Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позовних вимог вказав, що 23 березня 2017 року відповідач був звільнений з посади контролера команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року позов [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Поновлено [PERSON] на роботі в Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23.03.2017 року. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41461,14 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 06.02.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін. Після виконання рішення позивачу стало відомо, що за період з 28.04.2018 року по 07.02.2018 року відповідач перебував на обліку як безробітній в Центральному центрі зайнятості, яким останньому було сплачено допомогу по безробіттю в розмірі 28924,83 грн. Вказана сума позивачем перерахована Центральному центру зайнятості на його вимогу. Така сума є переплатою для працівника, якого поновлено на роботі та підлягає поверненню як безпідставно отриманні кошти. Посилаючись на наведене позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 28924,83 грн. Ухвалою суду від 06.06.2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.10.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 23.10.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він зазначив, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки отримана ним сума по безробіттю не є безпідставно набутим майном та для отримання вказаної виплати відповідач не надавав не правдивих відомостей. Окрім посилався на те, що щодо стягнення з працівників надмірно сплачених сум то ч. 2 ст. 445 ЦПК України не допускається повороту виконання. Представник позивача вимоги позову підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності. Адвокат відповідача вимоги позову не визнав, просив про розгляд справи у його відсутності. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи, встановлені судом. Відповідно до наказу № 137/о від 23 березня 2017 року про припинення трудового договору, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було звільнено [PERSON] з посади контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року ухваленим за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідача поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41461,14 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 06.02.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін. На виконання вказаних судових рішень відповідачем видано наказ № 52/о від 08.02.2018 року, яким [PERSON] поновлено на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Адміністрації з 23.03.2017 року. З довідки виданої заступником головного бухгалтера підприємства, відповідачу нараховано та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за наказом № 52/О від 08.02.2018 року в розмірі 41461,14 грн. 12.03.2018 року Центральний районний центр зайнятості звернувся до позивача по справі з листом-претензією № 07-720, в якому зазначав про те, що в зв'язку зі звільненням з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, [PERSON] в період з 05.05.2017 року по 07.02.2018 року перебував на обліку Центрального районного центру зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, яка становила загальну суму 28924,83 грн. В зв'язку з поновленням відповідача на роботі на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» Центральний районний центр зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю. Платіжним дорученням за № 290 від 22.03.2018 року Миколаївська філія державного підприємства «Адміністрація морських портів України» перерахувала на рахунок Центрального центру зайнятості грошові кошти в розмірі 28924,83 грн. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Однією з засад цивільного судочинства проголошено свободу договору (ст. 3 ЦК України). Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи, що встановлено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Застрахованою особою відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 вказаного Закону є суб'єкти страхування на випадок безробіття - застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик Згідно ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Відповідно до п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007, № 219 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних» громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Із аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що відповідач, як застрахована особа, відповідно до положень наведеного закону, в зв'язку із звільненням за скороченням штату отримував допомогу по безробіттю. Виплата вказаної допомоги буде припинена в зв'язку з його поновленням на роботі. За такого, допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до наведених вимог закону. Посилання позивача, що отримані відповідачем кошти по безробіттю від Центрального районного центру зайнятості є безпідставно отриманими коштами, є помилковими. Безпідставним є посилання на положення ст. 1212 ЦК України, оскільки вказана норма регулює відносини з набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, тоді як в даній справі відповідач отримав спірні кошти саме на підставі діючого закону, а позивач у даних відносинах не є особою за рахунок якої ці кошти отримані. Повернення позивачем сплачених робітнику коштів Центральному районному центру зайнятості також передбачено наведеним законом, тоді як цей закон, а саме Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачає право роботодавця на регрес на стягнення коштів з працівника. Відповідно до положень п. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено перелік умов, на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов'язків та зловживання ними. Проте таке право надано відповідному Центру зайнятості, а не роботодавцю. Як слідує з листа-претензії Центрального районного центра зайнятості на адресу роботодавця, позивача у справі, підстав для запровадження такої процедури немає. Правовідносини сторін у даній справі ґрунтуються на нормах КЗпП України, якими в тому числі і передбачена матеріальна відповідальність працівника, проте позов ґрунтується на інших підставах. Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвеції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать: на професійну правничу допомогу, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, та проведення експертизи, пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпечення доказів, та пов'язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed