Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Правекс-банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов'язань за укладеними сторонами договорами кредиту, поруки та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] кредитну заборгованість у загальному розмірі 20 010,97 доларів США, що станом на 18.06.2015 року складається із кредиту в розмірі 10 926,44 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 5 910,45 доларів США, відсотків за користування кредитом в розмірі 2 354,44 доларів США, пені за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 819,64 доларів США. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Правекс-банк», [PERSON] про припинення поруки, в якому посилалась на пропуск банком строків пред'явлення вимоги до поручителя, просила визнати припиненим договір поруки № 1399-004/08Р, укладеного 17 січня 2008 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс-банк». Представник позивача ПАТ КБ «Правекс-банк» Штіфонов П.С. в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав повністю, проти зустрічного позову заперечив повністю, посилаючись на невиконання відповідачами грошових зобов'язань на кредитним договором, виникнення заборгованості, визначення строку дії договору поруки у договорі до 17.01.2018 року та необґрунтованість зустрічних позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечив повністю, зустрічний позов підтримав, посилаючись на завищення розміру кредитної заборгованості в частині відсотків та пені, пропуск строків давності банком, припинення поруки. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] на розгляд справи по суті не з'явились, суду подана заява про розгляд справи за їх відсутності, при цьому зустрічний позов підтримано, а проти первісного позову заперечено повністю. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 17.01.2008 року між сторонами був укладений договір № 1399-004/08Р, згідно якого позивач ПАТ «КБ «Правекс-банк» надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 20 000 доларів США, що підтверджується договорами, заявою, іншими матеріалами справи. Заявою про видачу готівки, іншими матеріалами справи підтверджується факт одержання відповідачем [PERSON] передбачених договором коштів, що також вказує на виконання умов договору позивачем. 17.01.2008 року між сторонами було укладено договір поруки № 1399-004/08Р, згідно яких [PERSON] поручалась за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором, що підтверджується договором. Вказані договори були укладені в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Розрахунком заборгованості підтверджується факт невиконання відповідачем [PERSON] умов договору і виникнення боргу в загальному розмірі 20 010,97 доларів США, що станом на 18.06.2015 року складається із кредиту в розмірі 10 926,44 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 5 910,45 доларів США, відсотків за користування кредитом в розмірі 2 354,44 доларів США, пені за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 819,64 доларів США. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Досудові вимоги позивача відповідачами залишені без розгляду, заборгованість за кредитом не сплачувалась навіть частково. Вирішуючи питання про розмір заборгованості та особу, на яку слід покласти в судовому порядку обов'язок її сплати, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р.у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З розрахунку заборгованості вбачається, що з 28.03.2013 року відповідач [PERSON] перестав виконувати свої зобов`язання за цим договором. 05.08.2015 року позивач ПАТ КБ «Правекс-банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ч.1, ч.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14). Як зазначалось вище, починаючи з 28 березня 2015 року відповідач [PERSON] перестав виконувати свої зобов`язання за цим договором, однак лише 05 серпня 2015 року позивач звернувся до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором. Тобто, банк звернувся з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором після спливу шести місяців з часу несплати боржником чергового платежу за договором. Виходячи з цього порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача до поручителя - відповідача [PERSON], а поруку слід визнати припиненою. Таким чином, під час розгляду справи доводи зустрічного позову знайшли підтвердження, вимоги [PERSON] як поручителя грунтуються на матеріалах справи та нормах чинного законодавства, тому підлягають задоволенню. Задоволення вимог зустрічного позову виключає можливість задоволення первісного позову в частині вимог до [PERSON] Представник відповідача [PERSON] звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності, зокрема, до вимог про стягнення пені та відсотків. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені та штрафу не може перевищувати одного року. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення пені обґрунтованими лише частково, оскільки доведені правові підстави для стягнення пені лише в межах річного строку, тобто із серпня 2014 року. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ст. 549 ЦК України). Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"). Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Виходячи із зазначених вимог законодавства, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової для іноземної валюти, то пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні. Враховуючи викладене, суд вважає можливим стягнути пеню в межах річного строку позовної давності, визначивши її розмір саме в національній валюті України - гривні, таким чином задовольнивши позовні вимоги частково. Таким чином, судом встановлені достатні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Правекс-банк» заборгованості за кредитним договором № 1399-004/08Р від 17.01.2008 року в розмірі 13 280,88 доларів США та 73 727 грн. 89 коп., що станом на 18.06.2015 року складається із кредиту в розмірі 10 926,44 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 61 310 грн. 71 коп. (еквівалентно 2 437,63 доларів США по офіційному курсу НБУ станом на час винесення судового рішення), відсотків за користування кредитом в розмірі 2 354,44 доларів США, пені за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 12 417 грн. 18 коп. (еквівалентно 493,69 доларів США по офіційному курсу НБУ станом на час винесення судового рішення). Враховуючи викладене, первісні позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів повністю.

Outcome: partial