Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, посилаючись на те, що в період з 2009-2014 рік у провадженні слідчого відділу податкової міліції ДПА у Автономній Республіці Крим знаходилась кримінальна справа № 10908020005 за фактом вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 212 КК України, у якій позивач мала статус підозрюваної. Постановою від 27.10.2009 року слідчим у особливо важливих справах СВ ПМ ДПА у АР Крим ст. лейтенантом Самородовим М.В. на належний позивачу автомобіль, TOYOTA AURIUS, р/н [NUMBER] , червоного кольору, № кузову [NUMBER] , був накладений арешт. Відповідно до Постанови про закриття кримінального провадження від 19.06.2014 року, винесеної Сімферопольським районним судом АР Крим по справі № 116/1392/13-к, кримінальне переслідування по вищевказаній справі по відношенню до позивача, у зв`язку із закінченням строків давності, припинено, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано, арешт на вищевказаний автомобіль знято. Згідно відповіді ТСЦ № 6541 від 14.12.2016 року підтверджено накладення арешту та оголошення заборони на відчуження TOYOTA AURIUS, р/н [NUMBER] , червоного кольору, № кузову [NUMBER] автомобіля . Проте, через тимчасову окупацію АРК Крим та м. Севастополь, на якій діє особливий правовий режим, провадження у кримінальній справі № 10908020005 українськими правоохоронними органами завершено не було, а матеріали справи залишились на тимчасово окупованій території і через відсутність матеріалів кримінального провадження, у позивача відсутня можливість зняти арешт з рухомого майна, як заходу забезпечення кримінального провадження. Оскільки арешт на належне позивачу майно є чинним і заважає у користуванні та розпорядженні ним, просила зняти арешт з автомобіля Toyota Auris д\\н [NUMBER] , червоного кольору, № кузову [NUMBER] , накладений постановою слідчого у особливо важливих справах СВ ПМ ДПА у АР Крим ст. лейтенанта Самородова М.В. від 27.10.2009 року. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відзив на позов та пояснень від третьої особи не надходило. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило. За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28.12.2007 року автомобіль TOYOTA AURIUS, р/н [NUMBER] належить [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.07.2016 року [PERSON] під час реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Постановою від 27.10.2009 року, винесеною слідчим у особливо важливих справах СВ ПМ ДПА у АР Крим по кримінальній справі № 109080200105 за ознаками правопорушень , передбачених ч.3 ст.212, ч.2 ст.205, ч.2 ст.358, ч.5ст.27 ч.3 ст 212 КК України, накладено арешт на автомобіль TOYOTA AURIUS, р/н [NUMBER] , червоного кольору, № кузову [NUMBER] , який належить позивачу. Відповідно до постанови від 19.06.2014 року, винесеної Сімферопольським районним судом Республіки Крим, провадження по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.327, ч.3 ст.327, п.б ч.25 ст.173.1 КК РФ, закрито у зв`язку із закінченням строків давності кримінального переслідування, та цією ж поставною скасовано арешт з [PERSON] , [INFO] , а саме з автомобіля TOYOTA AURIUS, р/н [NUMBER] , червоного кольору, № кузову [NUMBER] , накладеного постановою слідчого СВ податкової поліції ГНА в АР Крим від 27.10.2009 року. Вищевказаний документ виданий на тимчасово окупованій території України та відповідно до ст.ст. 3, 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно відповіді, наданої прокуратурою АРК та м. Севастополя від 23.02.2021 року на запит [PERSON] , у період з 20.02.2014 року та на час надання відповіді із тимчасово окупованої території півострова Крим до прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя матеріали кримінального провадження № 10908020005 не надходили, та згідно даних ЄРДР у провадженні СУ ФР ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополь кримінальні провадження, що розпочаті на підставі матеріалів кримінального провадження № 10908020005, не перебувають. Згідно відповіді ДФС України від 22.02.2021 року кримінальна справа № 10908020005 20.04.2009 року направлена до суду з обвинувальним висновком відносно гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та з тимчасовою окупацією РФ території АР Крим та м. Севастополя Головне слідче управління фінансових розслідувань не має доступу до інформації, що міститься у матеріалах кримінальних справ (проваджень), досудове розслідування, яких провадилось слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ Міндоходів в АР Крим. Відповідно до листа ГУ ДФС у Херсонській області АР Крим та м. Севостополі станом на 22.02.2021 року будь-які інші кримінальні провадження відносно [PERSON] слідчим слідчого управління не розслідуються, до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились. Відповідно до довідки, виданої ТСЦ № 6545 МВС в Херсонській області [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Макіївка Донецької області України на території України станом на 22.02.2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи погашеної судимості немає та в розшуку не перебуває. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 7 Перехідних положень КПК України 2012 року визначено, що «оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються у порядку, який діяв до набрання ним чинності. Після набрання чинності цим Кодексом оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії здійснюються згідно з положеннями Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" та положеннями цього Кодексу». Відповідно до п. 9 Перехідних положень КІІК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, то діяв до набрання чинності цим Кодексом. Такий порядок встановлено КІІК України 1960 року. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася із прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. У постанові по справі № 727/2878/19 від 30.06.2020 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в пункті 49 постанови 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, у частині того, що питання про скасування арешту майна, накладеного за КПК України 2012 року, після закриття слідчим кримінального провадження слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Таким чином дана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд вважає, що дана справа має бути розглянула з точки зору дотримання справедливого балансу при втручанні в право власності позивача в контексті ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Загальний стандарт «справедливого балансу» - стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Поняття загального балансу ЄСПЛ розповсюджує на всю Конвенцію між користуванням індивідуальними правами або захистом загальних інтересів. Другим джерелом є матеріально- правовий зміст закону, в розумінні Стразбургзких інститутів, в які входять захист від свавільних і непропорційних негативних наслідків. Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодерджавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу. Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції. В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами. Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном. В даній же справі вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивача не дотримані, адже тривалий час право власності позивача офіційно обмежено, але будь-яких підстав до такого обмеження наразі не існує. Відсутність справедливого балансу (співмірності) між конкуруючими інтересами держави і позивача є порушенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак підставою для задоволення позову і зняття арешту з належного позивачу автомобіля TOYOTA AURIUS, р/н [NUMBER] . На підставі викладеного,

Outcome: approved