Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] року помер його батько, [PERSON], який до дня смерті мешкав в [ADDRESS] разом з ним та його матір'ю [PERSON]. Після смерті його батька відкрилася спадщина, до складу якої входить приватизована земельна ділянка площею 1,500 га, розташована на території Дмитрівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, передана для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 111809, виданого Нікопольською районною державною адміністрацією 12.04.2005 року; грошові внески з належними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», а також житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 62,8 кв.м з надвірними будівлями: літня кухня (літера «Б»), сарай (літера «В»), підвал (літера «Г»), вбиральня (літера «Д»), сарай (літера «Е»), душ (літера «З»), спорудження № 1-4, І. В установлений законом термін він та його матір звернулись до нотаріальної контори для оформлення спадщини, при цьому його матір, як дружина спадкодавця, відмовилася від належної їй 1/2 частки в спадщині на його користь. 09 вересня 2014 року він отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку та грошові внески. Проте, у видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями йому було відмовлено через відсутність реєстрації права власності на нього в МБТІ м. Нікополя. Дійсно, ним до нотаріальної контори було надано правовстановлюючий документ - договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Першою Нікопольською нотаріальною конторою 26.04.1965 року за № 2-1163, щодо житлового будинку [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Зазначений правовстановлюючий документ взятий на облік Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР 26.04.1965 року за № 14-9732, але відсутній факт державної реєстрації права власності на це майно. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, він, як син спадкодавця [PERSON], померлого [INFO] року, має право на спадкування за законом в першу чергу за своїм батьком. Проте, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Оскільки [PERSON], як перший власник, не оформляв документи на належне йому нерухоме майно та не реєстрував його в органах БТІ, він, як спадкоємець, не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, а тому вважає, що це право має бути визнано в судовому порядку відповідно до ст. 16 ЦК України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до записів в домовій книзі для прописки громадян, які проживають у будинку [NUMBER] спадкодавець [PERSON] прописаний у зазначеному будинку з 19 жовтня 1965 року, отже спорудження будинку було завершено спадкодавцем до цього часу. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння), складеного 27 грудня 1977 року Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР, власником будинку зазначений [PERSON] на підставі договору забудови від 08 квітня 1965 року № 296. Отже, на час завершення спадкодавцем спорудження будинку діяли норми Цивільного кодексу УРСР, відповідно до якого має встановлюватися правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до положень ст.ст. 100 та 101 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на час завершення спадкодавцем спорудження будинку, в особистій власності громадян міг бути, зокрема, жилий будинок. В особистій власності громадянина міг бути один жилий будинок (або частина його). При цьому глава 10 цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Та, навпаки, статтею 128 ЦК УРСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. Отже, право приватної власності спадкодавця на будинок [ADDRESS] виникло з моменту надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на підставі Договору від 26.04.1965 року. Спадкодавець [PERSON] звертався до Нікопольського міського бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР для складання інвентаризаційного технічного паспорту на будинок [ADDRESS], який було складено 24.12.1977 року, але реєстрація будинку проведена не була. Через зазначене вважає, що право власності спадкодавця [PERSON] на будинок [ADDRESS] виникло з моменту надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на підставі відповідного договору, а, отже, входить до складу спадщини після його смерті відповідно до ст. 1218 ЦК України. Відповідно технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння), складеного 27 грудня 1977 року Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР, домоволодіння під [ADDRESS] складається з житлового будинку (літера А) загальною площею 62,8 кв. м, житловою площею 48,0 кв. м, та надвірних будівель: літньої кухні (літера «»Б), сараю (літера «В»), підвалу (літера «Г»), вбиральні (літера «Д»), сараю (літера «Е»), душу (літера «З»), споруджень № 1-4,І. На підставі викладеного просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька - [PERSON], померлого [INFO] року, на житловий будинок [ADDRESS] (літера А загальною площею 62,8 кв. м, житловою площею 48,0 кв. м, з надвірними будівлям літня кухня (літера «»Б), сарай (літера «В»), підвал (літера «Г»), вбиральня (літера «Д»), сарай (літера «Е»), душ (літера «З»), спорудження № 1-4,І. В судове засідання від позивача надійшла заява із якої вбачається, що позивач просить розглянути справу без його участі та позовні вимоги задовольнити. Від представника відповідача у судове засідання надійшла заява в якій він просить, розглядати справу без його участі, проти позовних вимог не заперечує. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON] (а.с.5), який до дня смерті мешкав в [ADDRESS] разом з позивачем та дружиною - [PERSON] (а.с.7). Після смерті батька позивача відкрилася спадщина, до складу якої входить приватизована земельна ділянка площею 1,500 га, розташована на території Дмитрівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, передана для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 111809, виданого Нікопольською районною державною адміністрацією 12.04.2005 року; грошові внески з належними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», а також житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 62,8 кв.м з надвірними будівлями: літня кухня (літера «Б»), сарай (літера «В»), підвал (літера «Г»), вбиральня (літера «Д»), сарай (літера «Е»), душ (літера «З»), спорудження № 1-4, І. В установлений законом термін позивач та його матір звернулись до нотаріальної контори для оформлення спадщини, при цьому матір позивача - [PERSON], як дружина спадкодавця, відмовилася від належної їй 1/2 частки в спадщині на користь позивача (а.с.37-38). 09 вересня 2014 року позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку та грошові внески (а.с.39-40)? проте, у видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями позивачу було відмовлено через відсутність реєстрації права власності на нього в МБТІ м. Нікополя (а.с.10). Позивачем до нотаріальної контори було надано правовстановлюючий документ - договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Першою Нікопольською нотаріальною конторою 26.04.1965 року за № 2-1163, щодо житлового будинку [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Зазначений правовстановлюючий документ взятий на облік Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР 26.04.1965 року за № 14-9732, але відсутній факт державної реєстрації права власності на це майно. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач, як син спадкодавця [PERSON], померлого [INFO] року, має право на спадкування за законом в першу чергу. Проте, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Оскільки [PERSON], як перший власник, не оформляв документи на належне йому нерухоме майно та не реєстрував його в органах БТІ, позивач, як спадкоємець, не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, а тому це право має бути визнано в судовому порядку відповідно до ст. 16 ЦК України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до записів в домовій книзі для прописки громадян, які проживають у будинку [NUMBER] спадкодавець [PERSON] прописаний у зазначеному будинку з 19 жовтня 1965 року, отже спорудження будинку було завершено спадкодавцем до цього часу (а.с.12-18). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння), складеного 27 грудня 1977 року Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР, власником будинку зазначений [PERSON] на підставі договору забудови від 08 квітня 1965 року № 296 (а.с.23-28). Отже, на час завершення спадкодавцем спорудження будинку діяли норми Цивільного кодексу УРСР, відповідно до якого має встановлюватися правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до положень ст.ст. 100 та 101 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на час завершення спадкодавцем спорудження будинку, в особистій власності громадян міг бути, зокрема, жилий будинок. В особистій власності громадянина міг бути один жилий будинок (або частина його). При цьому глава 10 цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Та, навпаки, статтею 128 ЦК УРСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. Отже, право приватної власності спадкодавця на будинок [ADDRESS] виникло з моменту надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на підставі Договору від 26.04.1965 року (а.с.21-22). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, ідо не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Пунктом 7 зазначеної Інструкції визначено, що реєстрація проводилася на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. Згідно п. 14 зазначеного додатку до правовстановлюючих документів, зокрема, відносяться нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Спадкодавець [PERSON] звертався до Нікопольського міського бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР для складання інвентаризаційного технічного паспорту на будинок [ADDRESS], який було складено 24.12.1977 року, але реєстрація будинку проведена не була (а.с. 23-24). Право власності спадкодавця [PERSON] на будинок [ADDRESS] виникло з моменту надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на підставі відповідного договору, а, отже, входить до складу спадщини після його смерті відповідно до ст. 1218 ЦК України. Відповідно технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння), складеного 27 грудня 1977 року Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації Міськкомунгоспа УРСР, домоволодіння під [ADDRESS] складається з житлового будинку (літера А) загальною площею 62,8 кв. м, житловою площею 48,0 кв. м, та надвірних будівель: літньої кухні (літера «»Б), сараю (літера «В»), підвалу (літера «Г»), вбиральні (літера «Д»), сараю (літера «Е»), душу (літера «З»), споруджень № 1-4,І (а.с.23-28). З огляду на вищевикладене та

Outcome: approved