Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що вона з відповідачем перебуває з 09.03.2013 року у зареєстрованому шлюбі. Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з несумісністю характерів сторони не знаходять порозуміння між собою, що призводить до частих конфліктів, шлюбні відносини сторони не підтримують, втратили повагу та почуття одне до одного, спільне проживання, збереження сім`ї та примирення між ними не можливе та суперечить інтересам позивачки. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, а тому вона просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини заробітної плати (доходу), щомісячно, але не менше встановленого законом мінімуму, стягнути з відповідача на її користь 768,40 грн. витрат понесених на оплату судового збору при зверненні до суду за позовну вимогу про розірвання шлюбу, звільнити її від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за позовну вимогу про стягнення аліментів та залишити їй після розірвання шлюбу шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини - [PERSON] . Ухвалою суду від 17.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та позивачці надано строк для усунення недоліків. 28.05.2021 року на адресу суду від позивачки надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 14.06.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.08.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві відповідач зазначає, що позивачка вводить в оману суд щодо свого місця проживання, місця проживання спільного сина сторін, а також щодо факту, що відповідач ніби то проживав окремо від сім`ї з моменту подання позовної заяви. Вказує, що станом на дату подання позовної заяви та по 31.07.2021 року проживав з позивачкою та сином однією сім`єю, оплачував комунальні послуги, займався вихованням сина, відпочивали сім`єю на морі та забезпечував дитину, тому він просить суд визначити розмір аліментів у частці від доходу (заробітку) у розмірі ј частини, починаючи з 31 липня 2021 року. Також, категорично заперечує проти підстав на які посилається позивач в обґрунтування вимоги про розірвання шлюбу, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи, стверджує, що саме з 31.07.2021 року сторони почали проживати окремо. У зв`язку з цим не заперечує проти позовної вимоги щодо розірвання шлюбу, проте просить не враховувати доводи позивачки щодо розірвання шлюбу у мотивувальній частині рішення. 23.09.2021 року на адресу суду від відповідача надійшла заява із зазначенням доказів направлення позивачці відзиву на позовну заяву з додатками. 18.10.2021 року від позивачки надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. У вказаному клопотанні позивачка зазначає, що у своєму відзиві відповідач повідомляє суду неправдиву інформацію, переконуючи суд в тому, що відповідач утримував сина на рівні з позивачкою, а тому вона просить суд долучити до матеріалів справи копії чеків і квитанцій в якості доказів, понесених позивачкою витрат на дитину з дня подачі позовної заяви по даній справі. На її думку ці докази засвідчують, що для задоволення основних потреб дитини вона витратила значно більші суми, ніж говорить відповідач. Також, 10.11.2021 року від позивачки [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву. Позивачка зазначає, що з моменту народження дитини і по серпень 2016 року вона з дитиною проживала в смт. Нові Білокоровичі, Олевського району, Житомирської області, а відповідач проживав і працював у м. Київ. В цей період відповідач не надавав для утримання дитини достатньої матеріальної допомоги, спільного бюджету у сторін не було. В травні 2019 року позивачка разом з дитиною прописалися в квартирі матері позивачки, в Київській області, с. Петропавлівська Борщагівка. Син повністю був на утриманні позивачки. Відповідач переїхав до [PERSON] з сином в кінці листопада 2019 року. На сьогодні дитина перейшла до третього класу, проте відповідач жодного разу не заплатив дитині за платне харчування в ліцеї і не придбав ніякої канцелярії для потреб дитини. Всі оплати здійснювала лише позивачка та на всі додаткові гуртки сина водила позивачка та відповідно оплачувала їх теж вона. Під час спільного проживання у сторін не було спільного бюджету, спільного побуту. Відповідач не надавав достатньої матеріальної допомоги на утримання сина. Зазначає, що відповідач має спільні фото з дитиною, оскільки позивачка не забороняє їм бачитися. Крім того, вказує на те, що відповідач працював і працює офіційно, займається ремонтами квартир, відповідач має гарне здоров`я, інших дітей та утриманців у відповідача немає, а тому він має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно. 23.11.2021 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. У вказаному запереченні відповідач зазначає, що у своєму відзиві позивачка підтвердила той факт, що в період з 2016 по червень 2021 року сторони проживали разом. А тому, на думку відповідача позивачка не мала права звернутися до суду з позовом в частині стягнення аліментів, оскільки сторони проживали разом та спільно займалися вихованням і утриманням сина. Звертає увагу суду, що він весь цей час так само ніс витрати на сім`ю, як і дружина. Купував продукти харчування, побутові товари, ліки в аптеках. Підтвердив той факт, що дійсно жодного разу не платив за платне харчування в ліцеї, але при цьому купував дитині одяг. Враховуючи зазначене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині вимог про стягнення аліментів за період з дня подання позовної заяви до 31.07.2021 року у зв`язку зі спільним проживанням сторін із дитиною. 26.11.2021 року засобами електронного зв`язку від представника відповідача - адвоката Коваленка Я.О. надійшла заява про виклик свідка. Адвокат Коваленко Я.О. просить суд забезпечити явку в судове засідання малолітнього сина відповідача [PERSON] , який може підтвердити факт спільного проживання сторін з дитиною, в тому числі і в період з дати подання позовної заяви до суду до 31 липня 2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або за власною ініціативою суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що стверджується матеріалами справи. Відповідач в судовому засіданні проти вимог позовної заяви в частині розірвання шлюбу не заперечує, оскільки позивачка не бажає більше перебувати в шлюбі. Стосовно вимог позовної заяви про стягнення з нього аліментів на користь позивачки в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача з дати подання позовної заяви до суду та до 31.07.2021 року заперечує, стверджує, що протягом цього періоду сторони проживали разом, вели спільний побут та спільно несли витрати на утримання дитини. При цьому, зазначив, що не ухиляється від обов`язку утримувати свою дитину та просить суд стягнути з нього аліменти на утримання дитини [PERSON] , проте в меншому розмірі ніж заявлено у позовній заяві, а саме в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Також, вказав, що не підтримує заяву адвоката Коваленка Я.О. про виклик в судове засідання дитини [PERSON] в якості свідка. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Коваленко Я.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується матеріалами справи. Заперечення стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Враховуючи зазначене, оскільки належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися, враховуючи, що у попередніх судових засіданнях суд заслухав думку позивачки стосовно її позовних вимог, а також наявність в матеріалах справи письмових пояснень від сторін на обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також беручи до уваги думку відповідача, який не заперечував проти розгляду справи без участі позивачки [PERSON] та його представника - адвоката Коваленка Я.О. суд, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивачки [PERSON] , а також представника відповідача - адвоката Коваленка Я.О. Суд, заслухавши думку відповідача, проаналізувавши надані суду письмові докази, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 09.03.2013 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 165, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] ( а.с. 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 6). Позивачка не перебуває на обліку з приводу вагітності в медичному закладі, що стверджується довідкою КУ «Олевська ЦРЛ» № 77 від 18.03.2019 року (а.с. 8). Як вбачається із змісту поданої позовної заяви та не заперечується сторонами в ході судового засідання спільне життя у сторін не склалося, примирення між ними неможливе, шлюбні відносини сторони не підтримують, а тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказує, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вважає, що позов в цій частині обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки позивачка не бажає перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається та збереження шлюбу суперечить інтересам однієї із сторін. Обставин, які перешкоджають розірванню шлюбу судом не встановлено. Після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « [PERSON] ». Позивачка, як сторона, на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ч. 2 ст. 141 ЦПК України на стягнення з відповідача понесених нею і документально підтверджених судових витрат (а.с.1). Стосовно вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до п. п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторони від спільного проживання мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до довідки Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області від 18.03.2019 року № 1337 неповнолітня дитина проживає разом із позивачкою в [ADDRESS] (а.с. 7). Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.89 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом достовірно встановлено, що договору про участь в утриманні дитини батьки між собою не укладали, між позивачкою та відповідачем не узгоджений розмір аліментів, а тому згідно положень Сімейного кодексу України відповідач зобов`язаний утримувати неповнолітню дитину, надавати їй необхідну матеріальну допомогу у вигляді аліментів, які сплачуються з усіх видів заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 182 СК України - при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналогічні обставини викладені в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо розміру витрат на утримання дитини. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреб дитини у розвитку, враховуючи рекомендований розмір, визначений законодавством, що забезпечить дитину встановленим прожитковим мінімумом, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, суд враховує положення сімейного законодавства, яким визначено, що аліменти у розмірі 1/4 частини доходів можуть бути стягнуті судом у порядку наказного (безспірного) провадження (ч. 5 ст. 183 СК України), що є фактичним законодавчим визначенням оптимального і звичайно прийнятого розміру аліментів на одну дитину. Згідно до ч.1 ст.191 СК України слідує, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду 28.03.2019 року. Тому аліменти повинні бути стягнуті саме з цієї дати. При цьому, доводи відповідача, що протягом періоду з дати подання позовної заяви до 31.07.2021 року сторони проживали разом, він не ухилявся від утримання свого сина, добровільно ніс витрати, пов`язані з його проживанням, навчанням, дозвіллям, лікуванням та харчуванням, тобто батьки порівну несли затрати на дитину, а тому аліменти мають бути стягнуті саме з 31.07.2021 року висновків суду не спростовують, оскільки пред`явлення позову про присудження аліментів не має позовної давності і може проводитися в будь-який час, поки існує право на отримання фінансової допомоги на утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, дата початку виплати аліментів - момент подачі заяви в суд. При цьому строки розгляду справи і терміни винесення судового рішення значення не мають. Відповідачем у судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів, того, що сторони у період з дати подання позовної заяви до суду та до 31.07.2021 року проживали разом, а також того, що дитина в цей період часу знаходилася на його утриманні. Крім того, якщо і припускати, що відповідач час від часу добровільно надає допомогу на утримання дитини, проте позивачці невідомо, чи не припинить відповідач надавати їй таку допомогу, адже ніщо не заважає відповідачу будь-коли припинити надання таких коштів. При цьому така допомога жодним чином не обумовлена, окрім як самою волею відповідача, сума не узгоджувалася з отримувачем, строки не визначалися, а тому у позивачки щодо стягнення аліментів наявний спір із відповідачем. У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, отже згідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved