Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем вони розлучені. Відповідач не виконує батьківські обов`язки. У зв`язку з цим просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач та позовні вимоги підтримала. Дала пояснення аналогічні викладеним у позові. Позивачка також пояснила, що бажає щоб її чоловік всиновив дітей. Відповідач позов не визнав.Суду пояснив, що сплачує аліменти, має бажання спілкуватись з сином та приймати участь у його житті. Проживає у іншому місті, не має можливості бачитись з дитиною. Спілкуватись по телефону йому перешкоджає позивачка, яка забороняє сину спілкуватись з ним. Представник третьої особи вважаєщо сторони кожен окремо виконують свої обов`язки по вихованню дитини, вважала недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Наголошувала на прерогативі інтересів дитини. Свідок [PERSON] дав показання про те, що він проживає з позивачкою приблизно три роки. Шлюб між ним та позивачкою офіційно зареєстрований. Разом з ними проживають діти позивачки - донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO]. Діти з відповідачем стосунків не підтримують, йому відомо, що він сплачує аліменти, але має заборгованість. Між ним та дітьми позивачки склались доброзичливі стосунки. Судом було з`ясовано думку малолітнього [PERSON] , [INFO] . Суд, вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи приходить до такого. Відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] . Вказаний факт підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.13). Шлюб між сторонами розірвано (а.с.15). Відповідач сплачує аліменти (а.с.22,40). Відповідач проживає в місті Кам`янське (а.с.61). Вказана обставина свідчить про об`єктивні причини того, що відповідач не приділяє належної уваги спілкуванню з сином. Окрім цього, судом було встановлено та не заперечувалось сторонами про наявність конфліктних взаємовідносин між ними (а.с. 60,81), а також відсутності емоційного та психологічного контакту та взаєморозуміння, зокрема і у питаннях участі кожного з батьків у житті малолітнього [PERSON] , [INFO] . Висновком орану опіки та піклування Павлоградської міської ради встановлена недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] (а.с.58-59). Позивач, зазначаючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не приділяє увагу та не спілкується з дитиною посилається на письмові докази, а саме: довідку № 10376 від 16.11.2018 р. про реєстрацію та склад сім`ї, надану КП "Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр Павлоградської міської ради" (а.с.14), характеристикою, наданою Павлоградською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 19 Павлоградської міської ради Дніпропетровської області (а.с.24-25), характеристикою вих. № 071 від 22.11.2018 року, наданою ОСББ "Промислова, 28" (а.с.26), та вказує, що фактично відповідач не робив будь-яких спроб встановити контакт з дитиною, не відвідував його ані за місцем проживання, ані за місцем навчання, не звертався з цього приводу ані до позивача, ані до будь-яких органів та установ. Однак, наведені позивачкою докази на обґрунтування її доводів, викладених в позовній заяві, вже були предметом дослідження судом при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2019 року позов задоволено частково. Позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні доньки [PERSON] , [INFO] . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.16). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2020 року вказане рішення залишено без змін (а.с.17). Застосовуючи положення ч.7 ст. 82 ЦПК України, суд зазначає, що при розгляді даної цивільної справи наведені докази не вказують на наявність нових обставин чи фактів, які б давали підстави для їх оцінки інакше, аніж при розгляді вищевказаної цивільної справи. Категоричне твердження про аморальну поведінку відповідач матеріалами справи не підтверджується. Вирок суду, ухвалений в Республіці Польща від 14 березня 2018 року (а.с.76-78) не встановлює обставин, які свідчать про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 165 СК України за позивачем закріплено право на звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. ст. 150, 151 Сімейного кодексу України, ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання є одним із основних прав дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно Міжнародної конвенції ООН «Про права дитини» (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Однак, доказів свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків у судове засідання не надано. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Як вбачається з обставин справи, звернувшись до суду, позивачка стверджувала про ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Суд приходить до висновку, що між батьками дитини склалася конфліктна ситуація щодо її виховання, що негативно впливає на дитину, але не є підставою для позбавлення батька батьківських прав. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні даного позову в цій частині. Суд бере до уваги пояснення малолітнього [PERSON] , [INFO], які були надані ним в судовому засіданні в присутності соціального педагога, зі згоди батьків, про те, що він проживає з матір`ю, не бажає спілкуватись з батьком. Однак, суд критично ставиться до наданих дитиною пояснень, зважаючи те, що малолітній [PERSON] висловив не свої власні почуття щодо батька, а заздалегідь завчені фрази, які були ним неодноразово повторені. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення у справі «Ньяоре проти Франції», заява № 39948/16, від 18 грудня 2008 року). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії», заяви № 39221/98, 41963/98, від 13 липня 2000 року). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як було встановлено судом, висновком органу опіки та піклування Павлоградської міської ради встановлена недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . За приписами статей 12,13, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , недоведеність фактів ухилення свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власного сина, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed