Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 52,0 кв. м, житловою площею 37,6 кв. м, складається з трьох жилих кімнат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 25.07.2003 року. Шлюбний договір між сторонами не укладався. На даний час у суді перебуває на розгляді справа за її позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28.12.2010 року приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П., за реєстровим номером 4236 на ім`я чоловіка була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 52,0 кв. м, складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 37,6 кв. м, у складі якої є: коридор 1 = 6,3 кв. м, вбиральня 2=0,9 кв. м, ванна 3=1,8 кв. м, кухня 4=5,4 кв. м, житлова кімната 5=18,7 кв. м, житлова кімната 6=12,3 кв. м, житлова кімната 7=6,6 кв. м. Квартира була придбана за кошти, які вони отримали в кредит від ПАТ «Укргазбанк» і була передана в іпотеку згідно з Договором іпотеки №53/12/3/1з від 28.12.2010 року. Право власності на квартиру зареєстровано 26.01.2011 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31063562. Іпотека зареєстрована 28.12.2010 року за записом №12053165. У зв`язку з виконанням зобов`язання іпотека була припинена 23.12.2015 року, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №50578432 від 23.12.2015р. 28.10.2015 року запис про право власності на квартиру було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер 776635912121. Позивач просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Разом з тим, на адресу суду органом зв`язку повернутий конверт з повідомленням та довідкою з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Окрім цього, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд зі згоди позивача ухвалив рішення про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Суд враховує приписи ч.4 ст.82 ЦПК України, які встановлюють, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, при розгляді позовних вимог, враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25.07.2003 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] Відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний запис №136 (а.с.13). 28 грудня 2010 року відповідач по справі [PERSON] придав у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 28.12.2010 року приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П., за реєстровим №4236 (а.с.14). Квартира була придбана за кошти, які сторони отримали в кредит від ПАТ «Укргазбанк» і була передана в іпотеку згідно з Договором іпотеки №53/12/3/Із від 28.12.2010 року (а.с.15-18). Право власності на квартиру зареєстровано 26.01.2011 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31063562, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за №28795425 (а.с.19) Іпотека була зареєстрована 28.12.2010 року за записом №12053165, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за №50578432 (а.с.20). У зв`язку з виконанням зобов`язання іпотека була припинена 23.12.2015 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за №50578432 від 23.12.2015р. (а.с.21). 28.10.2015 року запис про право власності на квартиру було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №47638933, об`єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер - 776635912121 (а.с.22). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,0 кв. м, житловою площею 37,6 кв. м, складається з трьох жилих кімнат. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов підставним та таким, що слід задовольнити. За змістом ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 840,00 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: approved