Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 11.10.2015 в м. Києві по вул. Мечнікова, 22-А, водій [PERSON], керуючи автомобілем ГАЗ, державний номер [NUMBER], при виїзді автомобіля з паркувального місця рухаючись заднім ходом, не надав перевагу автомобілю, що рухався по дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Шкода, яким керував позивач, державний номер [NUMBER], чим порушив вимоги п. 10.1. Правил дорожнього руху, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Водій [PERSON] на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Персонал плюс». Одночасно позивач зазначає, що він звернувся до страхової компанії, яка відшкодувала йому 49 800 грн. страхового відшкодування у межах страхового ліміту. У зв'язку з тим, що повністю сума заподіяних збитків відшкодована не була, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Позивач та його представник в призначене судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про слухання справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач ТОВ «Персонал Плюс» в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. Відповідач [PERSON] в призначене судове засідання не з'явився. Надав суду відзив, згідно з яким, [PERSON] зазначає, що він перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Персонал Плюс», а відтак його відповідальність за скоєне ДТП можлива лише з підстав передбачених КЗпП України і лише в межах ст. 132 КЗпП України. Солідарна відповідальність за скоєне ДТП можливе лише за наявності вини працівника та працедавця одночасно. Таким чином, [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог до нього. З урахуванням наведеного, суд вбачає можливість розгляду справи у відсутність сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши спірні правовідносини, приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.10.2015 в м. Києві по вул. Мечнікова, 22-А, відповідач, керуючи автомобілем ГАЗ, державний номер [NUMBER], при виїзді автомобіля з паркувального місця, рухаючись заднім ходом, не надав перевагу автомобілю, що рухався по дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Шкода, яким керував позивач, державний номер [NUMBER], чим порушив вимоги п. 10.1. Правил дорожнього руху, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 05.01.2017 року, залишеною постановою Апеляційного суду м. Києва від 09.06.2017 року без змін, водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, провадження у справі закрито на підставі ст. 38 КУпАП. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ ««Персонал Плюс». Дана обставина не спростовується позивачем і підтверджується самим відповідачем у справі. Згідно з матеріалами справи, ПАТ «НАСК «Оранта» на підставі заяви позивача у справі сплатила страхове відшкодування у розмірі 49 800 грн. Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку від 27.10.2015 року № С15-418 матеріальний збиток, заподіяний позивачу в результаті пошкодження автомобіля «Шкода» державний номерний знак [NUMBER] складає 152 181, 60 грн. Таким чином, позивач просить стягнути різницю між спричиненими збитками та виплаченим страховим відшкодуванням. Проте, щодо солідарного стягнення з відповідачів заявлену позивачем суму відшкодування слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Отже, за вказаних обставин та з урахуванням положень діючого законодавства позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Сума матеріальної шкоди підлягає стягненню з ТОВ «Персонал Плюс», оскільки дане підприємство є володільцем транспортного засобу, яким керував винуватець ДТП. В частині вимог до водія [PERSON] в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки він відповідає за вчинене ДТП лише в межах трудового законодавства, як службова особа, яка перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Персонал Плюс». На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню з ТОВ «Персонал Плюс». Разом з тим, позивачем судовий збір сплачено частково, тому різницю відповідачу необхідно сплатити в дохід держави.

Outcome: partial