Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась з позовом до суду, підстави якого було змінено в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, в якому просить: визнати дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо укладення між сторонами Іпотечного договору №02-10/2129 від 19.06.2007р. такими, що порушують права споживача, передбачені п.4 ч.1 ст.4 та п. б), д) ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; визнати дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо укладення між сторонами Іпотечного договору №02-10/2129 від 19.06.2007 р. нечесною підприємницькою практикою відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»; визнати іпотечний договір №02-10/2129 від 19.06.2007 р., укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] недійсним з моменту його укладання. (а.с.55-62) Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.06.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») укладено Іпотечний договір №02-10/2129, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. Згідно п.1.1 Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором Кредиту №10-29/3632 від 19 червня 2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, нерухоме майно, що придбане Іпотекодавцем за кредитні кошти надані Іпотекодержателем відповідно до умов Договору, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість предмету іпотеки, за згодою сторін, становить 656500,00 грн. Враховуючи, що цільове використання кредитних коштів - придбання нерухомого майна - вищезазначеної двокімнатної квартири, тобто на споживчі потреби, то і на правовідносини з приводу визнання недійсним Іпотечного договору (укладеного на забезпечення споживчого кредиту) поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно умов іпотечного договору, предметом іпотеки забезпечується повернення кредиту в сумі 110000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту до 19 червня 2022 року, сплата процентів за користування кредитом у розмірі 11,75% річних та сплата можливої неустойки. Однак, станом на дату подання позову виникла ситуація, коли, внаслідок істотної зміни курсу валюти Позивач не спроможна належним чином виконувати зобов'язання за Кредитним договором, отже єдиним виходом є погашення суми взятого кредиту за рахунок Предмету іпотеки. В зв'язку з цим позивач детальніше звернула увагу на Іпотечний договір, яким забезпечуються кредитні зобов'язання, і з'ясувала, що суми іпотечного майна не достатньо для покриття суми взятого кредиту з урахуванням усіх процентів. Тобто, передаючи своє майно в іпотеку банку позивач вважала, що у разі настання обставин, які унеможливлять виконання нею своїх зобов'язань за кредитом, заборгованість за кредитом буде повністю погашена за рахунок іпотечного майна. Відповідно до п.п. 1.1.1. п. 1.1. Договору кредиту №10-29/3632 від 19.06.2007р., сума кредиту становить 110000,00 доларів США, сума кредиту з урахуванням процентів та строку кредитування становить 303875,00 доларів США. Отже, вартість іпотечного майна не покривала суми кредитних зобов'язань на момент укладання договору. Крім того, внаслідок зміни курсу валют, на дату подання позову, визначена в договорі іпотеки вартість квартири дорівнює 48536,00 доларів США. Більше того, згідно укладених додаткових угод до кредитного договору, останній викладено в новій редакції у зв'язку з тим, що Позивач перейшов з ануїтетної форми погашення на стандартну, отже у позивача додатково збільшився обсяг її відповідальності за кредитними платежами. Однак, в цьому випадку суми іпотечного майна також не стало достатньо для покриття зобов'язань. Таким чином, вартість іпотечного майна є значно меншою, ніж сукупна вартість кредиту, тому предмет іпотеки не може забезпечити належним чином виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Повне погашення кредитної заборгованості перед банком за рахунок предмета іпотеки є неможливим, як на дату укладення договору, так і станом на дату подання позову. В позові зазначено, що якби позивач розуміла, що за рахунок переданого в іпотеку майна вона не буде спроможною повністю погасити кредит, а ризикуватиме іншим наявним у неї майном, позивач не укладала би оспорюваного іпотечного договору. При цьому Банк безперечно знав про таку невідповідність сум та розумів наслідки, проте не попередив споживача про те, що вартість іпотеки не покриє суми кредиту та не попередив про ризики, пов'язані з цим. Позивач вважає, що вартість іпотечного майна повинна покривати суму боргу за кредитом та проценти за користування ним. Визначаючи критерії розміру оцінки заставного майна, банк повинен був урахувати, що оцінка майна, яке надається позичальником в заставу, повинна бути не меншою ніж сума кредиту під заставу з урахуванням процентів. Оскільки відповідач скористався необізнаністю позивача, порушив вимоги закону щодо нормативів розміру оцінки заставного майна, порушив право позивача на отримання інформації при укладенні Іпотечного договору, ввів позивача в оману, позивач вважає, що договір іпотеки має бути визнаний судом недійсним з моменту його укладення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2014р. цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про захист прав споживача, визнання іпотечного договору недійсним передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с.32-33), 21.01.2015р. дану цивільну справу передано в провадження судді Гаврилової О.В. (а.с.38). В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви в повному обсязі з викладених у позові підстав та додатково пояснила, що позивача ввели в оману, оскільки вона розраховувала, що заборгованість у повному розмірі може бути погашена за рахунок предмету іпотеки, однак вартість іпотечного майна становить 1/3 частину суми кредиту з процентами, що суперечить вимогам до іпотечних кредитів та інструкції НБУ, що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача. Вважає, що договір іпотеки містить ознаки фіктивного правочину. Банк порушив право позивача на отримання повної інформації, дві додаткові угоди не містять графіків платежів та не містять інформацію, чи покриває вартість майна суму кредиту. Позивач придбала квартиру частково за свої кошти - приблизно 20000,00 доларів США та за кредитні кошти і вважала, що вартість квартири покриє і тіло кредиту і проценти. Оскільки договір не містить графіку погашення, позивач не розуміла скільки коштів їй фактично слід буде сплатити для повного погашення кредиту. Надання та роз'яснення інформації є обов'язком банку. З позовами про визнання кредитного договору недійсним чи/та додаткових угод до нього позивач не зверталася. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити та пояснив, що умовами укладеного з позивачем кредитного договору визначено повернення одержаних коштів зі сплатою процентів шляхом здійснення ануїтетних платежів, в цьому випадку складання графіку погашення кредиту не передбачено. Кредитний договір не містить посилань на наявність графіку. Позивач, при підписанні договору, була обізнана які суми і до якого року вона повинна щомісяця сплачувати. Кредитний договір недійсним не визнавався. Третя особа в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, частин першої та другої статті 509 ЦК України, до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно вимог ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Судом встановлено, що 19.06.2007 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено договір кредиту №10-29/3632, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 11000,00 доларів США, зі сплатою 11,75 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання: починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання Кредиту, позичальник 19 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 1 314,89 доларів США (ануїтетний платіж), з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 19.06.2022 року включно, далі за текстом «Кредит», на умовах визначених договором; розмір останнього ануїтетного платежу дорівнює сумі фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати всіх ануїтетних платежів та процентів за користування кредитом, нарахованих на зазначену суму (а.с.152-157). Відповідно до п. 1.2. договору кредиту №10-29/3632 від 19.06.2007 року, кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 19.06.2007 року між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що в м. Києві. Відповідно до п. 2 цього договору, продаж вчинено за 656500,00грн. (а.с. 217-218). Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). В забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за договором кредиту №10-29/3632Д від 19.06.2007 року, цього ж числа між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір №02-10/2129, відповідно до умов якого [PERSON] передає в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк», у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту №10-29/3632 від 19.06.2007 року, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON], нерухоме майно, що придбане [PERSON] за кредитні кошти, надані АКБСР «Укрсоцбанк» відповідно до умов Договору, яким обумовлено Основне зобов'язання, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 186-189). Відповідно до 1.2 Іпотечного договору №02-10/2129 від 19.06.2007 року, вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 656 500,00грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день укладання цього договору складає 130000,00 доларів США. 21.11.2008 року додатковою угодою про внесення змін до договору кредиту №10-29/3632 від 19.06.2007 р. сторони погодили встановлення відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 14% річних з 19.11.2008р. та зміну розміру ануїтентних платежів на 1469,76 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 19.06.2022р. включно (а.с. 175). 23.02.2011 року додатковою угодою до договору кредиту №10-29/3632 від 19.06.2007 р. сторони погодили встановлення процентної ставки за користування кредитом у розмірі 12% річних з 23.02.2011р. та відповідну зміну розміру ануїтетних платежів на 1 346,88 доларів США (а.с.173). На підставі заяви позивача [PERSON] від 01.08.2011р. про зміну графіку погашення кредиту з ануїтетних платежів на стандартні (а.с.230) та відповідного рішення відповідача (а.с.227, 228), 07.09.2011 року між сторонами укладено Договір про внесення змін до договору кредиту №10-29/3632 від 19.06.2007р., відповідно до якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 96 929,59 доларів США зі сплатою 12% річних та комісій в розмірі та в порядку, визначених в Додатку №2 до цього договору. Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в Додатку №1 до цього договору (а.с.158-168, 170, 171, 172). Підпунктом 1.1.1. Договір про внесення змін до договору кредиту визначено, що погашення кредиту буде здійснюватися в порядку, визначеному графіком, що міститься в даному підпункті договору, до 19 числа кожного місяця, починаючи з вересня 2011 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 19.06.2022 року включно, на умовах, визначених цим договором (а.с.158-159). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач [PERSON], не оспорюючи кредитний договір, додаткові угоди до нього та договір про внесення змін до договору кредиту, або окремі їх положення, посилаючись на те, що при укладанні договору іпотеки Банк не попередив позивача про те, що вартості іпотечного майна не достатньо для покриття суми взятого кредиту та процентів, про що позивач дізналася лише детальніше ознайомившись з договором іпотеки, просить визнати такі дії відповідача такими, що порушують права позивача, як споживача банківських послуг та нечесною підприємницькою практикою і, як наслідок, визнати укладений між сторонами іпотечний договір - недійсним. Отже, обґрунтовуючи підстави щодо визнання недійсним іпотечного договору, позивач посилається на порушення відповідачем положень п.4 ч.1 ст.4 та п. б), д) ч.2 ст.11, п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якими (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), передбачене: право споживача на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); обов'язкове повідомлення споживача перед укладанням договору про надання споживчого кредиту про: форми його забезпечення; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною, - є нечесною підприємницькою практикою, яка забороняється. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Як убачається з умов договору кредиту №10-29/3632Д від 19.06.2007 року, ним чітко визначена процентна ставка, а також те, що кредит і проценти за користування ним повинні сплачуватися боржником щомісячними рівними платежами в розмірі по 1314,89 доларів США на місяць (тобто ануїтетними платежами), до 19.06.2022 року. Тому посилання сторони позивача на те, що вона не розуміла, яку загальну суму їй слід буде сплатити (в разі належного виконання умов договору кредиту), повертаючи банку кожного місяця по 1314,89 доларів США протягом 15 років, є надуманими. Також позивач при укладанні договору купівлі-продажу квартири безумовно була обізнана про вартість квартири, яка була нею сплачена, згідно умов цього договору, як і при укладанні оспорюваного договору іпотеки була обізнана про погоджену сторонами вартість переданого в іпотеку майна. В обох цих договорах визначена ідентична погоджена сторонами вартість квартири - 656500,00грн., а в договорі іпотеки вказаний також еквівалент вартості предмету іпотеки в доларах США за курсом станом на час укладення цього договору. При цьому оспорюваний іпотпчний договір не містить умови про те, що за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі буде покрито кредитне зобов'язання, як і не містить такої умови договір кредиту. Договір про внесення змін до договору кредиту, яким змінено тип процентної ставки з ануїтетних платежів на стандартні, був укладений між сторонами на підставі відповідної заяви позивача. Що стосується посилань в позовній заяві на зміну курсу валют, суд не приймає до уваги зазначені доводи, оскільки укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим позивачеві. Змінюваність курсу національної валюти України - гривні та змінюваність вартості нерухомості (предмету іпотеки) не може бути підставою для визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст.11 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. При цьому діюче законодавство не містить жодної норми щодо обов'язковості повного співвідношення вартості кредиту з вартістю предмета застави (іпотеки). Позивач при укладенні як договору кредиту так і договору іпотеки мала можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договори були підписані, кредитний договір зі змінами та доповненнями виконувався сторонами. Більше того, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання зазначеної в цій частині інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. При цьому, зазначеними статтями встановлено відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, але не передбачено підстав для визнання договорів споживчого кредиту, а тим більше договорів іпотеки, недійсними. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені Постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007р., набрали чинності 12.11.2007р., тобто після укладення між сторонами кредитного договору. Що стосується посилань сторони позивача на «Вимоги до іпотечних кредитів», затверджені наглядовою радою Державної іпотечної установи (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), щодо співвідношення суми кредиту та ринкової вартості предмета іпотеки, то ці Вимоги розроблені для забезпечення виконання статутних завдань Державної іпотечної установи, вони визначають умови, яким має відповідати іпотечний кредит, наданий первинним кредитором, для можливості набуття Установою прав вимоги за таким кредитом (здійснення операції рефінансування). Зазначені Вимоги регулюють діяльність лише Державної іпотечної установи, яка їх прийняла, а не інших банків та фінансових установ, не можуть бути обов'язковими для останніх. Більше того, отримуючи в іпотеку майно, вартістю якого не може бути покриті кредитні зобов'язання, саме іпотекодержатель, а не іпотекодавець іде на ризик незабезпеченості кредиту. Виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору іпотечного договору, сторонами досягнуто домовленість про всі істотні умови договору даного виду, отже, підписавши кредитний договір і забезпечувальний іпотечний договір, позивач вступила в договірні відносини з відповідачем. Як роз'яснено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК), недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). При цьому укладені між сторонами кредитний договір, додаткові угоди до нього та договір про внесення змін до договору кредиту, або окремі їх положення, позивачем не оспорюються та недійсними в судовому порядку не визнавалися. Таким чином, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про іпотеку» в редакціях, яка діяли на час укладення договору. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про захист прав споживача, визнання іпотечного договору недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи що на час звернення позивача з даним позовом до суду діяла редакція Закону України «Про судовий збір», за якою споживачі були звільнені від сплати судового збору за звернення із позовами щодо порушення їх прав, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed