Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, а згодом з уточненим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості ? частки відчужених без її згоди як другого з подружжя автобусів КАВЗ-3270, д/н 13625НА, ЛАЗ-699р, д/н 07552НА, у розмірі 31 065,00 грн., у порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність відповідачу причіп ГКБ, д/н [NUMBER], стягнувши з нього на її користь компенсацію вартості ? частки в сумі 1\~455,00 грн., стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що з 10 грудня 1982 року по 31 січня 1989 року та з 24 листопада 1995 року по 18 жовтня 2007 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. За час проживання однією сімєю ними були придбані автомобілі та причеп, а саме: автобус КАВЗ-3270, д/н 13625НА, придбаний у шлюбі та зареєстрований на праві власності за відповідачем, автобус ЛАЗ-699р, д/н 07552НА, придбаний у шлюбі та зареєстрований на праві власності за відповідачем 11 квітня 2002 року, причіп ГКБ, д/н 03252НА, придбаний у шлюбі та зареєстрований на праві власності за відповідачем 12 березня 1997 року. Після розірвання шлюбних стосунків між ними немає згоди про поділ майна. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. На обґрунтування клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог зазначила, що позивачу стало відомо про порушення її прав під час розгляду справи в суді. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні. На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що в позові відсутні докази того, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, що воно придбане за час шлюбу (першого чи другого), не зазначено джерело та час придбання, відсутні докази того, що майно наявне на час подання позову, в позові не зазначена грошова вартість майна, а також відсутні дані щодо дати порушення прав позивача. Також, просила застосувати до позовних вимог позовну давність, оскільки право вимоги з даними позовними вимогами у позивача існувало до 2010 року. Вислухавши доводи позивача та її представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 10 грудня 1982 року по 31 січня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.10/. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO] /т.1 а.с.11/. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 31 січня 1989 року шлюб між сторонами було розірвано /а.с.12/. 24 листопада 1995 року сторони повторно уклали шлюб /а.с.13/. 18 жовтня 2007 року шлюб між сторонами було повторно розірвано /а.с.14/. Судом встановлено, що у період шлюбу було набуто майно: автобус КАВЗ-3270, д/н 13625НА, автобус ЛАЗ-699р, д/н 07552НА, причіп ГКБ, д/н [NUMBER] /а.с.50/. При цьому, згідно довідки Територіального сервісного центру № 2343 Регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області № 31/8/2343-703 від 30 липня 2016 року за відповідачем зареєстровано причіп ГКБ, д/з 03252 НА з 12 березня 1997 року, автобус КАВЗ 3270, д/н 13625НА зареєстровано з 28 вересня 2000 року 24 травня 2007 року знято з обліку для продажу, автобус ЛАЗ 699, д/н 07552НА, зареєстровано 11 квітня 2002 року 14 травня 2016 року знято з обліку в звязку з вибраковкою /а.с.74/. Згідно з ст.60 СК України майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю. Стаття ст.68 ч.1 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У ст.328 ЦК України\~йдеться, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Окремо нормами ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, відповідно до вимог п.2,4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.\~ Тобто, названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.\~ Згідно розяснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про\~практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Також, відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про\~практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розпорядження майном, набутим за час шлюбу, після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Аналізуючи зібрані по справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, застосовуючи наведені норми чинного законодавства до спірних правовідносин, судом встановлено, що знімаючи з обліку автобус КАВЗ 3270, д/н 13625НА для продажу відповідач перебував у цей період у шлюбі та діяв в інтересах сімї, а автобус ЛАЗ 699, д/н 07552НА було виключено з цивільного обороту в звязку з вибраковкою. Доказів на підтвердження зворотного позивачем та її представником надано не було. До того ж, слід зауважити, що відповідно до ліцензійної картки серії АВ Р № 329285 відповідач надавав послуги з внутрішніх перевезень пасажирів автомобільним транспортом, та в розумінні п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про\~практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України). За змістом ч.5 ст.267 ЦК України - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засідання представник відповідача наполягала на пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки право вимоги з даним позовом у неї сплив у 2010 році, після розірвання шлюбу між сторонами. При цьому, позивач повинна була довести суду поважність пропуску нею позовної давності на підставі належних та допустимих доказів. Натомість, позивачем та її представником в судовому засіданні не було заявлено клопотань з даного приводу. Також, слід зазначити, що позивач позивалась до відповідача з приводу розділу майна подружжя, однак вказане майно не було предметом розгляду. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Outcome: dismissed