Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] у віці 44 років з приводу гострого панкреатиту помер [PERSON] , [INFO] , з яким вона проживала одією сім`єю без шлюбу останніх 25 років. Знали один одного з дитинства, оскільки проживали у одному будинку, проте у різних під`їздах. Зустрічатись почали з 1992 року, а у подальшому їх відносини переросли у сімейні: [PERSON] прийняв її сина від першого шлюбу [PERSON] , а в подальшому - у 2006 році вона дізналась, що вагітна від [PERSON] . За період їх спільного мешкання вони вели спільне господарство, мешкали як у місті Києві, так й у Автоновмної Республіки Крим, мали єдиний бюджет, придбавали речі, облаштовували житло спільними зусиллями, проводили дозвілля, родинні свята, їздили на відпочинок та оздоровлення, а [INFO] у них народився спільний син [PERSON] . У травні 2017 році стан здоров`я [PERSON] різко погіршився й вона разом з ним їздили по лікарням, здавали аналізи, поклали його на лікування в лікарню в місті Євпаторії, де йому стало краще, проте у жовтні 2017 року йому знову стало гірше й вона відвезла його в лікарню в місті Саки, де на території Автономної Республіки Крим [INFO], будучи на стаціонарному лікуванні в лікарні, о 18 год. 45 хв. він помер, що підтверджується медичним освідуванням про смерть особи. Зважаючи на те, що рідні чоловіка проживали у місті Києві, вона доставила його тіло до міста Києва на Байкове кладовище, приїхавши 18 жовтня 2017 року о 5-тій годині ранку до міста Києва для проведення церемонії прощання, де вона 18 жовтня 2017 року уклала договір на організацію та проведення поховання, за що всі ритуальні послуги сплатила особисто. У період його хвороби вона завжди була з ним поруч: доглядала, піклувалась, купувала речі, ліки тощо, підтримувала психологічно, планували майбутнє, оскільки мали спільного сина, крім того вона намагалась створити для нього всі умови для того, щоб убезпечити від всякого роду переживань, навантажень, тобто робила все, щоби створити гармонійні умови для видужання. Наразі з відповідачами, які є матір`ю померлого чоловіка та братом по матері, наявний спір щодо визнання факту проживання однією сім`єю її з померлим [PERSON] без шлюбу, з метою отримання (набуття) нею спадкових прав після смерті померлого, оскільки останні не визнають такого факту та її права на спадкування, проте вважає таку позицію несправедливою, оскільки вона та [PERSON] проживали єдиною сім`єю понад 20 років, мали спільного сина, а коли [PERSON] помер рідні [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] самоусунулися від проведення похорон, поклавши таку процедуру на неї тощо. В судовому засіданні представник позивачки Трубіцина-Дивак Т.В. , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 26 жовтня 2017 року (а.с.10), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просили їх задовольнити: встановити факт проживання [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 2006 року по [INFO] включно. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] Калита А.М. , діючий на підставі ордеру адвоката від 10 травня 2019 року (а.с. 137-138, 139), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (а.с.141), розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаного відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] у віці 44 років з приводу гострого панкреатиту помер [PERSON] , [INFO] (а.с. 32, 33-34). Позивачка стверджує, що вона з [PERSON] знали один одного з дитинства, оскільки проживали у одному будинку, проте у різних під`їздах. Зустрічатись почали з 1992 року, а у подальшому їх відносини переросли у сімейні: почали проживати разом у спільному помешканні, [PERSON] прийняв її сина від першого шлюбу [PERSON] , а в подальшому - у 2006 році вона дізналась, що вагітна від нього й [INFO] у них народився спільний син [PERSON] (а.с. 97), проте як вбачається із сідоцтва про народження дитини, реєстрація останнього проведена за заявою матері дитини, пояснюючи тим, що позивачка пов`язувала таку реєстрацію із отримання певних соціальних пільг для дитини. За період їх спільного мешкання позивачка та [PERSON] вели спільне господарство, мешкали як у місті Києві, так й у Автономної Республіки Крим, мали єдиний бюджет, придбавали речі, й у тому числі, побутові, облаштовували житло спільними зусиллями, проводили дозвілля, родинні свята, їздили на відпочинок та оздоровлення, що підтверджується документальними доказами: платіжними чеками про придбання товарів з 2005 року (а.с. 37-39), нотаріально посвідченою довіреністю, виданою [PERSON] на ім`я позивачки від 11 лютого 2009 року на строк до 11 серпня 2009 року про уповноваження (надання) ним представницьких прав позивачці у банківській установі щодо отримання належних йому грошових коштів (а.с.40, 41, 42), актом від 06 листопада 2017 року, погодженим ЖЕД 208 про фактичне проживання з 2006 року до 2014 року [PERSON] з [PERSON] та їх сином [PERSON] (а.с. 43), актом - підтвердження фактичного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] і дитиною [PERSON] (а.с.44), результатами встановлення біологічного батьківства від 30.10.2017 року, яким підтверджене батьківство [PERSON] , [INFO] , щодо дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 50-55, 56, 57, 57), свідоцтвом про народження сина позвачки та [PERSON] - [PERSON] 27.09.2007 року (а.с. 97), фотознімками у колі сім`ї [PERSON] , [PERSON] та їх сина [PERSON] (а.с. 61-70), довідкою про смерть [PERSON] (а.с. 33-34). У травні 2017 році [PERSON] почав хворіти, у жовтні 2017 року він перебував в лікарні міста Саки, де на території Автономної Республіки Крим [INFO], будучи на стаціонарному лікуванні, о 18 год. 45 хв . [PERSON] помер, що підтверджується медичним освідуванням про смерть особи (а.с. 33-34). Зважаючи на те, що рідні [PERSON] проживали у місті Києві, позивачка доставила його тіло до міста Києва на Байкове кладовище, приїхавши 18 жовтня 2017 року о 5-тій годині ранку до міста Києва для проведення церемонії прощання, де позивачка 18 жовтня 2017 року уклала договір на організацію та проведення поховання [PERSON] , за що всі послуги оплатила особисто (а.с. 19, 20, 21, 22, 23), що не спростовується відповідачем. Наявність у позивачки вказаних документальних доказів, які були звірені судом з оригіналами, вказують на доведеність та обґрунтованість її вимог, й те що з 2006 року й у період хвороби [PERSON] позивачка завжди була з ним поруч: доглядала, піклувалась, купувала речі, ліки тощо, підтримувала психологічно, вони планували майбутнє, оскільки мали спільного сина [INFO] , також нею проведене церемонія прощання та поховання чоловіка. Важливим фактором для встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з позивачкою без шлюбу є народження їх спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 97, 50-55, 57, 58, 61-70). Наразі між позивачкою та відповідачами наявний спір щодо визнання факту проживання однією сім`єю позивачки та померлого [PERSON] без шлюбу, з метою отримання (набуття) позивачкою спадкових прав після смерті померлого, оскільки останні не визнають такого факту. Метою встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є набуття прав на спадщину. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Сімейне законодавство, а саме частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У даній справі факт проживання позивачки з померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлений на підставі документальних доказів. Так, документальними доказами позивачем підтверджено, які не спростовані жодним доказом відповідачем, що в у період часу з 2006 року, тобто з часу, який позивачка пов`язує із вагітністю спільною дитиною, по [INFO] включно - день сперті її чоловіка, позивачка та [PERSON] мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово (ст. 1258 ЦК України). У четверту чергу, згідно ст. 1264 ЦК України, право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не пенше п`яти років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що позов про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивачка та померлий [PERSON] у період з 2006 року по [INFO] включно, що визнається тривалим часом, а саме - понад десять років вели спільне господарство, мали спільний побут, жили єдиною сім`єю, у них народився спільний син, тобто між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Докази, які спростовують вимоги позивача, судом не встановлені. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від наслідків встановлення факту спільного проваживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, з відповідача на користь позивач підлягає стягненю 640 грн. 00 коп.. судового збору. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 21, 74 СК України,

Outcome: approved