Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою за адресою: [ADDRESS], за якими [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири, як таке, що набуто нею у порядку поділу майна подружжя, визнати 1/2 частину квартири за відповідачем, як таке, що набуто з аналогічних підстав, а також встановити порядок користування такою квартирою, виділивши їй (та сину) у користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м., В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на те, що у період з 01 вересня 2007 року по 17 березня 2015 року сторони перебували у шлюбі. У період подружніх відносин, 31 травня 2012 року, за договором купівлі-продажу сторони, за спільні кошти, набули у власність квартиру [ADDRESS]. Набувачем (покупцем) за таким договором виступив відповідач, і відповідно, зареєстровано її було на його ім'я. На час звернення позивача до суду з вказаним позовом сторони не можуть дійти згоди щодо поділу та порядку користування спірною квартирою, а тому позивач, вказуючи на те, що спільна неповнолітня дитина сторін після розірвання шлюбу між сторонами проживає з позивачем, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири, та встановити порядок користування такою квартирою, відповідно до якого виділити позивачу більшу житлову кімнату (19,2 кв. м.), а відповідачу - меншу житлову кімнату (площею 14,8 кв.м.), а інші приміщення (згідно технічного паспорту від 18.05.2012 року) - залишити у спільному користуванні. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом. У зустрічному позові [PERSON] вказував на те, що спірну квартиру було придбано за кошти, отримані ним за договором пожертви від 28 травня 2012 року (320000,00 грн. з загальної вартості квартири - 465405,00 грн.), та кошти, отримані [PERSON] в інтересах подружжя 29 квітня 2012 року у позику від [PERSON] у загальному розмірі 10000,00 дол. США, а також за накопичені подружжям кошти у період спільного проживання. З викладених обставин позивач за зустрічним позовом зазначав про те, що пропорційно до внесених ним особистих коштів (320000,00 грн, що були отримані ним у дар да договором пожертви), частка квартири в розмірі 68,75% має бути визнана судом його особистою власністю, а інша частка, в розмірі 31,25% є спільним майном подружжя, та з огляду на наявність між сторонами спору, має бути поділена в рівних частках, по 15,625 % кожному. При цьому позивач за зустрічним позовом також зауважував, що вважає спільне користування сторонами квартирою неможливим, а тому посилаючись на висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо неможливості проведення розділу спірної квартири відповідно до часток співвласників та щодо вартості 15,625% квартири, просив суд визначити частку відповідача за зустрічним позовом у праві власності на спірну квартиру у зазначеному розмірів (15,625%) та припинити її право власності на таку частку, стягнувши з позивача за зустрічним позовом, грошову компенсацію у визначеному експертом розмірі - 186500,00 грн., що внесені на депозит суду. Додатково позивач у зустрічному позові просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 109710,00 грн., що за розрахунками позивача еквівалентні до 4500,00 дол. США, - 1/2 частини суми боргу за вказаною розпискою від 29 квітня 2012 року, що була повернута [PERSON] позикодавцеві особисто, після розірвання шлюбу з [PERSON] Підставою для стягнення зазначених коштів, за поясненнями зустрічного позову, є те, що зобов'язання (позика) було набуто ним в інтересах подружжя, а отримані від такої позики кошти - використані у інтересах родини, а тому подружжя мало виступати у такому зобов'язанні як боржники, яким за загальним правилом належить погасити заборгованість в рівних частинах. Натомість після розірвання шлюбу [PERSON] був вимушений повернути позикодавцю всю непогашену суму заборгованості (у загальному розмірі 9000,00 дол. США) за рахунок особистих коштів, та тепер, вказуючи на положення законодавства, вимагає від позивача за первинним позовом належної компенсації. У судовому засіданні представники позивача за первинним позовом наголошували на обґрунтованості вимог первинного позову та безпідставності вимог зустрічної позовної заяви. Так, представники [PERSON] вказували на те, що всі кошти, за які було придбано спірну квартиру були сумісним майном подружжя, про що свідчить зокрема п. 7.5 договору купівлі-продажу спірної квартири. Джерелом таких коштів стали збережені доходи подружжя та кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS], що було набуто ними на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №8/319а/В від 28.04.2010 року та завершення будівництва відповідного об'єкту нерухомості. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.04.2012 року. При цьому представники позивача за первинним позовом наполягали на тому, що хоча відчуження квартири [ADDRESS] було оформлено як таке, що відбулось за договором дарування, в дійсності таку квартиру було продано за 35000,00 дол. США., та на підтвердження такого доводу надали до суду копію випуску №15 від 16.04.2012 року газети «Авізо», який містить оголошення [PERSON] про продаж зазначеної квартири та про її вартість, що за їх переконанням свідчить про намір [PERSON] саме продати таку квартиру за 35000,00 "у.о." Щодо вимог зустрічного позову - то представники позивача зазначили, що підстав для визнання будь-якої частини спірної квартири особистою власністю [PERSON] не вбачають, оскільки жодних прямих доказів витрачання отриманих за договором пожертви від 28 травня 2012 року грошових коштів на придбання квартири до суду не надано, а сам цільовий характер пожертви - не є беззаперечним доказом використання таких коштів саме на придбання спірної квартири. Крім того представники позивача не погоджуються із думкою [PERSON] про неможливість виділу (чи встановлення порядку користування) часток співвласників, та заперечують проти припинення права власності [PERSON] на приналежну їй частку. Щодо вимог про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 109710,00 грн., то представники відповідача заперечували з тих підстав, що позивачу не було відомо, про укладення договору позики, який є підставою вимог у зустрічному позові відомо не було, про отримання коштів чоловіком та про подальшу долю таких коштів, а отже вони не були використані в інтересах подружжя, та відповідно таке зобов'язання не є спільним зобов'язанням сторін, а тому, на їх думку, вимоги зустрічного позову в цій частині задоволенню не підлягають. Представник [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених в обґрунтування зустрічного позову, а саме: що 68,75% спірної квартири за адресою: [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки саме таку частку вартості квартири було сплачено особистими коштами [PERSON], отриманими за договором пожертви, інша частка, 31,25% підлягає поділу між подружжям, по 15,625 % кожному, та оскільки належна відповідачу за первинним позовом частка,15,625% є незначною, - вона не може бути виділена [PERSON] у будь-який спосіб, та за переконанням [PERSON] спільне користування спірним майном є неможливим - просив суд припинити право власності відповідача за зустрічним позовом на таку частку стягнувши на її користь з [PERSON] компенсацію її вартості в сумі 186500,00 грн., що внесені [PERSON] на депозит суду. Щодо іншої частки коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру, то представник позивача наполягав на тому, що вказані кошти були отримані родиною [PERSON] за договором позики від 29 квітня 2012 року, про який [PERSON] була обізнана, та більш того, була присутня при його укладенні і жодним чином не заперечувала проти такого, а тому зобов'язання, що витікають з такого договору позики є зобов'язаннями подружжя, що у період подружніх було виконано частково - в розмірі 1000,00 дол. США коштами подружжя. У наступному, після розірвання шлюбу, решту зобов'язання виконав особисто [PERSON], сплативши на користь позикодавця свої особисті кошти в розмірі 9000,00 дол. США. а тому, за переконанням сторони позивача за зустрічним позовом, 1/2 частка коштів, що була сплачена особисто [PERSON] має бути компенсована шляхом стягнення з [PERSON], грошових коштів, еквівалентних до 4500,00 дол. США, що за розрахунками складає 109710,00 грн. Додатково представник [PERSON] надав критичну оцінку поясненням сторони позивача за первинним позовом щодо отримання подружжям [PERSON] грошових коштів від продажу квартири [ADDRESS], оскільки її відчуження відбулось за безоплатним договором (договором дарування), що на час розгляду цієї справи ніким оскаржено не було, питання про визнання такого правочину удаваним сторонами не порушувалось. В судовому засіданні [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеним у позові та наданим її представниками, та крім того просила суд прийняти до уваги ту обставину, що на її утриманні перебуває дитина, народжена у шлюбі з відповідачем за первинним позовом, що потребує постійного догляду та часто хворіє. [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові та наданим його представником. [PERSON] був допитаний у якості свідка, та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо недостовірних свідчень повідомив суду, що спірну позику у розмірі 10000,00 дол. США ним було отримано 29 квітня 2012 року від [PERSON], на кухні квартири, у якій в той час мешкало подружжя. Позивач за первинним позовом була присутня при укладенні такого договору, та не заперечувала проти нього. Отримані у позику, так само як і отримані за договором пожертви, грошові кошти, були використані для придбання спірної квартири. Крім того, [PERSON], будучи допитаним у якості свідка повідомив, що квартира [ADDRESS] була подарована ним на користь іншої особи за проханням батька, та крім того, - що отримані у пожертву та позичені кошти він зберігав у ПАТ АБ «Південний», для чого у банку було орендовано банківську скриньку. У наступному, при купівлі спірної квартири, передача грошей відбулась шляхом їх фактичної передачі у приміщенні Банку з скриньки покупця до скриньки продавця. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомив суду, що він був запрошений сторонами договору позики - [PERSON] та [PERSON] у якості свідка укладення ними відповідного договору, та вказав, що бачив передачу грошей, був присутнім при складанні розписки. Також свідок повідомив, що позивач за первинним позовом також була присутня при укладенні договору позики та проти його укладення не заперечувала. Після передачі коштів, [PERSON], особисто їх кудись віднесла, куди саме - свідку невідомо. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердив факт та обставини укладення між ним та [PERSON] договору позики грошей в розмірі 10000,00 дол. США., а також повернення йому позики [PERSON] в розмірі 9000,00 після розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, свідок вказав, що при укладенні договору позики позивач за первинним позовом була присутньою та не виказувала жодної незгоди щодо укладення договору, та разом з тим, після того як [PERSON] перерахував кошти, він їх передав [PERSON], яка вийшли з ними у кімнату квартири, де укладався договір позики, куди пона їх поділа у наступному йому не відомо. В судове засідання, призначене на 16.09.2016 року, учасники справи не з'явились, звернулись до суду з письмовими виступами у судових дебатах. Згідно поданих заяв («промов»), представник позивача за первинним позовом підтримав заявлені позивачем вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, натомість у задоволенні вимог зустрічного позову просив суд відмовити з підстав його необґрунтованості та надуманості. Представник позивача за зустрічним позовом просив суд задовольнити зустрічний позов з наведених вище підстав, у повному обсязі, а у задоволенні первинного позову - відмовити, оскільки вони фактично є взаємовиключними. Так, засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. З викладеного вбачається, що на вирішенні суду перебуває спір про поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON], що перебували у шлюбі у період з 01 вересня 2007 року (свідоцтво про укладення шлюбу на бланку серії [NUMBER], копія якого залучена до матеріалів справи, а.с. 5) по 17 березня 2015 року ( розірвано за Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/14751/14-ц, копія якого долучена до матеріалів справи, а.с. 7), з приводу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] (на що вказує залучена до матеріалів справи інформаційна довідка №47335887 від 10.11.2015 року, 37-38), на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2012 року, що посвідчено приватним нотаріусом Одеського приватного нотаріального округу, Носенка О.В. (копія якого залучена до матеріалів справи, а.с.10). Крім того з зустрічного позову вбачається спір про визнання боргу за договором позики, факт укладення якого підтверджується розпискою від 29 квітня 2012 року ( копія долучена до матеріалів справи, а.с. 70), спільним боргом подружжя, та про стягнення з позивача за первинним позовом компенсації понесених у зв'язку з погашенням такого боргу збитків відповідачем за первинним позовом (позивачем за зустрічним) у розмірі, еквівалентному до 4500,00 дол. США (що за розрахунками [PERSON] та його представника еквівалентно до 108710,00 грн.), про визнання 68,75% часток спірної квартири особистим майном [PERSON], про поділ інших 31,25% часток спірної квартири між колишнім подружжям та про припинення права власності [PERSON] на приналежну їй частку спірної квартири шляхом стягнення на її користь відповідної компенсації. Спірні відносини врегульовані нормами сімейного та цивільного законодавства. Так, здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Кореспондуючими є норми ч.3 ст. 368, 369 ЦК України. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 1 ст. 357 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є особистою власністю одного з подружжя, а так само і частка майна, у придбання якого було вкладено крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя особисто, до обсягу майна, що підлягає поділу не включаються (ст. 57 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 1 статті 71 СК України, передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №71, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». При цьому відповідно до ст. 60 СК України визначено загальне правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,- вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Постановою Верховного Суду України від 03.06.2015 року вищенаведена позиція була повторно викладена, однак з доповненням: критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1.час набуття такого майна; 2.кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3.мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Таким чином вбачається, що правовий режим майна, що набуто подружжям у період шлюбу, як такого, що перебуває у їх спільній сумісній власності - презюмується, якщо інше прямо не встановлено законом та договором між подружжям. Натомість факт придбання майна або його частки за особисті кошти одного з подружжя, та виникнення у такої особи кореспондуючого права особистої власності потребує доведення перед судом. Як було зазначено вище, обов'язок доведення факту чи обставини, що має істотне значення для правильного вирішення справи покладається на особу, яка посилається на такий факт чи обставину у своїх доводах чи запереченнях. Так, [PERSON], на підтвердження своїх вимог та на спростування вимог первинного позову надав до суду копію посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., за р.н.1513 договору пожертви (договір від 28.05.2012 року, а.с. 59), зі змісту якого вбачається, що 28 травня 2012 року [PERSON], виступаючи як даритель передав, а [PERSON] як обдарований, прийняв у власність грошові кошти в сумі 320000,00 грн., для оплати вартості квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного договору пожертви обдарований прийняв обов'язок використати отримані кошти на придбання вказаної квартири. Вбачається, що такі кошти є особистим майном [PERSON], а отже їх залучення до придбання майна подружжя тягне за собою набуття ним права особистої власності на частку такого майна, у пропорційному розмірі до залученої частки особистих коштів. За поясненнями та розрахунками, що були надані [PERSON] та його представником, вказані 320000,00 грн. були залучені до сплати вартості квартири, яка в цілому складала 465405,00 грн., тобто 68,75% вартості спірної квартири були придбані за його особисті кошти, а отже є відповідно його особистим майном та не мають враховуватись при поділі майна подружжя. Однак суд такі посилання оцінює критично, оскільки сам факт цільового отримання коштів позивачем за зустрічним позовом - на придбання квартири, не свідчить про фактичне використання коштів за призначенням, оскільки відслідкувати рух отриманих [PERSON] коштів та використання саме їх при проведенні розрахунку з продавцем за наданими суду матеріалами та доказами можливим не вбачається. Разом з тим надані суду пояснення [PERSON] як свідка, а так само надані ним та його представником у судових засіданнях та письмових поясненнях доводи спростовуються змістом п. 7.5 договору купівлі-продажу спірної квартири: «Нерухоме майно (спірна квартира) купується покупцем ([PERSON]) у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти з [PERSON]». Разом з тим з п.7.3 Договору купівлі-продажу вбачається, що перед підписанням вказаного договору сторонам правочину було роз'яснено, зокрема, зміст статей 60, 65, 177 Сімейного кодексу України. Вказаний договір купівлі-продажу або окремі його положення сторонами чи іншими особами не оскаржувались, відомостей про визнання їх недійсними до суду не надано. Таким чином суд вбачає, що по при надані нотаріусом роз'яснення, [PERSON] сам, без зауважень, засвідчив своїм підписом той факт, що квартиру було придбано за спільні кошти сторін. З викладеного посилання [PERSON] про те, що 68,75% спірної квартири є його особистою власністю свого підтвердження за матеріалами справи не знайшли, та з такого випливає, що: -вимоги зустрічного позову в частині визнання за [PERSON] права особистої власності на 68,75 % спірної квартири - задоволенню не підлягають; -квартира за адресою: [ADDRESS] в цілому є спільним майном сторін, оскільки придбана у період їх подружніх відносин за спільні кошти. Відомостей про наявність угоди між сторонами щодо розміру їх часток у праві спільної сумісної власності суду не надано, а з такого вбачається, що їх частки є рівними. При цьому суд зазначає про те, що передбачених законом підстав для відступлення від презумпції рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру до суду не надано, а отже їх частки є рівними (по 1/2 кожному). Слід зазначити, що відповідно до технічного паспорту (копія якого залучена до матеріалів справи а.с. 12-14), реєстровий номер: 569пр-177-3384 щодо спірної квартири, вбачається, що квартира [ADDRESS], має житлову площу 34,0 кв.м (літ. 3 - 19,2 кв.м. та літ. 6 - 14,8 кв.м.). та загальну площу - 64,7 кв.м. Наведені висновки суду про рівність часток сторін у спірному майні спростовують твердження [PERSON] про те, що належна [PERSON] частка спірної квартири є незначною, та про те, що поділ квартири чи встановлення порядку користування квартирою, а також спільне користування сторонами такою квартирою, є неможливим, що є підставою для припинення права власності [PERSON] на таке майно із наступним стягненням з [PERSON] на її користь компенсації вартості такої частки, - оскільки частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними, та складають 1/2 частину, що жодним чином не можна вважати "незначною часткою". У зв'язку з тим, що стороною позивача, [PERSON], питання про технічну можливість виділу (встановлення порядку користування) приналежної їй частки спірної квартири та питання про отримання висновку експерта або спеціаліста з такого питання перед судом не порушувалось, вирішити питання про можливість чи неможливість поділу спірної квартири або встановлення порядку користування нею, відповідно до визначених судом часток співвласників (по 1/2 за кожним) вбачається неможливим, через відсутність у суду необхідних будівельно-технічних знань, та відсутність будь-яких належних доказів що надавали б можливість суду дійти висновків з такого питання. Таким чином вимоги первинного позову про встановлення порядку користування спірною квартирою, а також вимоги зустрічного позову про припинення права власності [PERSON] на її частку у спірній квартирі - задоволенню не підлягають. При цьому суд окремо зауважує, що в рамках провадження по справі було проведено судову будівельну технічну експертизу (висновок №948 від 31.05.2016 року, а.с. 116-125), на вирішення якої було винесено питання про наявність технічної можливості виділу 15,625% часток спірної квартири та про вартість зазначених часток, однак за наведених вище висновків суду вбачається, що відповідь експерта на такі питання не може бути використана судом при вирішенні питання про поділ наведеної квартири відповідно до часток співвласників, по 1/2 частці за кожним. З викладеного суд доходить висновку про неподільність спірної квартири та про те, що жодна із сторін в ході розгляду справи не виявила бажання отримати грошове відшкодування за приналежні їм частки у справі власності на спірну квартиру, суд,

Outcome: partial