Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію. Свої вимоги мотивував тим, що в період часу з 06.06.2014 року по 19.02.2016 року займав посаду першого заступника начальника Новокаховської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Херсонській області, яке було перейменоване у Новокаховській об'єднаній Державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області. Майже весь період його перебування на посаді його колегою в Новокаховській ОДПІ була [PERSON], яка обіймала посаду начальника управління оподаткування фізичних осіб. Внаслідок незрозумілого для нього неадекватного відношення з боку відповідачки, остання з грудня 2015 року почала розповсюджувати неправдиві відомостей, що ганьблять його честь, гідність і ділову репутацію, а саме 02.12.2015 року відповідачка ініціювала участь в особистому прийомі керівника Головного управління ДФС у Херсонській області [PERSON], в ході якого вона розповідала про свої проблеми, однією з яких було його недбале ставлення до своїх посадових обов'язків та відсутність на робочому місці з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року. Після цього 28.08.2016 року відповідачка звернулась до Голови національного агентства України з питань державної служби, де серед іншого повторно звинувачувала його в недбалому ставленні до своїх посадових обов'язків та відсутності на робочому місці з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року, серед іншого ця особа звинуватила його в організації «антимайдана». Такі дії відповідача паплюжать його честь та гідність, оскільки цю інформацію відповідачка розповсюдила серед усіх працівників Новокаховської ОДПІ. На роботі він має репутацію порядної людини, як податківець, він є професіоналом. Знаходження на робочому місці підтверджується табелями обліку робочого часу, щодо організації «антимайдана», то для нього це взагалі є абсурдом. Через цей наклеп він вимушений відповідати на безліч питань працівників.. Також той бруд, який вона розповсюдила серед керівництва Головного управління ДФС у Херсонській області вплинув, на його глибоке переконання, на те, що його 19.02.2016 року було штучно, всупереч чинному законодавству скорочено внаслідок реорганізації Новокаховської ОДПІ. Судовими рішеннями, які набули законної сили, було встановлено, що його звільнення відбулося внаслідок системної бездіяльності посадових осіб Головного управління ДФС у Херсонській області і є незаконним. На його думку керівництво Головного управління ДФС у Херсонській області не могло випадково помилитися п'ять чи шість разів внаслідок чого здійснити незаконне звільнення. Він вважаю, що мало місце свідоме прийняття рішення про незаконне звільнення, а основною причиною - неправдиве інформування з боку відповідача. Підсумовуючи перелічене позивач зазначив, що протягом тривалого періоду він знаходився в стресовому стані, що призводило до постійних сварок у його родині, погіршення сімейних відносин та його стану здоров'я в цілому. У зв'язку з тим, що весь час починаючи з лютого 2016 року його обмежували в праві на працю, рівень його професійних знань знизився настільки, що для подальшого працевлаштування йому необхідно буде підвищувати кваліфікацію шляхом навчання, курсів та ін., що потребує від нього значних фінансових затрат та витрат часу і сил. Просив суд зобов'язати відповідача [PERSON], публічно вибачитися перед нього за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність. Стягнути з [PERSON], на його, користь 51000 гри. моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність та судові витрати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала, подала суду письмові заперечення. Просила відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у письмових запереченнях. Письмові заперечення обґрунтувала наступним: Відповідно до ст.55 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян» відповідач надіслала 29 серпня 2016 року скаргу до Національного агентства України з питань державної служби. В зазначеній скарзі відповідач скаржилася на неправомірні дії керівника Новокаховської ОДГО ГУ ДФС у Херсонській області стосовно незаконних звільнень відповідача 04.11.2015 року, 14.03.2016 року, та не виданого наказу про звільнення з займаної посади згідно з поданою заявою 01.06.2016 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, де надала належну оцінку діям керівника. У запереченнях відповідач зазначає, що її дії відповідали статті 40 Конституції України. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Дана скарга, не містила образ в бік позивача та за часом її подання 28.08.2016 року ніяким чином не могла вплинути на його ділову репутацію в період з листопада 2014 року по 02.12.2015 року. Крім того, відповідач у своїх запереченнях відмітила, що позивача було звільнено з займаної посади 19.02.2016 року не через інформацію надану відповідачем в скарзі 28.08.2016 року, а в зв'язку з тим, що він відмовився від двох запропонованих йому посад, а саме посади заступника начальника Новокаховської ОДПІ начальника Великоолександрівського відділення та посади начальника відділу доходів і зборів з фізичних осіб. Від запропонованих посад позивач відмовився, саме тому його звільнили на законних підставах за ч.1ст.40 КЗпП України. Це свідчить про те, що ніяким чином вона не причетна до звільнення позивача. А те, що саме позивачу було запропоновано дві посади, є незаперечним доказом того, що повідомлення відповідача 02.12.2015 року про відсутність [PERSON] на робочому місці ніяким чином не вплинуло на його ділову репутацію, а навпаки саме йому надали перевагу для залишення на роботі. Оціночні судження її стосовно дій керівника Новокаховської ОДШ [PERSON] викладені у скарзі від 28.08.2016 року, позивач називає розповсюдженням про нього неправдивих відомостей, що зганьбили його честь, гідність та ділову репутацію та просить притягнути її до відповідальності. Це суперечить положенням ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. На особистому прийомі, що відбувався 02.12.2015 року у керівника Головного управління ДФС у Херсонській області [PERSON] вона намагалася в досудовому порядку відновити свої порушені права стосовно незаконного звільнення, що відбулося 04.11.2015 року. Підставою для її звільнення стало зволікання у виданні наказу про звільнення з Новокаховської ОДНІ ГУ Міндоходів у Херсонській області в зв'язку з переведенням до Новокаховської ОДНІ ГУ ДФС у Херсонській області. Даний наказ повинен був видати Голова комісії з реорганізації Новокаховської ОДНІ ГУ Міндоходів у Херсонській області - позивач [PERSON] відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 07.11.2014 року № 29 « Про реорганізацію територіальних органів Міндоходів у Херсонській області» та наказу Новокаховської ОДНІ Головного управління Міндоходів у Херсонській області від 10.11.2014 року № 417, Новокаховську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Херсонській області, було реорганізовано шляхом приєднання до Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області. Наказом Новокаховської ОДНІ від 18.11.2014 року №3 було введено в дію нову структуру та штатний розпис, саме в цей час всіх працівників податкової мали перевести до новоствореної установи, утвореної шляхом приєднання 10.11.2014 року. Але позивач видав даний наказ на неї лише19.01.2015 року. Даною обставиною скористалася перший заступник Новокаховської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області [PERSON], яка самовільно встановила їй строк дії трудового договору 20.01.2015 року. Саме про ці обставини йшла мова на особистому прийомі, що відбувався 02.12.2015 року. В період з 22.04.2015 року по 01.07.2015 року вона була відсутня на робочому місці з поважних причин. Після виходу з відпустки вона не бачила на роботі позивача, тому на особистому прийомі запитала у [PERSON] де в даний час знаходиться [PERSON] так як Новокаховську ОДІП ГУ Міндоходів у Херсонській області було ліквідовано 30.09.2015 року, на що їй відповіли, що [PERSON] попереджено про звільнення з займаної посади і після закінчення законодавчо встановленого терміну його буде звільнено з Новокаховської ОДНІ ГУ Міндоходів у Херсонській області і що весь цей час позивач повинен ходити на роботу. Після поновлення її на займаній посаді за постановою ХОАС від 28.01.2016 року №821/3669/15-а, вона не зустрічала в Новокаховській ОДГП ГУ ДФС у Херсонській області, позивача. Посаду на якій працювала вона було запропоновано позивачу 19.02.2016 року, при цьому їй було надіслано відповідь про відсутність вакантних посад в Новокаховській ОДНІ ГУ ДФС у Херсонській області і звільнено з займаної посади 14.03.2016 року. Це свідчить про те, що ніяким чином вона не причетна до звільнення позивача. А те, що саме позивачу було запропоновано дві посади є незаперечним доказом того, що її повідомлення 02.12.2015року про відсутність [PERSON] на робочому місці ніяким чином не вплинуло на його ділову репутацію, а навпаки саме йому надали перевагу для залишення на роботі. Відповідач вважає що думка позивача про те, що таким чином вона втрутилась в його особисте життя та поширила про нього недостовірну інформацію є хибною. Відповідач зазначає, що вона звернулася зі скаргою до Національного агентства України з питань державної служби для проведення службового розслідування стосовно дотримання [PERSON] Конституції та Законів України. Скаргу вона написала на неправомірні дії керівника Новокаховської ОДНІ [PERSON] 28.08.2016 року, позивача було звільнено з займаної посади 19.02.2016 року. Даний факт свідчить про те, що відомості викладені нею у скарзі написаній відповідно до Закону України «Про звернення громадян» не вплинули на звільнення позивача і ніяким чином не спаплюжили його честь та гідність оскільки цю інформацію відповідач отримала від працівників Новокаховської ОДНІ, які залишились працювати і були обурені як поведінкою позивача [PERSON] так і поведінкою [PERSON]. Що стосується відшкодування моральної шкоди, відповідач у своїх запереченнях зазначила що всупереч положенням ст. 23 ЦК України, це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості. У зазначеній статті моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Стосовно грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 51,0 тис. грн., визначеному позивачем, то це не відповідає критеріям, передбаченим у частині третій ст. 23 ЦПК України. У даному випадку не існує жодних підстав вважати, що потерпілою особою є позивач, у якого внаслідок повідомлень відповідача погіршились здібності, або він позбавлений можливості їх реалізації. Навпаки, як свідчать жителі міста [PERSON] та працівники податкової ,дані обставини додали йому наснаги, підняли публічний інтерес до нього, як мало відомого для пересічних громадян працівника податкової. Це у жодному разі не доводить наявність глибоких фізичних та душевних страждань позивача, на які він посилається у позові, виражаючи їх словами про знаходження в стресовому стані, що приводило до постійних сварок у його родині, погіршенні сімейних відносин та його стану здоров'я в цілому. Жодних доказів в матеріалах справи немає. Посилання на існування подібних обставин з боку позивача можна тлумачити, як намагання позивача завести суд в оману шляхом надання завідомо неправдивої Інформації та перекручування фактичних обставин які стали причиною його звільнення. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача публічно вибачитись, остання у своїх запереченнях посилається на статтю 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Зважаючи на встановлені судом обставини, спірні відносини між сторонами виникли із приводу поширення недостовірної інформації та її спростування, регулювання яких здійснюється відповідно до норм Конституції України та положень гл. 20, 22 ЦК України. Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Аналогічне твердження міститься і в ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод людинию Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом частини четвертої та шостої вказаної статті, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію ; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Позивач зазначає, що відповідачка з якою він разом працював у податковій інспекції, почала розповсюджувати неправдиві відомостей, що ганьблять його честь, гідність і ділову репутацію, а саме, що 02.12.2015 року остання ініціювала участь в особистому прийомі керівника Головного управління ДФС у Херсонській області [PERSON], в ході якого вона розповідала про свої проблеми, однією з яких було його недбале ставлення до своїх посадових обов'язків та відсутність на робочому місці з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року. Після цього 28.08.2016 року відповідачка звернулась до Голови національного агентства України з питань державної служби, де серед іншого повторно звинувачувала його в недбалому ставленні до своїх посадових обов'язків та відсутності на робочому місці з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року, серед іншого ця особа звинуватила його в організації «антимайдана». Такі дії відповідача паплюжать його честь та гідність, оскільки цю інформацію відповідачка розповсюдила серед усіх працівників Новокаховської ОДПІ. Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі Вирішуючи питання, чи є поширена інформація такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, суд виходить з наступного. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків (п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України № 1 від 27.02.2009 року). Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як роз'яснено у п.п.18, 19 вказаної постанови згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд вважає, що у задоволенні позову належить відмовити. Такого висновку суд дійшов на підставі ст.277 ЦК України, з урахуванням п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» за №1 від 27.02.2009 року, який передбачає, що: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а). поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б). поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в). поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г). поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З письмових заперечень відповідача та її пояснень у судовому засіданні вбачається, що остання 28.08.2016 року надіслала скаргу до Національного агентства України з питань державної служби, в якій вона скаржилася на неправомірні дії керівника Новокаховської ОДГО ГУ ДФС у Херсонській області стосовно незаконних її звільнень 04.11.2015 року, 14.03.2016 року, та не виданого наказу про звільнення з займаної посади згідно з поданою заявою 01.06.2016 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, де надала належну оцінку дій керівника. Дійсно вважала, що позивач недбало ставився до своїх посадових обов'язків та був відсутній на робочому місці з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року. Позивача було звільнено з займаної посади 19.02.2016 року не через інформацію надану відповідачем в скарзі 28.08.2016 року, а в зв'язку з реорганізацією та скороченням штату чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року позивача поновлено на посаді першого заступника начальника Новокаховської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Херсонській області з 20.02.2016 року / а.с. 15-24/. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року апеляційні скарги [PERSON], Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Новокаховської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року залишенні без задоволення /а.с.6-14/. З письмової скарги відповідача [PERSON], вбачається що остання дійсно зверталася 28.08.2016 року до Національного агентства України з питань державної служби для проведення службового розслідування стосовно дотримання керівником Новокаховської ОДНІ [PERSON] Конституції та Законів України. Скарга подано відповідачем 28.08.2016 року, а позивача звільнено з займаної посади 19.02.2016 року, тобто за п»ять місяців до звернення відповідача зі скаргою, а тому даний факт свідчить про те, що відомості викладені відповідачем у скарзі не вплинули на звільнення позивача і ніяким чином не спаплюжили його честь та гідність /а.с.45-47/. Суд також бере до уваги що позивач працював на посаді першого заступника начальника Новокаховської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Херсонській області, а тому межі допустимої критики позивача, як публічної особи є значно ширшими, ніж окремої пересічної особи, оскільки сторони не заперечували, що позивач обіймав державну посаду, у звязку з чим він має підлягати ретельному громадському контролю і потенційно може зазнавати гострої та сильної громадської критики. Зазначене відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні не доведено що поширена відповідачем інформація щодо відсутності позивача на робочому місці з 01.07.2015 року по 02.12.2015 року, порушила особисті немайнові права позивача, тобто або завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Тому відповідач не вийшов за межі вільного вираження своїх поглядів і переконань, право на яке гарантоване статтею 34 Конституції України та статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки цими ж правовими нормами передбачені і обмеження вільного вираження поглядів та переконань для захисту репутації або прав інших людей. Пункт 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п.п. 24, 25 постанови Пленуму Верхового Суду України № 1 від 27.02.2009 року). Суд не вправі зобов'язувати відповідача, як того вимагає позивач, вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. З огляду на ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов»язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв»язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачу. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку про недоведеність заявлених вимог та відсутність підстав для їх задоволення. У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про спростування неправдивих відомостей за необґрунтованістю позовних вимог, суд відмовляє в позові про відшкодування моральної шкоди. На підставі ст.277 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи",

Outcome: dismissed