Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача, в якому просила: визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомості, а саме: житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Новомосковськ, вулиця Волгоградська, будинок № 281 між [PERSON] та [PERSON], який було зареєстровано на Новомосковській товарній біржі нерухомості від 14 серпня 1998 року; визнати за [PERSON], [INFO] право власності на житловий будинок № 281 з надвірними прибудовами, що розташований по вулиці Волгоградська в м. Новомосковську, Дніпропетровської області та в цілому складається з: житловий будинок-А, сіни -а, літня кухня -Б, убиральня -Г, сарай -В, літній душ -Д, навіс -Е, навіс -Ж, колодязь-к, ворота №6, зливна яма -Я, паркан №4, хвіртка №5, тротуар -І, паркан №8, підвал в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 30 травня 2015 року. Позов, з посиланням на наявність укладеного договору купівлі-продажу обґрунтовано неможливістю вчинення позивачем дій щодо вступу у спадщину та подальше розпорядження майном в порядку спадкування за законом в зв`язку з відсутністю належним чином зареєстрованого права власності спадкодавця на майно, через відсутність у товарної біржі права затверджувати угоди купівлі-продажу. Позивач вважає, що договір укладено у відповідності до діючого на момент укладання законодавства, дотримано всі істотні умови укладеного договору, а відтак спадкодавець позивача набув належним чином право власності на майно, яке повинно бути визнане за нею в порядку спадкування за законом. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги. Відповідачі та третя особа-1 у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Від третьої особи-2, 3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Матеріалами справи встановлено, що 14 серпня 1998 року між [PERSON], [PERSON], як продавцями та [PERSON], як покупцем укладено договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Волгоградська, буд. 281, розташований на земельній ділянці площею 1235 кв.м. землі держфонду. Договір зареєстровано Товарною біржею «Новомосковська» за р. № 000039 14 серпня 1998 року, та КП «Новомосковське МБТІ» 18 серпня 1998 року за № 24 /а.с.9/. У відповідності до договору, [PERSON], [PERSON] отримали від [PERSON] кошти в сумі 8237 грн. 00 коп. за продаж вищевказаного житлового будинку до підписання угоди, а [PERSON], [PERSON] в свою чергу зобов`язалися звільнити об`єкт нерухомості протягом одного місяця з дня підписання договору. Вищезазначений житловий будинок належав продавцям на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою 13 серпня 1998 року за р.№4008, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою 13 серпня 1998 року за р.№ 4006. З 09 жовтня 1998 року [PERSON] вступила у фактичне управління майном /а.с.12/. 30 травня 2015 року [PERSON], мати [PERSON], померла /а.с.8, 10/. Як свідчить отримана судом копія спадкової справи після смерті [PERSON], 16 липня 2015 року до Новомосковської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини /а.с.39/. 23 грудня 2015 року [PERSON] звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Волгоградська, буд. 281. Постановою нотаріуса від 26 грудня 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, відсутність нотаріального посвідчення правовстановлюючого документу /а.с.11/. Розглядаючи вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991р. «Про товарну біржу», угоду було зареєстровано на Товарній біржі «Новомосковській». Як свідчить укладений договір, при його укладанні між його сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору [PERSON] передала [PERSON], [PERSON] грошові кошти, а [PERSON], [PERSON] - [PERSON] об`єкт нерухомого майна, договір зареєстровано на товарній біржі, органі, що здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, однак нотаріально не посвідчено. Після укладання договору [PERSON] здійснювала право користування та володіння будинком, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається. Право [PERSON], [PERSON] на відчуження на користь [PERSON] належного їм будинку підтверджується доказами, наданими до матеріалів справи /а.с.49, 50/. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. [PERSON] юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в [PERSON] юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. [PERSON] усі умови за договором виконані. Згідно вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана [PERSON] Грошові кошти отримані Продавцями від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіла ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного домоволодіння в судовому порядку немає. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося і договір підлягає визнанню дійсним. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ч.1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За таких обставин, вбачається, що спадкодавець позивача у встановленому законом порядку набув право власності на нерухоме майно, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], у встановлений законодавством строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців за законом чи заповітом судом не встановлено, доказів відчуження майна на користь третіх осіб до дати смерті спадкодавця суду не надано, а відтак, є всі підстави для задоволення позову та визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на нерухоме майно і позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved