Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, і просить скасувати наказ Державного територіально-галузевого об»єднання «Південно- Західна Залізниця" відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ пасажирський № 4670 від 04.11.2014 року про звільнення його з посади провідника пасажирського вагона за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді провідника пасажирського вагону, та стягнути з відповідача, з урахуванням уточнюючих вимог, середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 220 171 грн. 50 коп.. Мотивуючи тим, що він працював у ДТГО «Південно- Західна Залізниця» відокремленого підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-пасажирський на посаді провідник пасажирського вагона. 28.05.14 року його було звільнено згідно наказу № 4670/00 від 04.11.2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним та безпідставним. Він дізнався про звільнення випадково. 22.05.14 року до нього було обрано міру запобіжного заходу взяття під варту, так як відносно нього було відкрито кримінальне провадження, та справа розглядалась в Святошинському районному суді м. Києва. Під вартою він перебував з 22.05.14 року по 22.01.15 року. 07.10.14 року вироком Святошинського районного суду м. Києва його було засуджено до 3 років позбавлення волі. 22.01.15 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Святошинського районного суду м. Києва було скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. На підготовчому засіданні обвинувальний акт було повернуто до прокуратури. На даний час відносно нього обрано міру запобіжного заходу особисте зобовязання. З наказом про звільнення з роботи його не ознайомлено, копії не видавались. Крім того, його не ознайомили з актами про відсутність на роботі, на які посилається відповідач у наказі про звільнення. Його не викликали та не повідомляли про те, що були загальні збори профспілкового комітету, на яких розглядалось питання про звільнення. З протоколом зборів він не ознайомлювався та присутній на зборах не був. Після звільнення з-під варти, він неодноразово звертався до відповідача з питанням коли приступати до роботи, але начальник вагонної дільниці повідомив, що мене викличуть в телефонному режимі, так як години, які передбачено контрактом він від»їздив, а наступний графік буде складено пізніше. З відповідачем він підписував контракт, який кожного року продовжується. Термін дії контракту з 02.07.13 року по 02.07.14 року. 20.05.14 року він був присутній на комісії, де переглядали його особову справу, та написав заяву про продовження терміну дії контракту, було оглянуто його документи, медичні довідки та голова комісії повідомив, що з ним буде продовжено контракт, поставив відмітку на особовій справі і сказав, що після підготовки відповідних документів його викличуть для того, щоб поставити підписи на контракті та вручити копію. Але 22.05.14 року його було затримано. Фактично з січня 2015 року по квітень 2016 року йоно ніхто не повідомив про звільнення. Коли дізнався про звільнення, відразу звернувся з проханням повернути трудову книжку та ознайомити з наказом, але йому відмовляли. Трудову книжку він отримав 5.04.2016 року, про що розписався у журналі обліку. Він просив надати копії протоколу зборів профсоюзного комітету, а також висновок про згоду на його звільнення, але йому знову було відмовлено. Разом із трудовою книжкою, 5.04.2016 року він отримав копії документів. Звільнений він був 28.05.2014 року, а наказ складений 4.11.2014 року, про що стоїть відмітка у правому верхньому кутку. А тому просить скасувати даний наказ та поновити його на посаді. У відкритому судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві. У відкритому судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову. Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. Відповідно до абз. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підписаної 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року та яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільненнямісячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 5-1 Кодексу Законів про працю України(далі КЗпП України), передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. В судовому засіданні встановлено та вбачається з трудової книжки позивача, що [PERSON] з 06.07.2008 року працював у ДТГО «Південно- Західна Залізниця» Відокремлений підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-пасажирський на посаді провідник пасажирського вагона(а.с. 10). З відповідачем [PERSON] підписував контракт, який кожного року продовжується. Термін дії контракту з 02.07.13 року по 02.07.14 року(а.с. 6, 7). 28.05.14 року [PERSON] було звільнено з посади провідника пасажирського вагону згідно наказу № 4670/00 від 04.11.2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України(а.с. 11). В судовому засіданні також встановлено, шо [PERSON] в період 22.05.2014 року по 22.01.2015 року знаходився в Київському СІЗО Державного департаменту з питань виконання покарань, в зв"язку з тим, що був підозрюваний в кримінальному провадженні № 12014100130000023 від 01.04.2014 року, за ознаками злочину, що передбачений ч. 1 ст. 263 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.01.2015 року [PERSON] було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов"язання, шо підтверджується довідкою Святошинського управління поліції від 19.04.2016 року(а.с. 20). 07.10.14 року вироком Святошинського районного суду м. Києва його [PERSON] було засуджено до 3 років позбавлення волі. 22.01.15 року Ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду першої інстанції було скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. На підготовчому засіданні обвинувальний акт було повернуто до прокуратури. На даний час відносно [PERSON] обрано міру запобіжного заходу особисте зобовязання (а.с.13-19, 22-33). Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача за ст. 40 КЗпП України стали акти про відсутність позивача на роботі від 13.08.2014 року, від 15.09.2014 року та згода профкому від 30.10.2014 року (а.с. 45, 48, 50, 51). З пояснень представника відповідача вбачається, що адміністрацією вагонної дільниці ст. Київ - Пасажирський листи з вимогою про надання пояснення стосовно відсутності на робочому місці направлялись позивачу за місцем проживання зазначеному в особовій картці позивач, іншої адреси роботодавець не знав. Крім того, з пояснень представника відповідача вбачається, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про попереднє ув»язнення» передбачено, що особи, взяті під варту, можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, в провадженні яких знаходиться справа. Однак як пояснив в судовому засіданні позивач - слідчим йому було заборонено листуватися з будь - ким. Отже, на думку суду, позивач не мав змогу самостійно безперешкодно повідомити керівництво Вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський про своє затримання ще до моменту звільнення його з роботи. Крім того судом встановлено, що керівництво Вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський про затримання [PERSON] 20.05.2014 року о 16 год. 20 хвилин працівниками міліції повідомив його адвокат [PERSON], що підтверджується копією повідомлення від 23.05.2014 року, та ордером серії ВН № 020659 про надання правової допомоги( а.с. 135, 136). Крім того в судовому засіданні було встановлено, що працівниками міліції при обранні [PERSON] запобіжного заходу - тримання під вартою була витребувана у відповідача характеристика, що підтверджується копією характеристики, та журналами реєстрації вхідної та вихідної кориспонденції(а.с. 154, 176, 202). А отже суд вважає, що керівництво Вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський було належним чином повідомлено про затримання [PERSON]. Доводи представника відповідача, що вони зверталися із заявами за адресою проживання позивача щодо повідомлень про причини відсутності його на роботу, судом до уваги не беруться, оскільки жодного доказу про те, що [PERSON] отримав дані звернення в судовому засіданні не здобуто, а також судом встановлено, що в той час він перебував в СІЗО. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудовихспорів» № 9 від 6 листопада 1992 рокуз послідуючими змінами, роз'яснено, що розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 7ст. 36 КЗпП України, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено (крім випадків умовного засудження або відстрочки виконання вироку) до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання трудових обов'язків. Працівник не може бути звільнений з цих підстав, якщо він визнаний таким, що відбув покарання у зв'язку зі знаходженням під вартою до набрання вироком законної сили. Відповідно до п. 24 даної постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). За змістом ст.ст. 40, 41 КЗпП України, підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної неможливості працівника здійснювати свої трудові обов'язки. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так суд, дослідивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач був відсутній на робочому місці з поважних підстав, оскільки відповідно до вищевказаних рішень судів, до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що об'єктивно унеможливлювало явку позивача на робочому місці за той період який був вказаний в наказі про звільнення. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач довів належними доказами факту неможливості сповістити роботодавця про поважність причин неявки на робоче місце, а також, що адміністрація підприємства була повідомлена про затримання [PERSON], що на думку суду, є поважними причинами відсутності його на роботі, а тому позовна вимоги про скасувати наказу Державного територіально-галузевого об»єднання «Південно- Західна Залізниця" відокремлений підрозділ Вагонна дільниця станції Київ пасажирський № 4670 від 04.11.2014 року про звільнення його з посади провідника пасажирського вагона за п. 4 ст. 40 КЗпП України підлягають задоволенню. За змістом частини 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки суд вважає, що [PERSON] звільнений з посади в порушення вимог чинного законодавства, то також підлягає задоволенню і вимога позивача про поновлення його на роботі на посаді провідника вагону. Що стосується своєчасності звернення позивача до суду, то суд вважає, що позивач своєчасно звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки фактично дізнався про звільнення 05.04.2016 року, отримавши трудову книжку, даний факт сторонами не оспорюється, а до суду він звернувся 26.04.2016 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із частиною 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Відповідно до абз. 3 п. 32 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку та ін., він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 5 даного Порядку, розмір належного позивачеві середнього заробітку за затримку розрахунку належить обчислити виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи позивача до звільнення. Згідно довідки про доходи середньомісячна з/п за березень, квітень 2014 року позивача складає 3824.71 гривень, середньоденна складає: 152.99 гривень( 113, 114). Середній заробіток за весь час затримки заробітної плати складає: 152.99 Х 365 днів= 55841.35 грн.. Крім того підлягає негайному виконанню рішення в частині поновлення на роботі та виплати середньої заробітної плати за один місяць. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про поновлення на роботі. А тому, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 558.41 грн..

Outcome: partial