Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до Селидівської біржі нерухомості про визнання приватизації недійсною. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [PERSON] була надана за ордером №1925 від 12.06.1979 року квартира [ADDRESS]. Тривалий час квартира не була приватизована. На час видачі ордеру на квартиру сімя [PERSON] складалась із його дружини та позивача. У 1984 році народилась сестра позивача [PERSON] 14.06.2012 року померла мати позивача [PERSON], після смерті якої [PERSON] провела приватизацію вказаної квартири та отримала свідоцтво про право власності на житло. Вважає, що під час приватизації [PERSON] не повідомила орган приватизації, що в спірній квартири проживає сім'я позивача, а тому відповідач [PERSON] біржа нерухомості, видавши їй свідоцтво про право власності, порушив вимог\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"\~ та права позивача, та його малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на житло. На підставі вищезазначеного та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS], проведену Селидівською біржею нерухомості 23.11.2012 року та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло №7196 від 23.11.2012 року, видане Селидівською біржею нерухомості 23.11.2012 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. [PERSON], яка є законним представником [PERSON] та діє в її інтересах, в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Селидівської біржі нерухомості в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно положень\~ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Селидівської міської ради в судове засідання не зявився. Про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив винести рішення на розсуд суду та розглянути справу без його участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає у сусідньому будинку, знає сім,ю [PERSON] та може підтвердити, що позивачі проживали у [INFO] до виселення. Заслухавши пояснення позивачів, свідка, дослідивши надані суду докази, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, судом встановлено наступне. [PERSON] та членам його сімї, а саме - дружині [PERSON] та сину [PERSON], на підставі ордеру № 1925. виданого 12.06.1979 року виконкомом міської ради м. Селидове, надано квартиру №9 за адресою: м. Селидове Донецької області, вул..Гоголя, будинок №12. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження ІІІ-НО №443402, виданого 22.06.1978 року, та копією свідоцтва про народження І-ДІІ №498756, виданого 10.12.1984 року. [PERSON] змінила прізвище на «Хлопцеву» у звязку із реєстрацією шлюбу. Батько позивача [PERSON] помер 15.05.1986 року, про що свідчить свідоцтво про смерть І-ДІІ №336076, видане 19.05.1986 року. 14.06.2012 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть І-НО №634162, виданого 15.06.2012 року. 23.11.2012 року Селидівською біржею нерухомості [PERSON] та її сину [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру №9 за адресою: м. Селидове Донецької області, вул.Гоголя, будинок №12. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, та є батьками [PERSON], яка народилась 22.03.2012 року, згідно свідоцтва І-НО №444197, виданого 06.04.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що [PERSON], яка є його сестрою, під час проведення приватизації квартири №9 за адресою: м. Селидове Донецької області, вул. Гоголя, будинок №12, не повідомила орган приватизації, що в спірній квартири проживає сім'я позивача, а тому Селидівська біржа нерухомості, видавши їй свідоцтво про право власності, порушила вимоги \~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"\~, його права, та права його малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на житло. Суд не бере до уваги посилання третьої особи, щодо закриття провадження по справі, оскільки позивач ставить питання, зокрема щодо визнання свідоцтва про приватизацію недійсним. Вирішуючи питання щодо визнання приватизації та свідоцтва про приватизацію недійсними, суд враховує розяснення викладені у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12. Питання повязані із приватизацією регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так, згідно ст.. 1 Закону приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Отже, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сімї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сімї, за якими зберігається право на житло. Відповідно до статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Вирішуючи питання чи відноситься сімя позивача до сімї наймача [PERSON], або чи зберігається право на житло за позивачем [PERSON], суд враховує наступне. Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Статтею 63 ЖК України визначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала наймачу, [PERSON] та його родині, а саме дружині [PERSON] та сину [PERSON]. на підставі ордеру 1925, виданого 12.06.1979 року. У 1984 році в сімї наймача народилась донька [PERSON], яка відповідно до вимог ст. 64 ЖК України користується нарівні з наймачем усіма правами і несе усі обовязки, що випливають із договору найму. Статтею 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Тож у випадку смерті наймача, будь-який з членів його сім'ї, який залишився проживати в жилому приміщенні, має право на визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача з відповідною можливістю в подальшому приватизувати таке житлове приміщення у встановленому законодавством порядку. В ході судового розгляду судом встановлено та не заперечувалось позивачем, що [PERSON] не звертався до відповідних органів, із заявою щодо укладення договору найма житлового приміщення, а саме спірної квартири, та в судовому порядку не вирішувалось питання щодо визначення наймача спірної квартири. Згідно ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Так, згідно копії паспорту ВА 140562, виданого Селидівським МВ УМВС України в Донецькій області 05.05.1996 року на імя [PERSON], [INFO], у 21.08.2009 року знято з реєстрації місця проживання за адресою: м. Селидове, вул Гоголя 12/9, з 22.08.2009 року по 02.11.2010 року зареєстрований за адресою: [INFO], та з 23.01.2013 р. зареєстрований за адресою: [INFO]. Аналізуючи показання свідка [PERSON] та надані позивачем акти, складені 05.05.2014 року, 23.02.2015 року, 10.03.2015 року, 08.06.2015 року, суд вважає, що обставини, зазначені свідком та інформація, викладена в актах, жодним чином не підтверджують, що на час здійснення [PERSON] приватизації позивач мав право на приватизацію спірної квартири. Суд також не бере до уваги рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18.12.2015 року, яким [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виселено з квартири [ADDRESS], оскільки дане рішення не підтверджує факт проживання даних осіб на час здіснення приватизації вказаного помешкання, а свідчить лише про факт самоправного зайняття житла у 2015 році, приміщення особами, які не є членами її сімї, без дозволу [PERSON]. Суд бере до уваги рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02.06.2015 року, якими встановлено, що Селидівська біржа нерухомості під час здійснення приватизації спірного житла діяла в межах наданих повноважень та на час видачі свідоцтва про приватизацію [PERSON] разом із складом своєї сімї проживав за адресою: [INFO], б. 5. Крім того, рішенням суду від 02.06.2015 року встановлено, що [PERSON], на підставі рішення виконкому Селидівської міської ради №128 від 25.07.2012 року у звязку із смертю матері [PERSON], здійснила переоформлення особистого рахунку на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що після смерті матері [PERSON], яка померла 14.06.2012 року, позивач [PERSON] разом із своєю сімєю, а саме [PERSON] та [PERSON], вибув до іншого жилого приміщення за адресою: м.Новогродівка, вул.. Первомайська, 23, та в розумінні ст. 107 ЖК України позивач втратив право користування жилим приміщенням за адресою: м. Селидове, вул.. Гоголя 12/9, в той час як його сестра [PERSON], яка на час смерті матері проживала за спірною адресою, скористалась своїм правом та здійснила переоформлення на своє імя особистого рахунку на квартиру. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач у відповідності до положень ст. 10, 11, 60 ЦПК України та з огляду на вимоги ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не довів обставин, які обґрунтовують заявлені ним позовні вимоги. Доводи позивача про сплату комунальних платежів і встановлення домофонного обладнання за адресою: м. Селидове, вул.. Гоголя, б.12. кв.9, не мають правого значення для визнання приватизації спірного майна не дійсною. Крім того, суд звертає увагу на те, що основним квартиронаймачем спірного житла є [PERSON] Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Позивач не надав належних доказів того,\~\~що він разом із своєю донькою [PERSON] мав право користування спірною квартирою, та те, що за ними зберігається право на приватизацію разом з [PERSON], а також, що під час приватизації необхідно було отримати згоду [PERSON] та [PERSON]\~\~\~ Крім того, в ході розгляду справи стали наявні обставини, які ставлять під сумнів взагалі намір позивача оскаржити здійснення приватизації та свідоцтво про приватизацію щодо квартири №9 за адресою: м. Селидове, вул. Гоголя, б.12, оскільки третьою особою, а саме [PERSON] надано суду копію купівлі-продажу даної квартири, посвідченого 19.07.2016 року приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області, та розписку, про складання якої в судовому засіданні підтвердив позивач [PERSON], згідно якої він отримав від покупця зазначеної квартири [PERSON] грошові кошти у розмірі 49000,00 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв,язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], та [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed