Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та суду пояснив, що 16 червня 2000 року між позивачем та відповідачем по справі укладений шлюб, який був зареєстрований Великодедеркальською сільською радою Шумського району Тернопільської області. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 19.01.2015 року шлюб між ними розірваний. В період шлюбу за спільні роки проживання позивачем та відповідачем було побудовано будинок загальною площею 109 кв.м., житловою площею 78,4 кв.м, що знаходиться у [ADDRESS]. Даний житловий будинок був зареєстрований на відповідача на підставі рішення Виконкому Боложівської сільської ради від 28.11.2005 року № 31 та видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER]. Представник позивачки стверджує, що відповідач вважає даний будинок особистою власністю, оскільки він зареєстрований на його ім»я, тому його довірителька вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача просив суд позов задоволити в повному об»ємі з урахуванням уточнених позовних вимог та : - виділити у власність [PERSON] ? частину будинку № [ADDRESS] - залишити у власності [PERSON] ? частину будинку № [ADDRESS] - стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідач у судове засідання не з»явився, хоча про день та час розгляду справі був повідомлений належним чином шляхом подачі оголошення в газету « Урядовий кур»єр» причини його неявки суду не відомі. Однак останній надіслав суду заперечення із якого слідує, що відповідач просить суд у позові відмовити, оскільки на даний час він подав позов до Дніпровського районного суду м.Києва про визнання недійсним договору дарування квартири. Відповідач вважає, що дану справу не можливо вирішити без вирішення попередньої. Позивач також просив суд зупинити провадження по даній цивільній справі до вирішення вищезазначеної, однак ухвалою Шумського районного суду від 08 квітня 2016 року у задоволення даного клопотання було відмовлено. В судовому засіданні суд ухвалив рішення про розгляд справи у відсутності відповідача по наявним у праві доказам з винесенням заочного рішення. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши представлені суду докази встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини: Із свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16 червня 2000 року, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 01 січня 2015 року даний шлюб розірвано. Із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірний будинок зареєстрований на ім»я [PERSON] 13.04.2006 року на підставі рішення Виконкому Боложівської сільської ради від 28.11.2005 року за № 31 було видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER]. Із ксерокопії трудової книжки відповідача вбачається, що останній з 2001 року ніде не працює. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ст. 63 СК Уркаїни встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений, як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зважаючи на викладене вище суд вважає за доцільне визнати за сторонами право власності по 1/2 частині будинку, що знаходиться у [ADDRESS], залишивши вказане майно у їх спільній частковій власності, та стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 722 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved