Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. 24 липня 2009 року з її згоди в цій квартирі зареєструвалася її донька [PERSON], яка є відповідачем у цій справі. Однак, починаючи з серпня 2014 року, тобто більше двох років тому, вона стала проживати в м.Сєвєродонецьк, де створила нову сім'ю. Протягом цього часу відповідач не проживає в квартирі позивача, участі в її утриманні не приймає. Позивач посилається на те, що їй важко самостійно утримувати житло, але оскільки в квартирі зареєстрована її донька в неї виникають складнощі при оформленні субсидії на житлово-комунальні послуги. Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідач не бажає добровільно зніматися з реєстрації, посилаючись на ст.ст.319, 391, 401, 403, 405 ЦК України, позивач просила визнати відповідача визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Це необхідно для того, щоб не сплачувати за відповідача комунальні послуги та усунути перешкоди для оформлення субсидії. У судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову, просив розглянути справу за його відсутності. Згідно письмових заперечень представника відповідача (а.с.31), відповідач позов не визнає, обґрунтовуючи це наступним. Так, відповідач залишила вказане житло в серпні 2014 року, оскільки на цей час в районі м.Гірське розпочалися активні бойові дії та на теперішній час вона є внутрішньо переміщеною особою. При цьому представник відповідача послався на положення ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно з якою Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Відповідно до абз. 10 ч.1 ст.9 цього Закону внутрішньо переміщена особа має право на сприяння у поверненні на попереднє місце проживання. У подальшому відповідач має намір повернутися до покинутого місця проживання у разі відсутності обставин, які стали підставою для залишення даного місця проживання. Відповідно до пояснень позивача на заперечення відповідача (а.с.42), відповідач не проживає в її квартирі без поважних причин більше, ніж рік, а реєстрація в цій квартирі їй потрібна лише для того, щоб отримувати допомогу для внутрішньо переміщених осіб. Позивач також наголосила, що відповідач насправді переїхала до м.Сєвєродонецька, оскільки створила там нову сімю, а не у звязку з проведенням АТО. Крім того, позивач зазначила, що з нею проживає її онук (син відповідача), і коли відповідач проживала разом з ними, це погано відображалося на його психіці. Зясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 і ч.2 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Так, ознайомившись зі змістом позовної заяви та перечень відповідача, дослідивши письмові докази, суд встановив, що позивачу [PERSON] (а.с.6) на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15). 24 липня 2009 року з її згоди в цій квартирі зареєструвалася її донька [PERSON] (а.с.8-10, 11-12, 32-33), яка є інвалідом третьої групи з дитинства і якій протипоказана праця з підвищеним психоемоційний навантаженням (а.с.27, 38). У серпні 2014 року відповідач виїхала до м.Сєвєродонецьк (а.с.13), де вона зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа (а.с.26, 35), 15 квітня 2016 року уклала шлюб (а.с.24) та 17 липня 2016 року народила дитину [PERSON] (а.с.34). Протягом цього часу відповідач не проживає в квартирі позивача (а.с.13), участі в її утриманні не приймає (відповідач не цю обставину не заперечувала та відповідних доказів не надала). Разом із тим, в указаній квартирі залишилися проживати позивач і її онук, який є сином відповідача [PERSON], [INFO] (а.с.40). Опікуном дитини є позивач (а.с.41) і згідно з рішенням Первомайського районного суду Луганської області від 19.04.2012 р. з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дитини (а.с.43). 16 грудня 2013 року відповідач написала заяву, адресовану Первомайському міському суду Луганської області, про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно її сина [PERSON] (а.с.44). Відомостей про результати розгляду цієї справи сторони не надали. Вирішуючи справу, суд бере до уваги наступні положення законодавства. Відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до частин 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з положеннями ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 10 ч.1 ст.9 та ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на сприяння у поверненні на попереднє місце проживання, а держава вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання. Вирішуючи справу з огляду на указані вище положення законодавства, суд в першу чергу повинен зясувати, чи можна тлумачити зміст абз. 10 ч.1 ст.9 та ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» як такі, що унеможливлюють застосування ч.2 ст.405 ЦК України. При цьому суд звертає увагу на досить абстрактний характер законодавчих формулювань, які вживаються в зазначених правових нормах. Зокрема, ними передбачено, що «особа має право на сприяння у поверненні на попереднє місце проживання», а «держава вживає всіх можливих заходів… щодо створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання». Разом із тим, цей закон не визначає конкретних заходів, які має вживати держава для повернення внутрішньо переміщених осіб (ВПО) до покинутого місця проживання. Представник відповідача вважає, що указані норми повинні тлумачитися як такі, що унеможливлюють визнання особи такою, що втратила право на користування чужим житлом в порядку, визначеному ч.2 ст.405 ЦК України. Аналізуючи позицію відповідача, суд виходить з наступного. Конституцією України, міжнародними договорами України, у тому числі Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України гарантоване право власності право власників мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Законом можуть бути передбачені певні обмеження цього права, але такі обмеження мають переслідувати певну легітимну мету та бути пропорційними їй. Як зазначив Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» (рішення від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, п.п.166-168) з посиланням на свої попередні рішення, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. При цьому перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Отже, у випадку, якщо суд погодиться з позицією представника відповідача по цій справі та ухвалить рішення на користь відповідача на цій підставі, то він, таким чином, по суті визнає законним збереження за відповідачем права користування квартирою позивача на невизначений термін. Таке рішення безумовно буде становити втручання у право власності позивача, тому суд спочатку має переконатися, що таке рішення відповідатиме положенням як національного законодавства, так і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод. При цьому суд звертає увагу на те, що положення абз. 10 ч.1 ст.9 та ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» сформульовані настільки абстрактно, що не дають змоги однозначно визначити їх зміст, зокрема, зясувати, які саме заходи вживає держава для сприяння поверненню ВПО до покинутого місця проживання. У справі «Щокін проти України» (рішення від 14 жовтня 2010 року, заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п.51-52) ЄСПЛ зазначив: «Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції... Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні… Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду». Таким чином, суд не може погодитися з позицією представника відповідача щодо посилання на абз. 10 ч.1 ст.9 та ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», як на підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки ці правові норми не відповідають вимогам якості та передбачуваності, а отже не можуть розглядатися як такі, що автоматично зберігають право ВПО на користування покинутим чужим житлом на весь час їх відсутності без будь-яких обмежень у часі, відповідно обмежуючи права власників такого житла на вільне володіння, користування та розпорядження цим майном протягом невизначеного періоду часу. Цей висновок набуває ще більшої переконливості з урахуванням того, що згідно з цими ж нормами держава бере на себе зобовязання не тільки створювати умови для добровільного повернення ВПО до покинутого місця проживання, але й для їх інтеграції за новим місцем проживання в Україні, що передбачає їх вільний свідомий вибір повернутися на покинути місце проживання або залишитися на новому місці. За таких обставин цілком можлива ситуація, коли ВПО виявить бажання залишитися на новому місці, однак у той же час обмеження права власності власника покинутого цією особою житла все одно зберігатиметься на невизначений термін, що є очевидно несправедливим. У той же час суд не може ігнорувати той факт, що указаним вище критеріям якості закону відповідає інший нормативний акт, який містить норму, що підлягає застосуванню в даному випадку ст.405 ЦК України. Ця норма чітко передбачає право члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (однак житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником); член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ця норма не тільки відповідає вимогам якості закону, але й переслідує цілком законну мету захист житлових прав членів сімї власника. Однак застосування цієї норми не повинно бути суто формальним, а навпаки суд у кожному конкретному випадку повинен перевірити наявність «поважних причин» відсутності члена сімї. Це особливо важливо, коли мова йде про внутрішньо переміщених осіб, які були змушені залишити свої місце проживання «у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру» (ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»). Разом із тим, набуття особою статусу ВПО також не може автоматично тлумачитися як таке, що указує на наявність згаданих «поважних причин» протягом невизначеного часу. Очевидно, що суд повинен перевірити, чи не змінилася ситуація в місці покинутого проживання і чи не зникли (або істотно втратили вагомість) причини, які змусили особу переміститися. Це необхідно для пошуку «справедливого балансу» між загальним суспільним інтересом (у даному випадку повязаним із захистом прав ВПО) та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, про який неодноразово говорив ЄСПЛ у своїх рішеннях. Так, суддя, який розглядає справу, секретар судового засідання, позивач і навіть представник відповідача, як і десятки тисяч інших людей, зараз проживають у безпосередній близькості від лінії розмежування сил АТО та незаконних збройних формувань і можуть безпосередньо оцінити ситуацію, що склалася в м.Попасна та інших населених пунктах Попаснянського району, в тому числі в м.Гірське. Враховуючи це, суд приходить до висновку, що ці обставини не потребують доказування відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України, оскільки вони є загальновідомими в цій місцевості. Отже, суд нагадує, що активні бойові дії в Попаснянському районі почалися в другій половині 2014 року, коли міста Попасна, Гірське, Золоте та інші були звільнені силами АТО від незаконних збройних формувань. Далі протягом серпня грудня 2014 року ситуація все ще залишалася невизначеною, інтенсивність бойових дій то посилювалася, то зменшувалася, час від часу по містах на лінії розмежування, у тому числі м.Попасна та м.Гірське, піддавалися артилерійським і мінометним обстрілам. Найбільш небезпечною була ситуація протягом січня-лютого 2015 року, коли населені пункти Попаснянського району на лінії піддавалися щоденним артилерійським і мінометним обстрілам, виникли проблеми із забезпечення житлово-комунальними послугами. Отже, суд вважає, що протягом цього часу ситуацію як в м.Попасна, так і в м.Гірське можна охарактеризувати як таку, що поєднана з постійною небезпекою для життя, повязаною із бойовими діями, повсюдними проявами насильства, порушеннями прав людини, тому суд вважає, що причини, які змусили відповідача покинути своє місце проживання в м.Гірське, є поважними. Однак, починаючи з кінця лютого 2015 року ситуація в цих містах стабілізувалася, при цьому слід враховувати, що м.Гірське, на відміну від м.Попасна, розташоване на певній відстані від лінії розмежування. Протягом весни 2015 року, після нетривалого періоду невпевненості, тисячі людей почали масово повертатися до покинутого житла, усвідомивши, що ситуація нормалізувалася. Попри те, що мешканці населених пунктів поблизу від лінії розмежування часто чують звуки бойових дій, що створює певну психологічну напругу, ситуацію в містах Попасна та Гірське вже неможливо характеризувати як таку, що поєднана з постійною небезпекою для життя, повсюдними проявами насильства та порушеннями прав людини (хоча, звичайно, рівень небезпеки досі є вищим, ніж в населених пунктах, які знаходяться на значній відстані від лінії зіткнення). Так, наприклад, хоча місто Попасна, яке знаходиться безпосередньо на лінії зіткнення, час від часу піддається артилерійським і мінометним обстрілам, як про це нерідко указують ЗМІ, проте в постійній небезпеці знаходяться лише жителі районів міста, безпосередньо наближених до блокпостів сил АТО або лінії розмежування. Ситуація в м.Гірське є навіть кращою, адже це місто знаходиться на певній відстані (кілометрів чи десятків кілометрів) від лінії розмежування. На даний час в цих містах в нормальному режимі працюють органи влади, органи місцевого самоврядування, школи, дитячі садки, лікарні, магазини тощо, надаються всі житлово-комунальні послуги. Життя є цілком нормальним і адекватним, попри певний рівень психологічної напруги та невизначеності. Таким чином, суд цілком розуміє внутрішньо переміщених осіб, які вирішили не повертатися до цих міст, оскільки життя поблизу з лінією розмежування створює серйозний психологічний дискомфорт, адже ситуація може погіршитися в будь-який момент. Однак це не означає, що на даний момент нормальне життя в містах Попасна чи Гірське неможливе, навпаки, органи влади України, у тому числі за допомогою донорських організацій, вживають належних заходів для відновлення пошкодженого житла, відновлення пошкодженої інфраструктури, тобто виконують передбачений Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» обовязок щодо створення умов для повернення ВПО до покинутих місць проживання. А повертатися чи ні це вже добровільне рішення таких осіб. У контексті обставин цієї справи суд звертає увагу, з одного боку, на те, що відповідач проживає в м.Сєвєродонецьк з серпня 2014 року, на даний час вона там утворила нову сімю, народила другу дитину, з іншого боку, в м.Гірське залишилися проживати її рідна мати та її перша дитина. Суд не знаходить розумних причин, навіть з урахуванням інвалідності відповідача, вважати, що ситуація для неї в м.Гірське з весни 2015 року була чи залишається більш небезпечною, ніж для її 52-річної матері та 5-річного сина, які залишилися проживати у спірній квартирі. Тому, на переконання суду, той факт, що відповідач залишилася жити в м.Сєвєродонецьк, указує не стільки на існування вагомих (у контексті цієї справи) обєктивних причин, повязаних з проведенням АТО, скільки на вільний усвідомлений вибір відповідача, який ґрунтується не в останню чергу на особистих причинах, повязаних зі створенням нової сімї. Суд також не може ігнорувати того факту, що вартість житлово-комунальних послуг сьогодні є надзвичайно високою, а тому він вважає вагомими аргументи позивача, що вона має істотні ускладнення з оформленням субсидії через те, що її донька все ще залишається зареєстрованою за її адресою, крім того, вона змушена сплачувати житлово-комунальні послуги, які не вимірюються лічильниками чи не повязані з площею житла, за неї. Суд враховує те, що субсидія призначається на певний період часу, а тому позивач матиме такі ускладнення знову і знову, кожного разу, коли звертатиметься за їх оформленням. У той же час, можливі побоювання відповідача щодо втрати статусу ВПО є безпідставними, оскільки за чинним законодавством офіційна реєстрація в покинутому місці проживання не є обовязковою умовою для отримання такого статусу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відсутність відповідача в спірній квартирі з серпня 2014 року до лютого 2015 року включно була обумовлена поважними причинами, але причини її відсутності в цій квартирі з весни 2015 року до цього часу не можна визнати «поважними» в контексті обставин цієї справи, оскільки протилежний висновок призвів би до порушення «справедливого балансу» між суспільними інтересами щодо захисту прав внутрішньо переміщеної особи, якою є відповідач, та інтересами захисту прав власності позивача, на яку в такому разі покладався б надмірний і непропорційний тягар, обумовлений збереженням за відповідачем права на користування її квартирою на невизначений період часу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved