Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог вказала, що в період з 2004 року по 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 11.10.2007 року шлюб між ними розірвано за рішенням суду. Зазначила, що після розірвання шлюбу [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його духовний розвиток, здоров'я, навчання, що негативно впливає на самооцінку дитину, на її підготовку до самостійного життя. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Зауважила, що відповідач уникає будь-якого спілкування з дитиною. Представник позивача [PERSON] та позивач в судовому засіданні вимоги викладені в позовній заяві підтримали. Відповідач надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував щодо позбавлення його батьківський прав відносно неповнолітнього [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, враховуючи межі заявлених вимог, суд вважає за можливе визнати позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується змістом свідоцтва про народження (а.с. 8). Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.10.2007 року. Рішення набрало законної сили 23.10.2007 року (а.с. 14,15). Згідно листа завідувача ЖДНЗ №32 [PERSON] № 100 від 27.10.2017 року [PERSON],[INFO], приводили і забирали із садочка лише мама та бабуся (а.с.9). Відповідно до листа №890 від 25.10.2017 року [PERSON], [INFO], навчається в 7-Б класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №26 м. Житомира, навчанням сина займається мати [PERSON] (а.с.10). Зі змісту листа № 225 від 24.10.2017 року та характеристики № 226 від 24.10.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], відвідує Житомирську міську школу хореографічного мистецтва «Сонечко». Дитина зарекомендувала себе старанним , дисциплінованим, уважним учнем. Вихованням сина займається мати [PERSON] Батько не проявляє інтересу до навчання сина (а.с. 11). Відповідно до довідки №1087, виданої 31.10.2017 року КП «ВЖРЕП №14» - [PERSON], [INFO], зареєстрований разом з позивачем за адресою [ADDRESS] (а.с. 16). Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтями 9, 18 Конвенції «Про права дитини» визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пунктах 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Згідно ст. 3 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Таким чином, здійснюючи системний аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, судом беззаперечно встановлено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його виховання, підготовку до самостійного життя, зовсім не спілкується з дитиною, не піклується про нього, не створює умови для отримання ним освіти, не надає матеріальну допомогу, не проявляє цікавість до інтересів дитини, що в сукупності свідчить про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківського обов'язку щодо виховання та утримання неповнолітнього сина, що є підставою відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав. З огляду на викладене вище, виходячи винятково з інтересів дитини, та враховуючи наявність факту ухилення відповідачем від свого обов'язку виховувати та утримувати сина, визнання відповідачем позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved