Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість на загальну суму 4837,41 (долар США), що за курсом 21,04 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.05.2015 року складає 101 779,09 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 07.06.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVXWGK00000056, відповідно до якого банк зобовязався надати відповідачу кредит в розмірі 10 000,00 (долар США) на термін до 06.06.2017 року, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Так, позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит, проте відповідач [PERSON] у звязку з порушенням станом на 28.05.2015 року має заборгованість 4837,41 (долар США), яка складається з наступного: 4047,00 (долар США) заборгованість за кредитом; 343,60 (долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом; 140,00 (долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом; 65,14 (долар США) пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 11,88 (долар США) - штраф (фіксована частина), 229,79 (долар США) штраф (процентна складова). Тому підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. 28 березня 2016 року [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору № CVXWGK00000056 від 07.06.2007 року недійсним, посилаючись на те, що 07 червня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено даний кредитний договір про її отримання коштів у розмірі 11250,00 доларів США на наступні цілі: 10000 доларів США для придбання будинку, а також 1250,00 доларів США на сплату страхових платежів за умовами договору строком з 7 червня 2007 року по 6 червня 2017 року та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,25 % на місяць. У забезпечення цього договору виступає іпотека на житловий будинок за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Зарожани, вул. Погорилівська, буд. 7. Вказує, що при підписанні цього договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» порушено її права та законні інтереси, що проявляється в наступному. Так, п.7.1 даного кредитного договору, в якому зазначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07 червня 2007 року по 06 червня 2017 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 11250,00 доларів США суперечить ч. 2 ст. 524 ЦК України, в якій значиться, що зобовязання має бути виражене в грошовій одиниці України гривні. Частина 2 ст. 254 ЦК України дозволяє визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, в такому випадку, згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Що стосується валюти договору споживчого кредиту, як зобов'язання яке виникло на території України та регулюється національним цивільним законодавством, то відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Проте, сторони все ж таки можуть визначити грошовий еквівалент у іноземній валюті. Але і в цьому випадку іноземна валюта не є предметом договору споживчого кредиту. Таким чином зазначає, що порушено істотну умову договору, що стосується його предмету. Крім того вказує, що на момент укладення договору, а саме 07 червня 2007 року, курс гривні до долару США становив 505 гривень за 100 доларів, до цього часу такий курс, з незначним коливанням тримався в Україні протягом останніх шести років. Однак на сьогодні курс долара становить приблизно 2800 гривень за 100 доларів. Це значить, що подальше виконання договору без сумніву порушило, й далі порушуватиме співвідношення її майнових інтересів та інтересів позивача, так як позивачу буде повернуто з її боку значно більше, ніж домовлено в день укладення договору. Отже, подальше виконання договору позбавить її того, що вона розраховувала при його укладенні отримання вигідного кредиту на придбання нерухомості. Вищевказаний договір вважає недійсним, оскільки в ньому не визначено, що валютні ризики, пов'язані з підвищенням вартості валюти (долару США) зобов'язання, покладені тільки на позичальника, чим порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.5. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Також вказує, що крім цього кредитодавець не виконав вимог Постанови Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, а саме приписів пункту 3.8. Правил, згідно з яким у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати кредитний договір № CVXWGK00000056, укладений між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 07.06.2007 року недійсним з моменту його заключення. Крім того, просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме зобовязати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повернути їй сплачені за даним кредитним договором відсотки, пеню та штрафні санкції. Представник первісного позивача відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, проте надав суду клопотання, в якому просить суд слухати справу в його відсутності, заявлені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Крім того, надав суду заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON], в якому зустрічні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, проте надали суду клопотання в якому просять справу слухати в їх відсутності, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за первісним позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.06.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVXWGK00000056, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати відповідачу кредит в розмірі 10000,00 (долар США) на термін до 06.06.2017 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.10-12). Відповідно до ст. 204 ЦК України, презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як встановлено судом на даний момент кредитний договір не змінений та не відмінений не втратив своєї чинності та відповідає вимогам законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобовязання виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, вказаному в договорі. В свою чергу відповідач [PERSON] порушила умови кредитного договору у звязку з чим станом на 28.05.2015 року її заборгованість перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» становить 4837,41 (долар США), яка складається з наступного: 4047,00 (долар США) - заборгованість за кредитом; 343,60 (долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 140,00 (долар США) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 65,14 (долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 11,88 (долар США) - штраф (фіксована частина), 229,79 (долар США) штраф (процентна складова). Даний факт заборгованості відповідача [PERSON] підтверджується довідкою розрахунком заборгованості за кредитом позичальника перед банком (а.с.4-8). Згідно ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору відповідач [PERSON] допустила заборгованість за кредитом і сплатою процентів. Сума заборгованості [PERSON] згідно кредитного договору становить 4837,41 (долар США), що за курсом 21,04 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2015 року складає 101779,09 (сто одна тисяча сімсот сімдесят девять) гривень 09 копійок. Відповідно до вищевикладеного, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимагає від відповідача [PERSON] повернути йому всю суму заборгованості по кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. За таких обставин слід стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати на користь позивача в розмірі 1017,79 гривень. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору № CVXWGK00000056 від 07.06.2007 року недійсним, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 07 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № CVXWGK00000056, відповідно до якого [PERSON] отримала кошти в розмірі 11250,00 доларів США на наступні цілі: 10000 доларів США для придбання будинку, а також 1250,00 доларів США на сплату страхових платежів за умовами договору строком з 7 червня 2007 року по 6 червня 2017 року та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,25 % на місяць. Крім цього, у забезпечення зобовязань [PERSON] перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно вищевказаного договору виступає іпотека на житловий будинок за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Зарожани, вул. Погорилівська, буд. 7. Відповідно до кредитного договору Позичальника повідомлено, що в разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням цього договору Позичальник свідчить, що йому розтлумачено, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Також судом встановлено, що позичальнику повідомлено про сукупну вартість кредиту та всю необхідну інформацію про умови отримання та обслуговування кредиту. Інформація по кредитному договору в повному об'ємі викладена в тексті кредитного договору, з чим позивач в повній мірі погодилася, особисто підписавши кожну сторінку кредитного договору, що і спростовує посилання позивача за зустрічним позовом викладені в зустрічній позовній заяві. Також, позивача було ознайомлено з щомісячними платежами, які повинні сплачуватись після отримання кредиту. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009»). Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Однак, як встановлено судом, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з підписанням Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також відповідачем були надані, а позивачем [PERSON] отримані кредитні кошти в розмірі 10000,00 доларів США. Судом не вбачається підстав для ствердження про невідповідність договорів вимогам законодавства. Також судом встановлено, що позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст. ст. 58-60 ЦПК України доказу на підтвердження того, що даний кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства України та іншим актам цивільного законодавства. Крім того, позивач не довів, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надав доказів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору на момент його укладення були погоджені сторонами при їх укладенні. Обєктивно, в даному конкретному випадку, суд вважає звернення зустрічного позивача [PERSON] до суду з предявленим позовом про захист прав споживача та визнання кредитного договору № CVXWGK00000056 від 07.06.2007 року недійсним, оскільки по суті будь-які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного зустрічним позивачем договору відсутні, а доводи зустрічного позивача [PERSON] та її представника [PERSON], з якими вони повязують порушення прав та законних інтересів на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними. Також, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовних вимог зустрічного позивача [PERSON] слід відмовити за їх безпідставністю. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved