Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2020 року є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані родичи попереднього власника квартири. Під час оформлення договору купівлі-продажу існувала домовленість, що продавці [PERSON] та [PERSON] вирішать питання зняття їх з реєстраційного обліку а також зареєстрованих [PERSON] та [PERSON] до 15.10.2020 року, однак по даний час відповідачі не знялись з реєстраційного обліку, відповідачі не платять за комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів в квартирі немає, він не може оформити житлову субсидію. В добровільному порядку відповідачі знятись з реєстрації не бажають. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернулись конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідачі вважаються належним чином повідомленими про час та місце судового засідання. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником кімнати в гуртожитку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.09.2020 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1520. Зазначений факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2020 року №225448918. Згідно з довідкою про склад сім`ї №357 від 23.10.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 та від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до акту про відсутність особи за місцем проживання №451 від 23.11.2020 року, складеного майстром дільниці та паспортистом КП "Житлогосп", затвердженого КА "Житлогосп", в присутності свідків, відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не проживають з дня укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто з 24 аересня 2020 року, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б належали останнім, в квартирі немає. Оскільки, судом встановлено, що відповідачі не є членами родини позивача, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, та позивач не надавав свою згоду на користування квартирою відповідачам, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідачі визнанню такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою в гуртожитку [ADDRESS] . Судові витрати позивач просив задишити по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: approved