Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачка, звернувшись із позовом до суду, просить стягнути з відповідачки на її користь шкоду, заподіяну як працівником при виконання трудових обов'язків в сумі 5 381,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що займається підприємницькою діяльністю і є власником продовольчого магазину, який знаходиться в [ADDRESS]. 01.02.2013 року між нею та відповідачкою [PERSON] був укладений трудовий договір, зареєстрований 01.02.2013 року у Сосницькому районному центрі зайнятості за №25611300006. Згідно договору [PERSON] була прийнята на роботу продавцем належного їй магазину продовольчих товарів. 02.02.2013 року з продавцем [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Проведеною ревізією підзвітних відповідачці товарно-матеріальних цінностей 30.11.2013 року виявлено недостачу товарів на суму 1995,05 грн. Ця недостача на думку позивачки має бути відшкодована порівну продавцями відповідачкою [PERSON] та [PERSON], тобто по 997,53 грн. Внаслідок проведеної чергової ревізії 15.02.2014 року виявлено недостачу підзвітних відповідачці товарно-матеріальних цінностей на суму 4 383,91 грн. Ця недостача має бути відшкодована за рахунок відповідачки [PERSON] Позивачка фізична особа - підприємець [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву. Пояснила, що відповідачка в її магазині торгувала «лівим» товаром, не питаючи дозволу брала кошти із каси для своїх потреб. Після першої ревізії позивачка почала виконувати обов'язки продавця в магазині разом із відповідачкою, оскільки продавець [PERSON] звільнилась з роботи, а відповідачка [PERSON] мала відпрацювати шкоду, що виникла в результаті недостачі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, своєї вини у виникненні недостачі в магазині не вбачає. Заслухавши сторони у справі, дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 28.11.2002 року здійснює підприємницьку діяльність на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (а.с. 10, копія свідоцтва). 01.02.2013 року між позивачкою ФОП [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений трудовий договір, зареєстрований 01.02.2013 року у Сосницькому районному центрі зайнятості за №25611300006 (а.с. 3, копія трудового договору). За цим договором [PERSON] була прийнята на роботу продавцем магазину продовольчих товарів. Відповідачка працювала продавцем з продовольчому магазині, що знаходиться в [ADDRESS]. 02.02.2013 року з продавцем [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 4, копія договору про повну матеріальну відповідальність). Звертаючись до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, позивачка як на підставу захисту послалась на п. 1 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України, яким передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 Кодексу законів про працю України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 р. N 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. N 447/24, продавець, який здійснює роботи з продажу продовольчих товарів, належить до категорії працівників (за виконаною роботою), з яким підприємство може укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений 02 лютого 2013 року між сторонами відповідає вимогам законодавства України. Постанова Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року орієнтує, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. В обґрунтування заявленого розміру матеріальної шкоди позивачка посилалася на акти ревізії товарно-матеріальних цінностей від 30.11.2013 року та від 15.02.2014 року. В магазині, що належить позивачці, облік товарно-матеріальних цінностей ведеться в журнал, в графах якого зазначено: найменування товару, ціна одиниці товару, загальна кількість товару та загальна вартість (а.с. 34-35). Для визначення розміру шкоди в результаті недостачі недостатньо актів ревізії товарно-матеріальних цінностей від 30.11.2013 року, від 15.02.2014 року, оскільки відповідно до п. 2 Порядку визначення збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 116, із змінами від 07 грудня 2011 року, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. Тобто якщо встановлено факт розкрадання, недостачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, має бути проведено незалежну оцінку збитку, яку здійснюють професійний оцінювач (фізична особа), який має відповідний сертифікат, чи юридична особа, у складі якої працює хоча б один оцінювач, які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності. Передача працедавцем відповідачці товарно-матеріальних цінностей під звіт не була оформлена належним чином: суду не надано доказів, які підтверджують, що будь-які матеріальні цінності були ввірені під звіт відповідачці, як працівнику. Відповідно до ст. 138 Кодексу законів про працю України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно ч. 5 ст. 135-3 Кодексу законів про працю України розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Станом на час проведення ревізії 30.11.2013 року в магазині належному позивачці працювали двоє продавців [PERSON] та [PERSON] Після того як [PERSON] звільнилася з роботи, позивачка почала виконувати обов'язки продавця в магазині разом із відповідачкою. Отже, розмір шкоди є необґрунтованим (лише в разі, коли укладається договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, як це передбачено ст. 135-2 КЗпП України, не потрібно розмежовувати матеріальну відповідальність кожного працівника). В продовольчому магазині за адресою: в [ADDRESS] були відсутні нормальні умови для зберігання матеріальних цінностей, зокрема товар знаходився в підсобці, яка не закривається та є загальнодоступною для всіх працівників та власниці магазину. На підставі вищевикладеного, оцінивши докази, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed