купила його у радгоспу ім. Коларова в 1993 році. Так, наказом № 80 від 05 квітня 1991 року директора радгоспу ім. Коларова Жовтневого району Миколаївської області було наказано провести оцінку будинку в с- [ADDRESS] , для продажу [PERSON] згідно договору купівлі-продажу. В наказі також зазначено про доручення юрисконсульту підготувати письмовий договір купівлі-продажу будинку. Тобто між радгоспом ім. Коларова та позивачкою було домовлено про купівлю-продаж вказаного будинку. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 589 від 24 грудня 1993 року позивачка сплатила радгоспу всю вартість будинку в сумі 1072061 (один мільйон сімдесят дві тисячі шістдесят один карбованець (національна валюта України на той час). На підтвердження чого радгоспом їй були видані довідки від 04 лютого та від 16 березня 1994 року, якими підтверджується, що будинок по [ADDRESS] , який перебував на балансі радгоспу ім. Коларова фактичною вартістю 1072061 крб, проданий [PERSON] 01 квітня 1994 року, а кошти за нього в цій сумі внесені до каси радгоспу в повному цьому розмірі. Згідно виписки із розпорядження Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 19 від 20 квітня 1994 року «Про оформлення права власності», на підставі вказаних вище документів було вирішено оформити право власності на будинок за [PERSON] . В той же час, письмово оформлений договір купівлі-продажу не зберігся і в КП «МБТІ» право власності на будинок на його підставі зареєстровано не було, а радгосп ім. Коларова припинив своє існування. В теперішній час вона вирішила зареєструвати будинок належним чином, однак всіх необхідних документів, в тому числі і договору купівлі-продажу у неї не збереглося. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З досліджених доказів судом встановлено, що між [PERSON] та радгоспом ім. Коларова відбулася домовленість про купівлю-продаж будинку по [ADDRESS] (на тепер - [ADDRESS] ). На підтвердження цієї угоди між сторонами є вказані вище довідки та квитанція до прибуткового касового ордеру, яка підтверджує оплату вартості майна. Згідно із наданими позивачкою документами вона сплатила власнику - радгоспу вартість будинку і отримала його у користування та володіння, тобто є всі ознаки того, що між ними був укладений договір купівлі-продажу. В той же час, нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на будинок та належним чином володіти та користуватися ним. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість. Виходячи з відсутності документального договору, який зберігся, та беручи до уваги ст. 128 ЦК України 1963 року, суд вважає датою укладення договору дату розпорядження сільської ради "Про оформлення за позивачкою права власності", тобто 20 квітня 1994 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved