Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 15.01.2019 року, в якій в якій просить суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку у вищевказаній квартирі. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , 1990 року народження, про що вона дізналась у квітні 2018 року, та намагалась розшукати відповідача з метою добровільного зняття з реєстрації. Позивач вказує, що фактично відповідач не проживає в квартирі з 2013 року по теперішній час. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місця проживання [PERSON] в позасудовому порядку позивачка не має можливості. [PERSON] , як власниця квартири нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що створює для неї відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів позивачка звернулася до суду. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач та представник третьої особи, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, позивач просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у разі неявки відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи, представник третьої особи, при ухваленні рішення, покладалась на розсуд суду. Відповідач про свою участь не заявив, відзив у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу зареєстроване в реєстрі за № 175 , видане 14.03.2018 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,8 кв.м. (а.с.9-10). Згідно з довідкою від 13.12.2018 року, виданою ТОВ «Нова-Ком», у вказаному вище житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання, зокрема, [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Натомість, фактично [PERSON] в квартирі не проживає з 2013 року, свідченням чому є акт з місця проживання від 20.11.2018 року, складений мешканцями квартир [ADDRESS] [ADDRESS] , засвідчений начальником дільниці №3 ТзОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.12). Таким чином,\~в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] в добровільному порядку не знімається з реєстраційного обліку, що призводить до створення перешкод позивачу у здійсненні нею права власності від порушень, не пов`язаних з володінням майном, яке в силу ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом пред`явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає з 2013 року, реєстрація місця проживання відповідача створює позивачу перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених ним вимог негаторного позову із визнанням [PERSON] такою, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.3,22).

Outcome: partial