Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування серії ВВО №216986 від 18 листопада 2004 року він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В зазначеному житловому будинку, крім нього зареєстровані: відповідачка [PERSON], його син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON]., [INFO]. 29 серпня 2014 року згідно рішення Кіцманського районного суду з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини, але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи стягнення з 05 серпня 2014 року і до повноліття дітей. 22 лютого 2014 року на підставі рішення Кіцманського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказує на те, що проживання з відповідачкою в одному будинку стало зовсім нестерпним. Відповідачка принижує його перед сусідами та родичами, часто влаштовує сварки та навіть бійки зі своїм братом [PERSON].. Вказує, що йому неодноразово доводилось викликати міліцію щоб захиститись від їх нападів. Відповідачка в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. [PERSON], яка і по теперішній час проживає в даному будинку, відмовляється добровільно виселитися з нього, чим чинить позивачу перешкоди у володінні та розпорядженню його власністю, оскільки він має намір проживати у вищевказаному будинку із іншою жінкою, а тому просив позов задовольнити. Позивач позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладенні у позовній заяві. Відповідач та її представник позов не визнали та надали суду заперечення на позовну заяву, вказуючи на те , що вона з двома неповнолітніми доньками продовжує проживати в будинку, оскільки вважає його своїм та спільним майном подружжя, зберігає в будинку власні речі та майно, утримує будинок в належному стані, сплачує комунальні послуги, доглядає присадибну ділянку, а тому вважає відсутніми підстави для її виселення з даного будинку. Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування серії ВВО №216986 від 18 листопада 2004 року [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], де він проживає разом із своїми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON]., та з відповідачкою [PERSON]. Згідно з рішенням Кіцманського районного суду від 22 жовтня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинено. Крім того судом встановлено, що [PERSON] разом з сім'єю позивача спільними зусиллями в період з 1995року по 2004 рік будували будинок за адресою: [ADDRESS]. В 2004 році після закінчення будівництва [PERSON] разом з дітьми була одразу зареєстрована в даному житловому будинку, а позивач зареєструвався у вказаний будинок 26.10.2007 року. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] часто зловживає спиртними напоями, на власний розсуд розпоряджається спільним майном, ображає своїх дітей та колишню дружину, словесно погрожує фізичною розправою, вчиняє бійки. Ці факти підтверджуються вироком Кіцманського районного суду від 29.09.2014 року згідно з яким [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу. Судом з'ясовано, що відповідачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів з зверненням на аморальний спосіб життя та протиправну поведінку [PERSON], факт яких був підтверджений висновками: №1860 від 09.08.2013 року, №3523 від 05.12.2014 року, №3744 від 24.12.2014 року та №752 від 20.03.2015 року, щодо звернення відповідачки [PERSON] до правоохоронних органів, на негативну, протиправну поведінку її чоловіка [PERSON] (а.с. 29, 31, 32, 33). Крім того в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] активно утримує будинок у належному стані, доглядає присадибну земельну ділянку та сплачує комунальні платежі, що підтверджується копіями квитанцій про сплату електроенергії. У відповідності до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно ст. 60 ЦПК України, яка передбачає доказування обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі, позивачем в судовому засіданні не було надано жодного доказу який підтверджує дії відповідачки щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з нею в одному будинку та які можна було б кваліфікувати як причини для виселення передбачені ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Проаналізувавши наведені вище обставини справи та письмові докази, суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено суду факту систематичного порушення правил співжиття відповідачкою [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed