Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ЛКП Львівелектротранс, в якому просить суд визнати дії директора ЛКП «Львівелектротранс» [PERSON] в нарахуванні зарплати незаконними, такими, що призвели до того, що заробітна плата виплачувалася в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати та стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на її користь недоплаченої частини заробітної плати заробітну плату з врахуванням індексу інфляції та 3% штрафних санкцій в розмірі 543,31 гривень та моральну шкоду в розмірі 1000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працює у відповідача на посаді водія трамваю. Всупереч наказам №320, 449, 06а,\~543 та ЗУ „Про державний бюджет на 2012р.,„Про державний бюджет на 2013р. адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» розрахунок тарифних ставок не було переглянуто і оплата проводилась без дотримання вимог ст.97 КЗпП України, п.1.1.8. Галузевої Угоди на 2010-2012роки та п.5.2. Колективної Угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2011-2013 роки. Також в обґрунтуванні позову позивач посилається на ч.6 ст. 252 КЗпП, ч. 6 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п. 10.7 Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014 2015р.р. якими членам виборних профспілкових органів, не звільненим від своїх виробничих чи службових обов'язків, надається на умовах, передбачених колективним договором, вільний від роботи час із збереженням середньої заробітної плати для участі в консультаціях і переговорах, виконання інших громадських обов'язків в інтересах трудового колективу, а також на час участі в роботі виборних профспілкових органів, але не менш як 2 години на тиждень. Крім цього позивач посилається на п.3.1. «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса» затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України 15.09.2014 № 444 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2014 р. за № 1181/25958 передбачено перерву для відпочинку та харчування тривалістю не менше 45 хвилин. В порушенні вимог вищевказаного «Положення» адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» у графіках руху не передбачено перерви тривалістю не менше 45 хвилин. Крім того, позивач вважає, що дії директора ЛКП «Львівелектротранс» в нарахуванні зарплати є незаконними, такими, що призвели до того, що заробітна плата виплачувалася в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної плати. Крім цього, розмір доплати за роботу у нічні години мав би становити 35%, а не 30%, як нараховує ЛКП «Львівелектротранс» посилаючись на додаток №13 Колективної угоди від 25.08.2011р. Вважає, що норма яка закріплена в додатку якою встановлена доплата за роботу у нічний час в розмірі 30% є незаконною, такою, що порушує вимоги ст.16, 97 КЗпП України, вимог Генеральної Угоди та п.1.1. Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015р. також вважає, що неправомірними діями відповідача йому не виплаченозарплату за час перебування в медичних закладах при проходженні обовязкового медогляду. Відтак, просить суд стягнути на його користь недонараховану зарплату в сумі 543,31 гривень, згідно поданого розрахунку та вважає, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 1000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, представник позивача подала заяву з клопотанням слухати справу у її відсутності, просить такий задовольнити, а у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляє заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що позивач працює у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія трамваю. На підприємстві для водіїв трамвая встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках, які розраховуються з врахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. В поданій позивачем заяві позивач посилається на п.3.1. «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса» затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України 15.09.2014 № 444 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2014 р. за № 1181/25958 передбачено перерву для відпочинку та харчування тривалістю не менше 45 хвилин. В порушенні вимог вищевказаного «Положення» адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» у графіках руху не передбачено перерви тривалістю не менше 45 хвилин. Дане «Положення» позивач представив суду. Відповідно до ч.6 ст. 252 КЗпП, ч. 6 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п. 10.7 Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014 2015р.р. членам виборних профспілкових органів, не звільненим від своїх виробничих чи службових обов'язків, надається на умовах, передбачених колективним договором, вільний від роботи час із збереженням середньої заробітної плати для участі в консультаціях і переговорах, виконання інших громадських обов'язків в інтересах трудового колективу, а також на час участі в роботі виборних профспілкових органів, але не менш як 2 години на тиждень. У лютому 2014р. була прийнята Галузева Угода між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014 2015 роки (надалі «Угода»). Відповідно п. 3.1. «Угоди» сторони встановили мінімальні обовязкові гарантії в оплаті та нормуванні праці, зокрема перелік та розмір доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів згідно з додатком 4 до цієї Угоди. В додатку 4 «Угоди» встановлено розмір доплати за інтенсивність праці до 12% тарифної ставки. Відповідно до листа ЦК профспілки працівників ЖКГ, МП, ПОН України № 01 61 від 31.03.2015р. зазначена доплата стосується тільки водіїв трамваїв і тролейбусів. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку недоплаченої заробітної плати ЛКП «Львівелектротранс» заборговано позивачу 543,31 грн. При проведенні розрахунку позивач посилається на норми ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наведеного вбачається, що відповідачем не взято до уваги те, що відповідно до ст.ст.21, 22 Закону України "Про оплату праці" тап.12 Постанови пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Також не враховано вимог «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса» та ст. 123 КЗпП, Галузевої Угоди між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014 2015 роки. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути недоплаченої частин заробітної плати з врахуванням індексу інфляції та 3% штрафних санкцій в розмірі 543,31 грн.. При цьому суд вважає, що слід визнати дії колишнього директора ЛКП «Львівелектротранс» [PERSON] в нарахуванні зарплати незаконними, такими, що призвели до того, що заробітна плата виплачувалася в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати, та зобовязати директора ЛКП «Львівелектротранс» [PERSON] привести умови праці, відпочинку та оплату праці у відповідність «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса» та зробити донарахування та виплатити недонараховану зарплату за час перебування в медичних закладах при проходженні обовязкового медогляду, як це передбачено ст. 123 КЗпП. Щодо обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався лише на те, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода яку він оцінює у 1000 грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім'ї. Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд допускає можливість заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача та приходить до висновку про заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок порушення його прав та спричинення моральних страждань, проте оцінює її у розмірі значно меншому ніж заявлено у позові, а тому з відповідача ЛКП «Львівелектротранс» на користь позивача слід стягнути 500 грн. відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру суд враховує характер та обсяг заподіяних фізичних та моральних страждань, їх тривалість, можливість відновлення попереднього стану, ступінь вини та інші обставини справи, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості. Однак в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково, в сумі 500 грн., оскільки, позивач зазнав багато принижень зі сторони відповідача, безпідставної тяганини, щоб повернути зароблені тяжкою працею кошти, витрачав час на судові засідання з метою встановлення істини. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь держави 243,60 грн.

Outcome: partial