Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом вказуючи, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24.05.2008 року, від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. 24.12.2013 року шлюб між ними було розірвано, а дитина за рішенням суду залишена на подальше проживання з нею. Під час їх перебування у шлюбі , а саме 7 лютого 2013 року [PERSON] умисно спричинив їй легкі тілесні ушкодження в присутності малолітньої дитини, при чому на той час вона перебувала на 7-8 тижні вагітності. Не раз ухилявся від сплати аліментів. З часу розлучення колишній чоловік матеріально дитину не забезпечує, допускає заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, успіхами у навчанні та його фізичним розвитком не цікавиться, за місцем проживання не відвідує, не приймає участі у підготовці сина до дорослого життя. Позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що з липня 2013 року вони проживають окремо , в грудні шлюб розірвали, дитина залишилась проживати з нею. З того часу відповідач в квітні 2014 року один раз прийшов до [PERSON], більше не приїздив. На даний час син навчається у 2 класі школи №33 м. Житомира. Батько ні в садочок , ні в школу не приходив, аліменти не сплачує. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що після розлучення вони не спілкувалися з дитиною. В 2014 році він декілька раз приїздив до дитини. Після того з ним позивач не говорила, і він не міг взяти дитину. В школу до дитини не ходив. До органу опіки і піклування щодо виховання дитини не звертався. До позивача він телефонував, яка не відповідала, тому не міг бачити дитину. Його ніхто на виконкоми не викликав і не попереджував , що будуть позбавляти батьківських прав. -2- Представник відповідача просить в судовому засіданні відмовити у задоволенні позову, так як відповідач не міг зустрічатись з дитиною із-за перешкод створених позивачем. За 2014 рік відповідач сплатив 23459 грн. аліментів, за 2015 рік - сплатив 20232 грн. аліментів, після чого звільнився і не міг сплачувати аліменти. Мати перешкоджає батьку зустрічатись з дитиною, відповідач жодного разу не розглядався органом опіки та піклування щодо невиконання батьківських обов»язків. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, сім»я на обліку не перебуває. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2013 році дочка повернулась додому. Батько дитини ніякої допомоги дитині не надавав, аліментів не сплачує, жодного разу не приїздив. Відповідач в квітні 2014 року один раз приїздив до дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що три роки не бачила відповідача, проживає по сусідству, чи надає матеріальну допомогу вона не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] більше двох років не приїздить до дитини, аліменти не сплачує, не турбується про дитину. Дочка не перешкоджає спілкуватися з дитиною . протягом останніх двох років відповідач ніякої допомоги не надає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син , тобто відповідач любить свого сина [PERSON] , коли син працював , то сплачував аліменти, звільнився за власним бажанням. Коли син їздив до внука , то позивач скандалила. В 2015 році вона забрала внука на тиждень до себе і лікувала в профілакторії, водила на процедури в соляну шахту . За 2015-2016 роки внука не відвідувала. В 2015 році влітку вони приїхали в м. Житомир зателефонували позивачу, але ніхто не відповів, в квартиру не попали, почекали і повернулись. В 2016 році невістка не дозволила зустрітись з внуком на день народження. Заслухавши сторін, допитавши свідків , дослідивши матеріали справи, враховуючи висловлену думку прокурора, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає за слідуючих обставин. Відповідно до статті 164 ч.1 п. 2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 24.12.2013 року , їх спільний син [PERSON] залишився проживати з матір»ю.Після розірвання шлюбу відповідач належним чином не виконував своїх обов'язків по вихованню сина, а саме не відвідував навчальний заклад де навчається його син, не спілкувався з дитиною , частково сплачував аліменти , та має заборгованість по їх виплаті. Питання про недотримання батьківських обов'язків відповідачем органами опіки та піклування не розглядалось. Відповідач в обґрунтування невизнання позову вказує, що спілкуватись з дитиною йому перешкоджала позивач. В обґрунтування своїх пояснень відповідач надав суду підтвердження, що він частково сплачував аліменти та надавав допомогу на лікування дитини. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВС України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і допускається лише при наявності вини в діях батьків і належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. У п. 16 даної постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, -3- підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Посилання позивача на фактори, які можна розцінювати як ухилення відповідача від вихонання дитини самі по собі не дають підстав для висновку щодо свідомого нехтування відповідачем своїх обов'язків. Ні позивач, ні орган опіки та піклування, який надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів малолітнього [PERSON] шляхом позбавлення його батька по відношенню до нього батьківських прав. Зважаючи на викладене, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. ч.5, 6 ст. 19 СК України). Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ,держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на наведене суд, ураховуючи характер поведінки відповідача та його ставлення до дитини, наявність певних перешкод у спілкуванні з дитиною, а також що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який не відповідає інтересам дитини, приходить до висновку щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно п. 18 Постанови Пленуму ВС України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" слідує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Разом з тим за обставин відмови у задоволенні позову позивача про позбавлення батьківських прав суд попереджає відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покладання на органи опіки та піклування контролю за виконанням ним батьківських обов'язків. -4-

Outcome: dismissed