Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позивач звернувся в Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної неправомірним рішенням органу місцевого самоврядування. Свої позовні вимоги, з урахування уточнень в порядку ст..49 ЦПК України, мотивує тим, що він є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . У 2005р. між ним та матір`ю дитини виник спір щодо участі у вихованні сина, у зв`язку з чим позивач звернувся до Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області із заявою про визначення способу його участі у вихованні дитини. Рішенням Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №284/1 від 22.07.2005р. позивачу було призначено дні зустрічей з малолітнім сином, однак у подальшому 26.07.2017р. вказане рішенням Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області було скасоване. Не погодившись із зазначеним рішенням Виконавчого комітету Покровської міської ради, [PERSON] звернувся із позовом до Орджонікідзевського міського суду, який рішенням від 09.10.2017р. позовні вимоги позивача задоволив і визнав незаконним та скасував рішення виконавчого комітету Покровської міської ради "Про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області № 284/1 від 22.07.2005 року "Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] " від 26.07.2017 року № 323." Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.05.2018р. зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, рішення Орджонікідзевського міського суду від 09.10.2017р. набрало законної сили 07 травня 2018р. У зв`язку із викладеним, просить стягнути із відповідача на свою користь понесені ним матеріальні збитки на загальну суму 8752,52 грн., які полягали у наступному. У день засідання (21.07.2017р.), він пережив стрес та змушений був звернутися до лікаря, у зв`язку із чим витратив 70,20 грн. Крім цього, у зв`язку із неправомірним втручанням органу місцевого самоврядування у життя позивача, він мав нести витрати по транспортній доставці свого представника [PERSON] у той же день і ці витрати становили 400,00 грн. Так само позивач мав приїжджати до свого представника у м. Нікополь для складання позовної заяви, на що транспорті витрати склали 235,00 грн. Крім того, позивач мав двічі витрачати кошти на доставку його представника до суду, що коштувало останньому 850,00 грн. та ніс витрати на правову допомогу у зв`язку із здійсненням його інтересів у суді, що становить 7200,00 грн. Відповідач 1 згідно поданого відзиву на позов, проти задоволення позовних вимог заперечив, вказуючи на відсутність підстав для задоволення останніх. Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач 1 зазначає, що позивач не доведено наявність усіх елементів цивільного правопорушення, зокрема, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, що у своїй сукупності виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Так, вказує на відсутність зазначення часу здійснення оплати за придбані ліки у наданій позивачем розрахунковій квитанції, відсутність доказів, які б підтверджували, що зазначені у квитанції ліки придбавались за призначенням лікаря та внаслідок понесеного стресу, а також зазначає про те, що дані ліки придбані за п`ять днів до дати винесення рішення, яке завдало шкоди позивачу. Також посилається на те, що надані позивачем фіскальні чеки на придбання пального не містять прізвища покупця та інших відомостей для підтвердження факту доставки представника [PERSON] для участі у комісії та у судовому засіданні. Також відповідач 1 заперечує щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки останні є судовими витратами, які стягуються судом у межах відповідної судової справи та не підлягають стягненню як матеріальні збитки в окремому провадженні. Відповідач 2 у поданому відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Так вказує на те, що відповідно до вимог чинного законодавства шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування відшкодовується виключно органами місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету , а не з державного бюджету, як просить позивач. У зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного переконання. У відповідності до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2017р. по справі №184/1499/17, яке залишене в силі постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.05.2018р., а відтак 07.05.2018р. набрало законної сили, позов [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] до виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання незаконним та скасування рішення органу опіки та піклування задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Покроської міської ради «Про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області №284/1 від 22.07.2005 року «Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] » від 26.07.2017р. №323». Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 30.10.2018р. по справі №184/1266/18, яке частково змінене згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.02.2019р. в частині розміру моральної шкоди, зменшивши цей розмір до 1000 грн., позовні вимоги [PERSON] до відповідача 1: виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, відповідача 2: Управління державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу місцевого самоврядування - задоволено частково. Згідно вказаного судового акту стягнуто з виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області за рахунок коштів місцевого бюджету на користь [PERSON] суму моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням виконавчого комітету Покровської міської ради «Про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області №284/1 від 22.07.2005 року «Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] » від 26.07.2017р. №323» у розмірі 10 000 грн. Згідно ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст..22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно приписів ст..1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Разом з тим, відповідно до ст..1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Із наведеного сліду, що необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, необхідна наявність елементів складу цивільного правопорушення у сукупності, а саме: незаконність рішень або неправомірність дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування; наявність шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю заподіювача шкоди та наслідками у вигляді шкоди, яка настала від цих дій. При цьому встановлення наявності вини заподіювача шкоди, у разі якщо ним є орган місцевого самоврядування, для відшкодування завданої шкоди, стаття 1173 ЦК України не вимагає. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1 70,20 грн. матеріальної шкоди, понесеної позивачем у зв`язку із необхідністю придбання ліків, суд виходить із доведення наявними у матеріалах справи доказами усіх елементів складу цивільного правопорушення, передбаченого ст..1173 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у вказаній частині, позивач посилається на те, що у день засідання - 21.07.2017р., коли обговорювалось у його присутності незаконне рішення відповідача 1, він пережив стрес та вимушений був звернутись за допомогою, у зв`язку із чим витратив 70,20 грн. на придбання ліків. Так, рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2017р. встановлено незаконність та протиправність рішення виконавчого комітету Покровської міської ради «Про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області №284/1 від 22.07.2005 року «Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] » від 26.07.2017р. №323». Тобто незаконність рішення органу місцевого самоврядування встановлена рішенням суду, яке у передбаченому законом порядку набрало законної сили. Водночас, при розгляді цивільної справи №184/1266/18, за наслідками якої ухвалено рішення Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області 30.10.2018р., встановлено, що засідання комісії з питань захисту прав дитини, де розглядалось питання про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області № 284/1 від 22.07.2005 року «Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] » відбулось 21.07.2017р. за участі [PERSON] та [PERSON] . За наслідками розгляду та засідання, комісія вирішила: враховуючи стан здоров`я матері, який унеможливлює виховання сина та інтереси дитини, ССД [PERSON] підготувати проект рішення на засідання виконавчого комітету Покровської міської ради про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області № 284/1 від 22.07.2005 року «Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] ». Отже наведеним судовим актом встановлено, що безпосередньо рішення про скасування рішення виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області № 284/1 від 22.07.2005 року «Про визначення днів зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] » було прийнято відповідачем 1 саме 21.07.2017р., проте оформлене 26.07.2017р. З огляду на наведене, заперечення відповідача 1 із цих підстав суд оцінює критично. При цьому слід зазначити, що в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У свою чергу, наявність завданої позивачу матеріальної шкоди, понесеної останнім на придбання ліків, підтверджується наявними у матеріалах справах доказами, зокрема, рецептом лікаря [PERSON] від 21.07.2017р. про призначення позивачу відповідного лікування та відповідно розрахунковою квитанцією серії ЛВЛ №88 від 21.07.2017р., яка засвідчує придбання відповідних ліків. Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ст..175 ЦК України територіальні громади відповідають за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Враховуючи наведене, а також те, що вказані збитки завдані саме відповідачем 1, який в силу вимог чинного законодавства самостійно несе відповідальність по своїх зобов`язаннях, у тому числі і деліктних, вказана матеріальна шкода підлягає стягненню з відповідача 1 за рахунок його коштів. За таких обставин, позовні вимоги, заявлені до відповідача 2 - Управління державної казначейської служби України, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Щодо решти заявлених позивачем вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне. Так, в силу вимог цивільного законодавства, необхідною підставою для притягнення органу державної влади та органу місцевого самоврядування до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні рішення (дії) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Дії (бездіяльність) чи рішення відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України). Як вбачається із позовної заяви та матеріалів справи, позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення із органу місцевого самоврядування на підставі ст..ст.1166,1173 ЦК України, завданої йому матеріальної шкоди, внаслідок винесення відповідачем 1 неправомірного рішення, яке у подальшому було скасоване судом, в обґрунтування яких посилається на понесення ним витрат на транспортну доставку свого представника [PERSON] 21.07.2017р. у розмірі 400 грн.; транспортні витрати на приїзд до свого представника у м.Нікополь для складання позовної заяви у сумі 235 грн.; витрати на доставку представника до суду у сумі 850 грн.; витрати на правову допомогу у зв`язку із здійсненням представництва інтересів позивача у суді у сумі 7200 грн. Отже, за змістом позовної заяви позивач ототожнює розмір майнової шкоди із витратами на оплату правової допомоги та витратами сторін та їх представників, пов`язаних із явкою до суду. Водночас згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо. Так, в силу вимог ст..ст. 79,84,85 ЦПК України (в редакції законну від 03.08.2017р.) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду; 4) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Відповідно до ст..88 ЦПК України (в редакції законну від 03.08.2017р.) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ст..215 ЦПК України, питання про розподіл судових витрат вирішується судом при ухваленні рішення. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу та витрати, пов`язані із явкою до суду, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Отже, витрати на правову допомогу та витрати, пов`язані із явкою до суду є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.06.2020р. по справі №910/12945/19. Отже, судові витрати не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Крім того, слід зазначити, що позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано доказів, які б підтверджували усі наведені ним обставини, Так, зокрема, посилаючись на понесення ним транспортних витрат в розмірі 400 грн. у зв`язку із доставкою свого представника у той же день (зі змісту попереднього речення позовної заяви вбачається, що це було 21.07.2017р. на засідання комісії виконавчого комітету Покровської міської ради), позивачем надано фіскальний чек від 04.10.2017р. на суму 400 грн., що не може відповідати зазначеній ним же у позовній заяві даті здійснення таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по даній справі, суд виходить із наступного. В силу вимог ст..133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно ч.2 ст.140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У свою чергу, відповідно до приписів ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається із позовної заяви та уточненої позовної заяви, позивачем зазначено, що судові витрати по справі повинна нести винна сторона, оскільки він від їх сплати звільнений та при цьому очікує понести тільки витрати на правову допомогу, розмір якої буде підтверджено у судовому засіданні. У подальшому, позивачем до матеріалів справи долучено клопотання про стягнення 39 грн. поштових витрат згідно чеків від 22.05.2020р. Інших клопотань учасниками справи не подавалось. З огляду на те, що із долучених до матеріалів справи чеків від 22.05.2020р. на здійснення рекомендованого поштового відправлення учасникам справи копій уточненої позовної заяви із додатками, підтверджується понесення позивачем судових витрат на суду 39 грн., останні підлягають стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач звільнений відповідно до п.13 ст.3 Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню із відповідача в дохід державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved