Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до Львівської міської ради, просить визнати за нею право власності на житловий будинок з прибудовами, позначений на плані літерами «А», «а-1», «а-2», а також сарай позначений на плані літерами «Б» та «В» в порядку спадкування. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 1957 року проживає за адресою: [ADDRESS] Вказаний будинок з 1946 року належав бабці позивача [PERSON], переселеній з Польщі, яка померла у 1962 році. Разом з [PERSON] була переселена також її батьки [PERSON], який помер у 1984 році та [PERSON], яка померла в 1994 році. Після смерті матері відкрилась спадщина на будинок [ADDRESS] Вона постійно проживає у цьому будинку, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. За життя батьки не оформили право власності на вказаний житловий будинок, що позбавляє її можливості оформити спадкові права в зв'язку з чим вона звернулась до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, покликаючись на мотиви позову, додатково пояснила, що бабцю позивача разом з її батьками було переселено з Польщі в 1946 році з цього часу вони проживали в будинку [ADDRESS] Батьки за життя не оформили правовстановлюючі документи на вказаний будинок, а тому вона хоч і вважається такою, що прийняла спадщину не може оформити свої спадкові права. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні не зазначив своєї правової позиції с приводу позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.04.2008 року (а.с.7). [PERSON] померла [INFO] року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.04.2008 року (а.с.7). Згідно даних свідоцтва про народження позивача (а.с.6), її батьком значиться [PERSON], матір'ю - [PERSON] З свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] З огляду на те, що в даному випадку цивільні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року, то до врегулювання таких застосовується ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Таким чином, [INFO] року в день смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вищезазначений об'єкти нерухомості. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст.549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст.555 ЦК УРСР при відмові спадкоємців від спадщини, або позбавлення їх права на спадкування спадкове майно переходить до держави. Судом встановлено, що позивач зареєстрована та постійно проживає в будинку [ADDRESS] що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку №624 від 17.08.2015 року, виданої ЛКП «Левандівка», копією будинкової книги (а.с. 5, 8-14). З технічного паспорту індивідуального житлового будинку [ADDRESS] вбачається, що будинок складається з двох квартир загальною площею 99,1 кв.м., житловою площею 56,0 кв.м. (а.с.16-17). Висновком експертизи ДП «Західний експертно-технічний центр» № 36016.46.10.04.41.20/380 від 09.02.16 року на підставі технічного обстеження конструкції житлового будинку в [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок знаходиться в 2-му задовільному стані (а.с.38-45). В судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належить Львівській міській раді. Також встановлено, що в позивача відсутні будь-які документи на те, що позивачем не було здійснено самочинного будівництва будинковолодіння, не подано суду розпорядження на підставі якого їй виділено у користування вказаний будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР 1963 р., громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його. Згідно листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч.8 п.3.2 даного листа задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), суди тим самим суттєво порушували норми матеріального права, фактично визнавали право власності за позивачами без будь-якої правової підстави. Позивачем не надано суду належних доказів про те, що нерухоме майно, на котре просить визнати право власності позивач, саме в такому вигляді належало на праві власності її бабусі [PERSON], після неї саме в такому вигляді прийняв у спадщину в 1962 році та отримав праві власності її батько [PERSON], після нього саме в такому вигляді прийняла у спадщину в 1984 році та отримала на праві власності її мати [PERSON], а позивач, після неї саме в такому вигляді в 1994 році прийняла як спадщину та отримала право власності на вказаний будинок. Не надані суду докази про те, що особи, котрі володіли та проживали у вказаній будівлі з 1946 року до теперішнього часу не здійснювали самочинного будівництва, або здійснювали його узаконення в порядку, передбаченому законодавством, що діяло на той час. Надана позивачем будинкова книга (а.с. 8-14), хоча і підтверджує право спадкування зазначених осіб на підставі ст. 549 ЦК УРСР, але не спростовує сумнівів суду про достатність вказаного доказу до пред'явлених позовних вимог. Бо вказана домова книга не містить адреси зазначеної нерухомості, площа зазначена в ній не відповідає площі нерухомості, на яку позивач просить визнати право власності. Про теж саме зазначає сам позивач в уточненій позовній заяві: а саме про те що до 1984 року будинок добудовувався, а в 1994 році частина його згоріла і він відновлювався. Про підставність таких сумнівів свідчить і наданий технічний паспорт (а.с.15-17), де датами будівництва будинку та прибудов зазначені 1964 та 1986 р.р., а відповідно до домової книги будівля була набута 1946 році (а.с. 9) Суд не може оцінити, а представник позивача не зміг пояснити наданий ним висновок експерта (а.с.38-45), відносно якого будинок в [ADDRESS] знаходиться в 2-му задовільному стані. Процедура узаконення самочинного будівництва до 05.08.1992 року відбувалась в адміністративному порядку, шляхом винесення відповідного рішення органом місцевого самоврядування, після чого припиняв своє існування правовий статус будинку як самочинного, після цієї дати, якщо самочинне будівництво не було узаконеним, процедура його узаконення відбувається виключно шляхом прийняття об'єкта до експлуатації. Узаконення самочинного будівництва є обов'язковою умовою для того, щоб таке майно породжувало для його власника відповідні права та обов'язки. Відтак, до позивача, як єдиного спадкоємця після смерті [PERSON] та від попередніх спадкодавців, в порядку спадкування не переходить право власності на житловий будинок загальною площею 99,1 кв.м. по [ADDRESS] оскільки таке право, з правової точки зору відсутнє у самих спадкодавців. Згідно довідки ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 13.10.2015 р., реєстрація права власності будинку [ADDRESS] відсутня. Поряд з цим, за загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 "Про судову практику у справах про спадкування"). При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. Однак, такої вимоги позивачем не заявлено. Враховуючи зазначені правові позиції, в суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину спадкового майна, оскільки таке майно не належало за життя спадкодавцю, так як належним чином не було оформлене, узаконене, як того вимагає законодавство. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, належить позивачу на праві власності чи знаходиться в його користуванні. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не подано належних та допустимих доказів і судом не здобуто таких доказів на підтвердження факту правомірності набуття права власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за законом. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed