Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 11.11.2010 року. На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач - її син, який фактично у вказаній квартирі не проживає з 2016 року, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає їй як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засіданні відповідач не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення з відміткою «через не запит», причина неявки не відома. Інших відомостей про місце перебування чи місце роботи відповідача у суду немає. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення. 30 листопада 2017 року відповідно до ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані по справі докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.4-5). [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 11.11.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2331, витягом про державну реєстрацію прав, виданим 17.12.2010 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради за № 28405657 та технічним паспортом від 03.09.2010 року (а. с. 7-11). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 19.07.2017 року № 2017571402 у кв. [ADDRESS], яка належить [PERSON], зареєстрований її син - [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Актом від 09.10.2017 року щодо встановлення факту проживання за адресою: [ADDRESS], встановлено, що [PERSON] в даній квартирі з 01.02.2016 року не проживає (а.с.12). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири, в якій залишається зареєстрованим її син, який з 01 лютого 2016 р. в квартирі позивача не проживає. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, не будучи власником квартири за адресою: [ADDRESS], але будучи зареєстрованим в ній, позбавляє власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Після встановлення зазначених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню.

Outcome: approved