Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Михайлівської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Матір`ю дитини є [PERSON] , [INFO] . З 2016 року малолітній син проживає з ним за адресою: [ADDRESS] , а мати дитини - [PERSON] , проживає окремо, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, до дитини не навідується та участі в його вихованні та утримані не здійснює. Всі дії відповідачки вказують на те, що вона не бажає виховувати та утримувати малолітнього сина. З цього приводу з нею безпосередньо ним та співробітниками служби у справах дітей Михайлівської РДА проводились бесіди, але відповідачка стверджено вказує на те, що вона не бажає виховувати та утримувати малолітнього сина і його доля їй взагалі не цікавить. Продуктів харчування, одягу дитині або подарунків, іншої матеріальної допомоги відповідачка не здійснює. Відповідачка зовсім байдужа до долі дитини, участі у вихованні дитини не бере, самоусунулась від цього і це продовжується вже значний час. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі ј всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подання заяви до суду, до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Не заперечував проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлена про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Михайлівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні згідно копії свідоцтва про народження, виданого повторно 23 вересня 2020 року відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , про що 03.01.2013 року складено відповідний актовий запис № 18 (а.с.7). Згідно довідки, виданої 11.08.2020 року Михайлівською селищною радою, Михайлівського району Запорізької області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно висновку служби у справах дітей Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області від 02.11.2020 року за № 02-39/0365 орган опіки та піклування Михайлівської районної державної адміністрації у зв`язку з тим, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських прав по відношенню до своєї дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому, вирішуючи спір, суд має першочергово виходити саме з прав та інтересів дітей. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна зростати, окрім іншого, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Приписами ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п.п. 2, 3, 6 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 своєї постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав відносно дитини є крайнім заходом (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006, рішення у справі Olsson v/ Sweden (N2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. В судому засіданні встановлені докази винної поведінки відповідача, яка свідчить саме про безпідставне ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків. Своєю поведінкою відповідач не забезпечує своїй дитини рівня життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Характер поведінки відповідача, її особистості та інші конкретні встановлені судом обставини вимагають позбавлення батьківських прав і не свідчать про наявність підстав збереження батьківських прав з відмовою в позові і попередженням відповідача про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини, відсутні підстави для надання переваги інтересам відповідача, а не дитини. За таких обставин, позбавлення відповідача батьківських прав на теперішній час є єдиним можливим засобом забезпечення малолітній дитини спокійного життя, гармонічного виховання в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, як того вимагає ст. 150 СК України. При цьому, застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, вона має право бути поновленою у батьківських правах відносно своїх дітей, відповідно до положень ст. 169 СК України. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача вирішити питання про стягнення аліментів. Відповідно до ст.ст. 180, 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 вбачається, що при визначенні розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною п`ятою статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими які підлягають задоволенню. Позивачем [PERSON] документально підтверджена сплата судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. грн. Понесені судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved