Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про поновлення строку для виконання зобов`язання, посилаючись на те, що в 2004 році стала власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,34 га, розташованої на території Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області. Невдовзі вона виїхала до Російської Федерації, де отримала громадянство, в зв`язку з чим, відповідно до ч.4 ст.81 Земельного кодексу України повинна була відчужити цю земельну ділянку. Однак, тривалий час не могла виконати свій обов`язок по відчуженню земельної ділянки через те, що постійно проживає в РФ, на територію України приїхати не мала можливості. В зв`язку з цим просила вказані обставини визнати поважними та поновити їй строк для відчуження у передбаченому законом порядку належної їй земельної ділянки. В судове засідання позивач не з`явилася, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 24.02.2004 року [PERSON] отримала державний акт серії ОД №093459 на право власності на земельну ділянку розміром 2,34 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області. 20.09.2006 року позивачу [PERSON] Управлінням внутрішніх справ міста Усть-Ілімська Іркутської області було видано паспорт громадянина Російської Федерації № [NUMBER] . За змістом ст.ст. 41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право власності на землю належить до основних Конституційних прав та свобод особи, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.81 ЗК України іноземним громадянам та особам без громадянства дозволяється набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення. Відповідно до ч.4 ст.81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. В той же час необхідно зазначити, що відповідно до приписів пункту 15 розділу X «Перехідні положення» до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Таким чином, чинним законодавством України не передбачена заборона на продовження строку для відчуження земельної ділянки згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Ільхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивач є громадянкою Російської Федерації, проживає за межами України, а саме в м.Усть-Ілімськ Усть-Ілімського району Іркутської області Російської Федерації, та не мала можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Враховуючи, що законодавство України не містить прямої правової норми, яка б регулювала порядок поновлення судом передбаченого ч.4 ст.81 ЗУ України строку, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Цивільного кодексу України вважає можливим за аналогією закону застосувати положення ст.251 та ч.3 ст.1272 ЦК України.

Outcome: approved