Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ріф-1» від 24.03.2015 №139 про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 36 КЗпІІ України за угодою сторін, поновити [PERSON] на роботі в Кіровоградській філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ріф-1» на посаді складальника верху взуття з 24.03.2015, визнати недійсним запис в трудовій книжці (вкладиш в трудову книжку [NUMBER]) № 10 від 24.03.2015 про звільнення за угодою сторін, стягнути солідарно з Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ріф-1» та Спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ріф-1» на користь [PERSON] -середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.03.2015 по дату поновлення на роботі; компенсацію заподіяної моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати по справі у сумі 300,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та в обґрунтування зазначила, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції була вимушена разом із сином переїхати до м. Кіровограда. Відповідно до довідки від 01.04.2015 №3525001395 взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або проведенням антитерористичної операції. Після переїзду до м. Кіровограда звернулась в Кіровоградський центр зайнятості та отримала направлення на громадські роботи в Кіровоградському філіалі СП ТОВ «РІФ-1» (взуттєва фабрика). Після закінчення громадських робіт 05.03.2015 її оформили на постійну роботу на посаді складальника верху взуття в Кіровоградському філіалі СП ТОВ «Ріф-1». 25.03.2015 за проханням директора [PERSON] написала заяву на відпустку без збереження заробітної плати, так як на підприємстві не було роботи. Перебуваючи у відпустці 09.04.2015 співробітниця [PERSON] принесла трудову книжку і пояснила, що її звільнили з роботи. Відповідно до запису в трудовій книжці звільнили за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. За період з 05.03.2015 по 24.03.2015 працювала 12 робочих днів, за які нарахувано 1076,66 грн., тобто 89,72 грн. в день. Внаслідок незаконного звільнення та порушення прав, стверджує про заподіяння їй моральних страждань, вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку нової роботи, вона і син залишились без засобів до існування, віднесена до категорії малозабезпечених. Оцінює моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн., а тому просить задовільнити позов повністю. В судове засідання представники відповідачів не з»явилися, поважні причини неявки суду не повідомили, належним чином було повідомлено про час і місце розгляду справи рекомендованими листами ( а.с. 60,61). Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд ухвалює справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти . Позивач є особою, що взята на облік як така, що переміщується з тимчасово окупованої території (а.с. 5) є особою , що отримує допомогу малозабезпеченим сім»ям відповідно до Закону України « Про державну допомогу малозабезпеченим сім»ям» ( а.с. 23). Згідно даних трудової книжки позивач прийнята складальником ферху взуття до Кіровоградської філії СП ТОВ «РІФ-1» з 05.03.15 року та звільнена за угодою сторін 24.03.15 року ( а.с. 3). Таким чином, до звільнення пропрацьовано лише 12 днів , за які виплачено 1076,66грн., що підтверджується інформаційною довідкою Пенсійного Фонду України ( а.с. 62). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача , оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку , щодо часткового задоволення позову ,а саме визнання незаконним та скасування наказу Кіровоградської філії спільного підприємства ТОВ « Ріф-1» від 24.03.15 року № 139 про звільнення [PERSON] за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, поновити [PERSON] на роботі в Кіровоградській філії спільного підприємства ТОВ « Ріф-1» на посаді складальника верху взуття з 24.03.15 року, визнання недійсним запису в трудовій книжці ( вкладиш [NUMBER]) № 10 від 24.03.15 року про звільнення за угодою сторін, оскільки позивач стверджує, що нею було написано заяву як і іншими працівниками про відпустку за власний рахунок, жодних заяв про звільнення нею не писалось, наказ нею не отримувався, а трудову книжку було їй передано іншою працівницею з відміткою про її звільнення. За час знаходження справи в суді з 15.04.15 року представниками відповідачів заперечень та доказів на їх обгрунтування подано не було. Наявні в суді докази свідчать про обгрунтованість доводів позову . Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. З урахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 8 Постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по - друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За даних обставин , суд приходить до висновку, щодо відсутності волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін . Ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. П. 32 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до абз. 3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяця роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата. Вимушений прогул позивача складає 116 днів: у березні - 9, квітні-21,травні-18,червні-20, липні-23, серпні-20 та вересні до дня винесення рішення -5 робочих днів . Згідно наданої довідки ( а.с. 62) при отриманій заробітній платі 1076,66 за 12 робочих днів средньоденна заробітна плата позивача складала - 89,72грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає з розрахунку 116 робочих дні помножено на 89,72 грн. середньоденного заробітку = 10407,52грн. , що підлягає стягненню з відповідача з дати звільнення 24.03.15 року до дня винесення рішення 07.09.15 року без відрахування обов»язкових зборів та платежів. Згідно ст. 237-1 Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної :. шкоди працівнику провадяться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до . моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» моральна шкода - страждання, заподіяне працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими, інші негативні наслідки морального характеру. Зазначена позиція, висловлена і в Постанові Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03. 1995 року за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням факту, що позивач є особою тимчасово переселеною, має малолітнього сина ( а.с. 6) , сім»я взята на облік як малозабезпечена , суд вважає, що позов в частині стягнення моральної шкоди є доведеним в розмірі 1000грн., оскільки за даних умов позивач мала докладати додаткових зусиль для організації свого життя , підтвердженням чого є факт її працевлаштування після звернення до суду з даним позовом на один місяць з 21.04.15 року по 19.05.15 року на ПАТ Кіровоградська швейна фабрика «Зорянка» , що підтверджується довідкою (а.с. 38). При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. В іншій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави 487,20 грн. судового збору . Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved