Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство "ДельтаБанк" (далі - ПАТ "ДельтаБанк") звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 30 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» (далі Банк), та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11260079000, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 20 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.40 % на рік з кінцевим терміном повернення 30 листопада 2028 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] в той же день уклали договір, за яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 54,7 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] 30 листопада 2007 року за р.№ 8785. 08 грудня 2011 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Укрсиббанк» відступило, а до ПАТ «ДельтаБанк» перейшло право вимоги, яке виникло з вказаного кредитного договору та договору іпотеки. Позивач зазначає, що відповідачем були порушені умови вище вказаного кредитного договору щодо повернення кредиту, внаслідок чого в неї перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 31899,17 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 254970 грн. 07 коп., з яких: 19750,40 доларів США, що еквівалентно 157864 грн. 95 коп. - заборгованість за кредитним договором, 12148,77 доларів США, що еквівалентно 97105 грн. 12 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив в рахунок стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11260079000 від 30 листопада 2007 року в розмірі 31 899,17 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 254 970 грн. 07 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «ДельтаБанк» права власності на квартиру [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на зазначене майно; виселити з вказаної квартири відповідача та інших мешканців, що проживають та зареєстровані в ній; витребувати від відповідача технічний паспорт та правовстановлюючі документи на квартиру. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про причини неявки в суд не повідомила. Враховуючи умови, встановлені ч.1 ст.224 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11260079000, з додатковою угодою до нього б/н від 30 листопада 2007 року, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 20 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 101000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.40 % на рік з кінцевим терміном повернення 30 листопада 2028 року. Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав в повному обсязі, [PERSON] отримала кредитні кошти на придбання нерухомого майна. В свою чергу, [PERSON] зобов'язалася у встановлений законом строк повернути кредитні кошти і сплатити проценти за користування ними. 30 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] був укладений договір іпотеки, за яким відповідач надала в іпотеку квартиру загальною площею 54,7 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] 30 листопада 2007 року за р.№ 8785. 08 грудня 2011 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ПАТ «ДельтаБанк» перейшло право вимоги, яке виникло з вищевказаного кредитного договору та договору іпотеки. Судом встановлено, що відповідачем були порушені умови кредитного договору щодо повернення кредиту, внаслідок чого станом на 22 листопада 2013 року в неї перед позивачем виникла заборгованість в сумі 31 899,17 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (7,993 грн. за 1 долар США ) складає 254970 грн. 07 коп., з яких: - заборгованість за кредитом - 19750,40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 157864 грн. 95 коп. ; - заборгованість за процентами - 12148,77 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 97105 грн. 12 коп. В обґрунтування розміру заборгованості за кредитним договором позивач надав відповідний розрахунок, правильність якого була перевірена судом під час розгляду справи. Розрахунок заборгованості відповідає умовам договору. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або згідно вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання є неприпустимою. Згідно ст. ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлено термін його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно до положень ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 592 ЦК України, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави, у випадках, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержтеля на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в дворі іпотекодержатель на підстав частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Як вбачається з п.п. 4.1.1, 4.2,4.3 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання , що забезпечене іпотекою за цим договором; право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодавцю; звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України. За п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співвмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, зіставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини /зокрема про право на першочерговість задоволення вимог за рахунок предмета застави/, та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність /пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України/. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 101 000 грн. 00 коп., в той час як загальна сума боргу складає 254 970 грн. 07 коп. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення сум за кредитним договором та сплати процентів не виконує, розмір загального боргу перевищує суму іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «ДельтаБанк» права власності на квартиру [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на зазначене майно, з витребування від останньої технічного паспорту та правовстановлюючих документів на квартиру. Що стосується примусового виселення мешканців зі спірної квартири, то слід зазначити наступне. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України, статей 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання положень, встановлених ч. 2 статті 40 ЗУ «Про іпотеку» щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із спірного будинку, на яку здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги одночасно з даним рішенням не можуть бути задоволені, так як на цей момент відсутні порушення невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення вказаного житла їх мешканцями /ст. 3 ЦПК України/. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності відповідача на нього, та необґрунтованості позовних вимог про виселення відповідача з предмету іпотеки. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 526, 1054 ЦК України,

Outcome: partial