Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гребенюк О.С. звернувся до суду з позовом шляхом направлення поштовою кореспонденцією 19 травня 2020 року (надійшов до суду 21 травня 2020 року), в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 11 березня 2015 року станом на 28 квітня 2020 року в загальному розмірі 16\~939 грн. 41 коп., яка включає: заборгованість за простроченим тілом кредиту 2011 грн. 72 коп., заборгованість по процентам, нарахованим на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України 747 грн. 02 коп., пеню 12\~897 грн. 84 коп., штрафи 500 грн. фіксована частина, 782 грн. 83 коп. процентна складова; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 2\~102 грн. 00 коп. В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що 11 березня 2015 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви б/н, згідно з якою позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свідченням приєднання відповідача до угоди та дії укладеного між банком та ним кредитного договору є факт користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується зі ст.642 ч.2 ЦПК України. Виконання [PERSON] кредитного договору також підтверджується випискою по рахунку, в якій зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, повернення коштів зі сплатою процентів за користування ними, що в сукупності є свідченням виникнення між сторонами фінансово-кредитних відносин та укладення кредитного договору загалом. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Крім того, п.п.1.1.1.67, 1.1.5.1, 1.1.5.2 договору передбачена можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тим самим допустив порушення виконання покладених на нього зобов`язань. У результаті цього станом на 28 квітня 2020 року виникла заборгованість, розмір якої з урахуванням внесених відповідачем коштів на погашення заборгованості, становить 16\~939 грн. 41 коп. та включає: заборгованість за простроченим тілом кредиту 2011 грн. 72 коп., заборгованість по процентам, нарахованим на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України 747 грн. 02 коп., пеню 12\~897 грн. 84 коп., штрафи 500 грн. фіксована частина, 782 грн. 83 коп. процентна складова. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Ухвалою суду від 02 червня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 31 липня 2020 року відповідач подав відзив на позов (а.с.106-110), в якому просить суд відмовити в задоволенні пред`явлених до нього вимог та застосувати позовну давність. Свою позицію мотивував тим, що наданий позивачем розрахунок не є належним та допустимим доказом наявності боргу та його розміру, оскільки нічим не підтверджується, а його правильність не можливо перевірити. Позивачем на підтвердження своїх вимог не надано даних щодо номеру карткового рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] , строку дії виданої картки, даних щодо перевипуску картки на новий термін. Окремо зауважив, що відповідно до правової позиції ВП ВС, викладеної в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки він як позичальник не підписував Умови та правила надання банківських послуг, тому банк не вправі нараховувати проценти та неустойку, а відтак позичальник зобов`язаний повернути лише неповернуте тіло кредиту (за його наявності), строк позовної давності по якому не пройшов та за умови, що тіло не погашене оплаченими відсотками та неустойкою. Що стосується пені в розмірі 12\~897 грн. 84 коп., то її нарахування є незаконним, та до неї має бути застосована позовна давність, а також приписи ч.3 ст.551 ЦК України щодо її зменшення, оскільки розмір пені в 6 разів перевищує розмір тіла кредиту. 10 серпня 2020 року на електронну пошту суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.115-131). Свої заперечення проти доводів відповідача представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувала тим, що анкетою-заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю ознайомлений з умовами кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які надавались йому на ознайомлення в письмовій формі. Підписання заяви свідчить про укладення між сторонами кредитного договору, а виписка по рахунку позичальника про рух коштів із відображенням операцій щодо використання кредитного ліміту, зняття готівки в банкоматах, розрахунку в магазинах, повернення коштів, сплати процентів свідчення визнання відповідачем наявності договірних відносин та виконання умов договору загалом, як і підтвердження факту отримання ним кредитної картки, без якої вчинення таких операцій є неможливим. При укладенні договору сторонами було оговорено всі його істотні умови, у тому числі щодо нарахування процентів, обсягу відповідальності за порушення зобов`язань (нарахування неустойки у формі пені та штрафу). Окремо представник зазначила, що кредитний договір є чинним, а доводи відповідача в цій частині є безпідставними. Строк позовної давності при зверненні до суду позивачем було дотримано, оскільки порушення зобов`язання триває, а тому підстави для його застосування до заявлених вимог відсутні, які підлягають задоволенню в повному обсязі. 09 вересня 2020 року відповідач подав письмові пояснення на відповідь на відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.174-176). 21 вересня 2020 року представником позивача на електронну пошту суду направлено відповідь на пояснення відповідача та направлено до суду в оригіналі (а.с.181-189). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Разом з позовною заявою представник позивача надав клопотання про огляд та фіксування змісту розділу 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за посиланням https://privatbank.ua/terms та доступні за наступним шляхом: «Архів договорів», перейти на посилання «більше», обрати сторінку №3, повний текст за посиланням «Повний договір (актуальний на 01.03.2015 р.)», розділ 2.1.1 знаходиться на сторінках 261-284 повного договору. Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року, постановленою на місці, в задоволенні клопотання відмовлено, оскільки представником позивача не наведено достатніх підстав вважати, що Умови та правила надання банківських послуг, які діяли на день приєднання відповідачем до відповідних умов, які просить оглянути на власному веб-сайті представник позивача, неможливо надати суду. До того ж, огляд веб-сайту по своїй суті є способом забезпечення доказів, передбаченим законодавством, підстави для застосування якого в суду відсутні, оскільки дане клопотання не відповідає вимогам ст.117 ЦПК України, що регламентує вимоги до змісту заяви про забезпечення доказів. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін та подані ними заяви з процесуальних питань по справі (відзив, відповідь на відзиві, письмові пояснення) суд приходить до наступного висновку. 11 березня 2015 року [PERSON] підписав анкету-заяву №б/н, в якій зазначено, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір), що підтверджується підписом відповідача у заяві, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.26). Судом встановлено, що 11 березня 2015 року [PERSON] отримав в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит в початково визначеному розмірі ліміту 1400 грн. на картковий рахунок з видачею йому кредитної картки № [NUMBER] . Відомості про вид кредитної картки в анкеті-заяві не зазначені. При цьому номер кредитної картки співпадає з номером, зазначеним в довідці про зміну умов кредитування та виписці про рух коштів по рахунку позичальника, а відтак в сукупності підтверджують факт отримання ним кредитної картки та спростовують його доводи в цій частині, дійсність яких не підтверджена жодними доказами. При цьому, як слідує з довідки про зміну умов кредитування (а.с.24), за картковим рахунком відповідача кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: збільшено до 2500 грн. 28 грудня 2015 року, збільшено до 2800 грн. 31 січня 2017 року, збільшено до 6000 грн. 19 липня 2017 року та встановлено на рівні 0 грн. 19 липня 2018 року. Перевипуск кредитної картки не здійснювався, термін її дії визначено до 08/18, тобто до 31 серпня 2018 року (а.с.25). Активно користуватись кредитними коштами позичальник почав з 12 березня 2015 року, що слідує з виписки по картковому рахунку (а.с.23) З 21 травня 2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи. До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11 березня 2015 року, позивачем долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.27, 28-68). Згідно з наданими банком розрахунками (а.с.8-17), заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 11 березня 2015 року станом на 28 квітня 2020 року складає 16\~939 грн. 41 коп. та включає: заборгованість за простроченим тілом кредиту 2011 грн. 72 коп., заборгованість по процентам, нарахованим на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України 747 грн. 02 коп., пеню 12\~897 грн. 84 коп., штрафи 500 грн. фіксована частина, 782 грн. 83 коп. процентна складова. Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо: 1) такі Умови не містять підпису позичальника; 2) не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву позичальника. Так, надані позивачем Умови та правила не містять підтверджень, що саме їх в наданій суду редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент виникнення правовідносин сторін взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Відтак доводи відповідача в цій частині є доречними та заслуговують на увагу. Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ суд також вважає неналежним доказом, оскільки він не містить жодної інформації щодо предмета доказування у даній справі, зокрема, щодо типу кредитної картки, наданої позичальникові у межах підписаної ним анкети-заяви від 11 березня 2015 року, а містить лише виклад умов використання кожної з кредитних карток за різними типа кредитування, які емітуються та обслуговуються АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що, зважаючи на відсутність у підписаній позичальником заяві відомостей щодо типу отриманої картки «Універсальна», не має правового значення для вирішення даного спору. З огляду на зазначене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. До того ж необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про види та розмір неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Однак, доведеність факту отримання відповідачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активне користування нею (зняття готівки, переведення коштів між картками, придбання товарів, оплата послуг, погашення кредиту тощо) в сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Так, виписка з банківського рахунку позичальника містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача баланс станом на дату укладання кредитного договору, всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції). Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року №578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання держоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по рахунку позичальника вбачається, що відповідач активно почав користуватися кредитними коштами з з 12 березня 2015 року, частково погашаючи заборгованість, сплачуючи банку грошові кошти в різних розмірах, зокрема шляхом поповнення картки через термінали самообслуговування востаннє сплатив 10 грудня 2018 року в сумі 500 грн. (а.с.18-зворот). Крім того, 04 березня 2019 року, 29 березня 2019 року, 18 квітня 2019 року, 02 травня 2019 року, 21 травня 2019 року, 31 травня 2019 року, 21 червня 2019 року, 17 липня 2019 року, 16 серпня 2019 року, 27 вересня 2019 року, 01 жовтня 2019 року, 25 жовтня 2019 року мали місце погашення кредитної заборгованості з рахунку [NUMBER] . Однак, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили, що рахунок № [NUMBER] відкритий саме на ім`я [PERSON] та він надавав згоду на списання з нього коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 11 березня 2015 року, суд не може прийняти їх як свідчення здійснених особисто позичальником проплат в рахунок погашення кредиту. Разом з тим, зазначені у виписці з рахунку позичальника операції з самостійного списання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором шляхом списання відсотків за прострочений кредит, пені за прострочку за кредитом суд оцінює критично, оскільки таке погашення кредиту не є активною дією відповідача, що свідчила б про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для врахування як дійсного погашення заборгованості, оскільки вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення. Однак, позивач, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, зарахованого на картковий рахунок із видачею картки позичальникові, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тоді як відповідач, користуючись кредитними коштами, належним чином та своєчасно не виконував свої зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2011 грн. 72 коп., яку суд вважає доведеною. Вказана сума розрахована з урахуванням внесених позичальником коштів, а наданий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунок не викликає у суду сумнівів в його правильності в цій частині і не спростований жодними доказами з боку відповідача. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам, нарахованим в порядку ст.625 ЦПК України на прострочений кредит, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1\~ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст.628 ЦК України. Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно умов укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим, та відповідає строку дії картки. Кредитна картка є дійсною до останнього календарного дня зазначеного на ній місяця. По закінченню строку дії відповідна картка пролонгується банком на новий строк дії (якщо раніше, до початку місяця закінчення строку дії не надходило письмових заяв від позичальника про закриття карткового рахунку). Так, як слідує з довідки ПРИВАТБАНК (а.с.25), банком здійснено випуск кредитної картки за кредитним договором №б/н від 11 березня 2015 року за №4149***5135 з терміном дії до 08/18, тобто до 31 серпня 2018 року. Після цього перевипуск картки не здійснювався, що є свідченням припинення строку дії договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 31 серпня 2018 року. Умовами укладеного договору не передбачено розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення дії договору. У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 438/489/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що право кредитодавця\~нараховувати передбачені\~договором проценти\~за кредитом\~та пеню\~припиняється після\~спливу визначеного\~договором строку\~кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України. Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчився із закінченням строку дії кредитної картки - серпень 2018 року, то у банка наявні правові підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом в порядку ст.625 ЦК України. Відтак, суд вбачає підстави для задоволення вимоги про стягнення процентів в сумі 747 грн. 02 коп., нарахованих по ст.625 ЦК України, погоджуючись із наведених позивачем розрахунком, який не спростований відповідачем. Натомість суд не може погодитися із заявленими позивачем вимогами стосовно стягнення з відповідача неустойки у формі пені 12\~897 грн. 84 коп., штрафів 500 грн. фіксована частина, 782 грн. 83 коп. процентна складова, з огляду на наступне. Згідно з ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. У анкеті-заяві позичальника від 11 березня 2015 року відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Окремо слід зауважити, що право позивача нараховувати неустойку після закінчення строку дії договору припиняється та трансформується в ст.625 ЦК України, застосування якої вже здійснено в рамках спірних правовідносин. На підставі наведеного вище, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та нарахованим штрафам. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, копії анкети-заяви, витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач, у разі неявки в судове засідання відповідача, просив провести заочний розгляд справи за відсутності його представника. Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, в той час як збирати та відшукувати інші докази замість сторін суд не вправі. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач просив застосувати позовну давність. Перевіряючи обґрунтованість доводів відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з доведеності здійснення ним останньої оплати кредиту 10 грудня 2018 року, у зв`язку з чим право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення чергового траншу, тобто з січня 2019 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки\~(стаття 257 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Доказів, які б свідчили про збільшення сторонами позовної давності за кредитним договором №б/н від 11 березня 2015 року, у тому числі умови підписаної позичальником анкети-заяви, матеріали справи не містять. Початок перебігу позовної давності визначається\~ст.261 ЦК\~України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК\~України). А за зобов`язаннями з визначеним строком\~виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку\~виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку\~кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання, черговими платежами впродовж строку\~кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Встановлення строку\~кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку\~кредитування, як на це посилається позивач. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від\~28\~березня 2018\~року у\~справі №\~444/9519/12 та відповідають висновкам Верховного Суду України, зокрема, викладеним у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності. Таким чином, враховуючи, що строк дії кредитного договору №б/н від 11 березня 2015 року сплинув 01 вересня 2018 року, пролонгація його сторонами не здійснювалась, в той час як АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом 19 травня 2020 року шляхом направлення поштовою кореспонденцією (а.са.82), тобто зі сплином майже півтора роки (17 місяців) з моменту останнього погашення кредиту позичальником 10 грудня 2018 року, тому суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення тіла кредиту та процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України з 01 жовтня 2019 року, не сплинув. Підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки чи її зменшення суд не вбачає з огляду на відмову в задоволенні вимог в цій частині за недоведеністю. Підсумовуючи викладене, суд зазначає про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором №б/н від 11 березня 2015 року станом на 28 квітня 2020 року в загальному розмірі 2758 грн. 74 коп., з яких: прострочене тіло кредиту 2011 грн. 72 коп., що є фактично отриманими від позивача коштами та не повернутими в обумовлений сторонами строк, а також проценти 747 грн. 02 коп., нараховані в порядку ст.625 ЦК України. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені 12\~897 грн. 84 коп., штрафів 500 грн. фіксована частина, 782 грн. 83 коп. процентна складова слід відмовити за недоведеністю, тому позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок часткового відшкодування судового збору 336 грн. 32 коп. пропорційно частині задоволених вимог (16%).

Outcome: partial