Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути із [PERSON] грошові кошті у сумі 61 444,71 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 15 листопада 2005 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Яковлєвою К.Б., зареєстрований в реєстрі за №4-8175 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Позивач передала у власність Відповідача належну Позивачу квартиру [ADDRESS], а Відповідач зобов'язалась довічно повністю утримувати Позивача, надаючи їй необхідне харчування, одяг, ліки, забезпечувати за нею належний догляд та необхідну допомогу. Згідно ч.2 ст.745 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладання Договору), договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відповідно до норми ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладання Договору), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно Витягу №1733166 з Державного реєстру правочинів від 15.11.2005 року, Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 15.11.2005 року. Таким чином, право власності на зазначену квартиру виникло у Відповідача 15.11.2005 року. Вказаний Договір було розірвано 19 листопада 2013 року в судовому порядку (ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.11.2013 року залишено без змін заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.09.2012 року по справі №2-7355/11). Таким чином, в період з 15.11.2005 року по 19.11.2013 року власником квартири [ADDRESS] була саме Відповідач по справі - [PERSON]. При цьому Відповідач весь цей час мешкала у вказаній квартирі разом зі своєю родиною (дочкою, її нареченим та новонародженою онукою). Згідно з ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" власник є учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг. При цьому відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник квартиризобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та 2) оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом, проводити за власні кошти ремонт квартири. Законом України „Про житлово-комунальні послуги" чітко визначено порядок та механізм як укладання таких договорів, так і оплати житлово-комунальних послуг. Так, статтею 29 зазначеного Закону передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем)) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою, а договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. В той же час статтею 32 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Однак, всупереч вищезазначеним вимогам законодавства, Відповідач за майже 8 років, протягом яких вона була власницею квартири, так і не переуклала договори на надання житлово-комунальних послуг від свого імені з комунальними службами, внаслідок чого плата за житлово-комунальні послуги протягом зазначеного часу нараховувалась на ім'я Позивача. Крім того, внаслідок розірвання судом Договору, зобов'язання Відповідача, встановлені Договором, щодо щомісячного надання забезпечення Позивачу в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, не припинились/не скасовані. Внаслідок цього, враховуючи вищевказані норми Цивільного кодексу України, Позивач має право отримати від Відповідача сплату Позивачу щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року (початок строку визначено з урахування строку позовної давності) по жовтень 2013 року включно (тобто до набрання чинності рішенням суду про розірвання Договору) в загальній сумі 25 651,00 грн. виходячи з того, що мінімальний розмір заробітної плати у вказаний період було встановлено в наступному розмірі: · у грудні 2011 року - 1 004,00 грн.; · в період з січня 2012 року по березень 2012 року включно - 1073,00 грн.; · в період з квітня 2012 року по червень 2012 року включно - 1 094,00 грн.; · в період з липня 2012 року по вересень 2012 року включно - 1 102,00 грн.; · в період з жовтня 2012 року по листопад 2012 року включно - 1 118,00 грн.; · в грудні 2012 року - 1 134,00 грн.; · в період з січня 2013 року по жовтень 2013 року включно - 1 147,00 грн.. При цьому,

Outcome: approved