Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернулася до Нижньосірогозького районного суду Херсонської області з зазначеним позовом з вимогою надати [PERSON] дозвіл на тимчасові поїздки за межі України з сином [PERSON] [INFO] до досягнення ним шістнадцяти років без згоди та супроводу його батька [PERSON], мотивуючи такі вимоги тим, що з 2012 року відповідач з дитиною не проживає, спілкується дуже рідко, аліменти за виконавчим листом не сплачує, ніяким чином матеріальної допомоги не надає, не бере участі в розвитку дитини та його вихованні, чинить перешкоди, безпідставно відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон, вона ж має можливість забезпечити для сина рівень життя, достатній для його розвитку, однак в зв'язку з тим, що відповідач не надає відповідної згоди, вона не може отримати дозвіл на виїзд сина за межі України разом з нею за кордон, тому вона змушена звернутися до суду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 21.05.2015 року на 10:00 годину та 29.05.2015 року на 10:00 годину не з'явився, про день слухання справи був двічі повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток. Заперечень по суті позову до суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Харківської міської ради служби у справах дітей Орджонікідзевського району м. Харкова прохав справу слухати у їх відсутність, заперечень по суті позову не має. Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Зі змісту довідки про склад сім'ї слідує, що [PERSON] мешкає разом з позивачкою. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.01.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.11). З довідки дошкільного навчального закладу ясла-садок № 453 Харківської міської ради слідує, що [PERSON] відвідує вказаний дошкільний заклад з 01.07.2014 року по теперішній час. Дитину до закладу приводить та забирає мати. (а.с.20). З відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] стягуються аліменти, відповідач має заборгованість з виплати аліментів у сумі 17807 гривень 29 копійок. Відповідно до ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст.155 ч.2 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 313 ч.3 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 1, 4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3, 5 Постанови КМУ № 57 від 27.01.1995 року, якою затверджені "Правила перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином суд, вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки відповідач з позивачкою та їх сином не проживає, в добровільному порядку дозволу на виїзд не надає. Виходячи з найвищої соціальної цінності - забезпечення прав дитини та неможливості іншим шляхом захистити права неповнолітньої дитини, суд вважає за доцільне постановити рішення, яким надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] на тимчасові виїзди за межі України до країни Туреччина на період з моменту набрання рішенням законної сили до 01 жовтня 2015 року, у супроводі матері [PERSON] без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька - [PERSON], оскільки вказане рішення буде відповідати інтересам дитини. Крім того, суд вважає, що є достатні підстави для надання дозволу позивачці на виготовлення проїзного документу для виїзду неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон без згоди батька, оскільки у позивачки немає можливості отримати згоду батька на виготовлення вказаного документу. Враховуючи задоволення судом позову, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у сумі 243,60 грн.

Outcome: approved