Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом. Посилались на те, що 25.10.2010 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS] та вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON] Вважають, що вказаний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.10.2010 року, яка направлена для виконання 12.10.2010 року, було накладено заборону на відчуження об'єктів нерухомого по [ADDRESS] в тому числі і тих, що були предметом спірного договору дарування, при цьому відповідачі були обізнані про існування такої ухвали, а також про існування спорів з приводу даного нерухомого майна, які розглядались різними судовими інстанціями на протязі останніх 10-ти років. Окрім того, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2011 року, скасовано рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року, відповідно до якого було задоволено позов [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно по [ADDRESS], зокрема будинку літ. А і літ. «Б» та в задоволенні вказаного позову апеляційним судом було відмовлено. У зв'язку з наведеним, на підставі норм ст.ст. 203,215 ЦК України, вважають, що вказаний вище договір дарування слід визнати недійсним. Окрім того, вказують на те, що забудовниками спірних самочинно збудованих об'єктів нерухомого майна, а саме житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними спорудами є саме позивач [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON], після смерті якого заяву про прийняття спадщини до органів нотаріату подав їх син [PERSON]. Вона з покійним чоловіком приймали участь у будівництві майна та вкладали власні кошти у його будівництво відповідач [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] лише зареєстровані за адресою [ADDRESS] проте там не проживають, тому вважають, що відповідачі не мають жодних прав на вказані об'єкти нерухомого майна та на протязі багатьох років намагаються різними способами оформити своє право власності на них, зокрема з цією метою було внесено виправлення на обмірних кресленнях в частині інформації про забудовника спірних житлових будинків, а саме виправлено ім'я з «[PERSON]» на «[PERSON]». Окрім того, вказували на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 було видано свідоцтво на ім'я [PERSON], згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки, проте у зв'язку з наведеними вище обставинами, а саме існування ухвали суду від 08.10.2010 року про забезпечення позову та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, вказане рішення Чернівецької міської ради слід визнати недійсним, оскільки останнє не відповідає вимогам ст. 19 Конституції України, окрім того у зв'язку з наведеним слід визнати недійсним і свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на ім'я [PERSON] на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування. Також, вважають, що позовні вимоги підлягають задоволенню з тих підстав, що на момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради, видачі на його підставі свідоцтва про право власності, укладення договору дарування, спірні об'єкти нерухомого майна, а саме житловий будинок літ. «А», літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6 не були об'єктами завершеного будівництва та 100% ступені готовності, а також не є об'єктами завершеного будівництва і на час звернення до суду з даним позовом, а тому з підстав передбачених ч. 3 ст. 331 ЦК України просять визнати за ними право власності на будівельні матеріали, які використовувались при їх будівництві. Також, на підставі ст. 388 ЦК України, вважають, що спірне майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, відповідно до заяви про збільшення та уточнення позовних вимог просили, визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 25.10.2010 року, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS] яке складається з житлового будинку літ. «Б», що посвідчений за реєстровим №5050, приватним нотаріусом міського нотаріального округу - [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме 45/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2,3 та є предметом договору дарування нерухомого майна від 25.10.2010 року; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.12.2010 року, яке видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім'я [PERSON], згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6; визнати за [PERSON], [PERSON] право спільної сумісної власності на об'єкти незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] та складаються з усіх будівельних матеріалів та обладнання, яке було використано у процесі будівництва (створення майна), а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 72%, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,70 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 88%, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6. В судовому засіданні позивач [PERSON]. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та пояснила, що вона разом з її покійним чоловіком побудувала спірні будинки та надвірні споруди, для будівництва яких використовували власні грошові кошти та ресурси, вказані будинки були збудовані на місці старого будинку. Таким чином, вважає, що спірні будинки з надвірними спорудами належать їй та її сину як спадкоємцю майна померлого [PERSON], проте у зв'язку з їх технічним станом, а також враховуючи неприязну ситуацію, яка склалась між нею та відповідачами, вважає, що вона та її син мають право на визнання за ними права власності на будівельні матеріали, які використовувались для самочинного будівництва вказаних об'єктів нерухомого майна. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, з підстав викладених її представником в письмових запереченнях та просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вважала заявлені позовні вимоги безпідставними та доводи позовної заяви такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а тому просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, в яких зокрема зазначав наступне. Так, спірні житлові будинки та надвірні споруди неодноразово були предметами спору по різних судових справах та зокрема судом вже розглядався спір щодо визнання недійсним спірного договору дарування, рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності та рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 25.10.2012 року в задоволенні позову було відмовлено, у зв'язку з чим вважає, що провадження по справі у цій частині позовних вимог підлягає закриттю. Не підлягають задоволенню на думку представника відповідача також і решта позовних вимог, оскільки позивачі не є власниками земельної ділянки по [ADDRESS], не мають права здійснювати будь-яке будівництво на вказаній земельній ділянці та не є власниками спірних предметів нерухомого майна, а також спадкоємцями власника, оскільки відсутні докази права власності покійного [PERSON], а тому не мають права їх витребовувати на підставі ст. 388 ЦК України, окрім того, вважає, що [PERSON] та [PERSON] не є належними позивачами щодо вимог про визнання недійсним спірного договору дарування, рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності, оскільки не є стороною вказаного договору та їх права спірним рішенням не порушені. Представники третіх осіб Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Брижак О.М. та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області Диякон М.Ф. в судовому засіданні пояснили, що посадові особи органів, які вони представляють діяли в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства, вирішення спору залишили на розсуд суду. Представник відповідача виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялася про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представників третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Право на захист свого порушеного права має особа, якій належить право, що порушується та способи такого захисту передбачені ст. 16 ЦК України, серед яких зокрема визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] знаходяться об'єкти нерухомого майна, а саме житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», сарай літ. «В» вбиральня літ. «Г», колодязь та огорожа, що підтверджується матеріалами справи та висновком судової будівельно-технічної експертизи складеним 02.08.2013 року (Том 2, а/с 1). Відповідно до договору дарування укладеного 25.10.2010 року [PERSON] подарував [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а/с 15, Том 1). Згідно ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Судом встановлено, що при укладенні вказаного вище договору дарування нотаріусом було встановлено, що будинковолодіння 45/100 часток якого відчужується за цим договором, належить дарувальнику на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року по справі №2-1847/10 та на підставі якого ЧКОБТІ було зареєстровано право власності. Так, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року по цивільній справі №2-1847/10 скасовано, задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на вказане рішення суду та в задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено (а/с 8, Том 1). У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 7, п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Судом встановлено, що позивачі не були сторонами оспорюваного правочину, проте відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] є співзабудовником спірних об'єктів самочинного будівництва по [ADDRESS], а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка [PERSON], оскільки будучи дружиною останнього, приймала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів (а/с 8-9, Том 1). Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] помер 21.06.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть та за заявою [PERSON] заведена спадкова справа щодо майна померлого, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а/с 11,12). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] є належними позивачами щодо позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору дарування. Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25.10.2012 року позивачі вже звертались до суду з вимогою про визнання недійсним спірного договору дарування з тих підстав, що він був укладений після винесення ухвали Першотравневого районного суду від 08.10.2010 року про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження спірних об'єктів нерухомого майна по [ADDRESS], проте рішенням апеляційної інстанції в задоволені позову відмовлено у зв'язку з тим, що обтяження відповідно до ухвали суду про забезпечення позову на момент укладення спірного договору зареєстроване не було, а також у зв'язку з тим, що позивачі не є сторонами оспорюваного договору (а/с 192, Том 1). Звертаючись до суду з даною позовною заявою та пред'являючи вимогу про визнання недійсним договору дарування, позивачі окрім того, що даний договір був укладений в період дії ухвали суду про забезпечення позову, посилаються також на те, що рішення суду на підставі якого було визнане право власності дарувальника на дарунок було скасовано апеляційним судом. У відповідності до положень ч. 1 ст. 317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.), проте укладаючи спірний договір дарування та на його підставі відчужуючи 45/100 будинковолодіння по [ADDRESS] відповідач [PERSON] не мав права розпоряджатись спірним майно та своїми діями порушував права позивачів, що в свою чергу підтверджується обставинами встановленими рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, яким скасоване рішення про визнання за [PERSON] права власності на спірні об'єкти самочинного будівництва та встановлено, що позивач [PERSON] є співзабудовником вказаних будинків разом з її чоловіком. Таким чином, суд приходить до переконливого висновку про необхідність задоволення вимог щодо визнання недійсним спірного договору дарування, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України даний правочин суперечить вимогам ч. 2 ст. 718 ЦК України так як, дарунком за вказаним договору стали майнові права, які не належали дарувальнику. Окрім того, судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 розділено будинковолодіння по [ADDRESS] на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес, а саме житловому будинку літ. А загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі 5 житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сараю літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі №4-6, власником яких є [PERSON] - адресу [ADDRESS] та житловому будинку літ. Б., загальною площею 254,70 кв.м., в тому числі 6 житлових кімнат площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2-3, власником яких є [PERSON] - адреса [ADDRESS] (а/с 13, Том 1). На підставі вище вказаного рішення було видано свідоцтво про право власності [PERSON]. на вказане у рішенні нерухоме майно (а/с 14, Том 1). Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року розтлумачено частину 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність скасування тих пунктів рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22, які стосуються об'єктів спірного нерухомого майна, а не рішення в цілому відповідно до уточнених позовних вимог, оскільки саме дані пункти порушують права та інтереси позивачів, а також як наслідок підлягає скасуванню також свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.12.2010 року, яке видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім'я [PERSON], згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеного 02.08.2013 року та висновку експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 28.11.2011 року ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. А становить 72%, фізичний знос станом на 02.08.2011 року - 40%, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. Б - 88 %, фізичний знос станом на 02.08.2013 року - 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель та споруд 100%, але з ознаками значного фізичного зносу (а/с 17 Том1, а/с 1 Том 2). У відповідності до положень, які містяться в ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до Закону України "Про планування і забудову територій", будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно змісту ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Судом встановлено, що спірні об'єкти нерухомого майна по [ADDRESS] збудовані самочинно не є об'єктами завершеного будівництва, оскільки відсутній 100% ступінь їх будівельної готовності. Як вбачається з рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30.09.2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22.12.2011 року, позивачами вже заявлялися вимоги про визнання за ними права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використанні в процесі будівництва, проте вказаним рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що на момент розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] були власниками спірних об'єктів нерухомого майна, а також у зв'язку з тим, що позивачами не зазначено на які саме будівельні матеріали вони просять визнати право власності та де вони знаходяться (цивільна справа №2-215/11, Том 3, а/с 216-373). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] неправомірно отримали у власність спірні об'єкти нерухомого майна, а тому з підстав вище викладених не являються їх власниками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Згідно висновку №320 судової будівельно-технічної експертизи по матеріалах даної цивільної справи, складеного 02.08.2013 року, поточна вартість будівельних матеріалів, що були використанні у процесі самочинного будівництва (створення майна), а саме об'єктів незавершеного будівництва, які складаються з житлового будинку літ. «А», загальною площею 163,4 кв.м., житловою площею 90,5 кв.м., житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,2 кв.м., криниці №1, огорожі №2-3, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, що розташовані по [ADDRESS] становить 1156442 грн. (а/с 21, Том 2). Як було встановлено судом під час розгляду даної справи, будівництво вказаних об'єктів нерухомого майна було здійснено [PERSON], та її покійним чоловіком, який помер 21.06.2009 року та його спадкоємцем є позивач [PERSON] У відповідності до змісту п. 7 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 та роз'яснень, які містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК) ( 435-15 ). Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. За таких обставин суд вважає, що за позивачами слід визнати право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, які були використанні для самочинного будівництва на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] житлового будинку літ. «А», загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 72%; житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,70 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 88%, сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», криниці №1, огорожі №2,3. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачів щодо визнання за ними права спільної сумісної власності на об'єкти незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] оскільки законом не передбачено визнання права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а лише на будівельні матеріали та обладнання яке використовувалось для їх будівництва. Окрім того, не підлягають задоволенню також вимоги щодо визнання права власності позивачів на будівельні матеріали, які використовувались для будівництва огорожі №5,6, оскільки відповідно до висновку №320 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 02.08.2013 року, вказані об'єкти не були предметами дослідження та їх вартість не врахована в загальну поточну вартість матеріалів, що були використанні у процесі самочинного будівництва спірних об'єктів нерухомого майна. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується та судом встановлено, що відповідачі набуваючи у власність спірні об'єкти нерухомого майна могли знати та знали про наявність перешкод для вчинення правочинів, зокрема щодо укладення спірного договору дарування та оформлення свідоцтва про право власності на майно, оскільки спірні об'єкти незавершеного будівництва неодноразово були предметами розгляду судових справ в різних судових інстанціях, що свідчить про недобросовісність набувачів. Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 3 ст. 387 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що [PERSON] не мав правових підстав для набуття права власності на спірне майно, а також права на відчуження 45/100 часток вказаного майна. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, таким чином, суд вважає, що накладені ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20.02.2013 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial