Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство [PERSON] «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію [PERSON] звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позову зазначив, що 24 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством [PERSON] «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 6/4/2013/980-Р/2, відповідно до умов якого [PERSON] надав відповідачу кредитні кошти в сумі 899\~543,89 гривень на строк до 10.09.2027 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,0% річних. Задля забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 6/4/2013/980-П/3 від 24.09.2013 року. Свої зобовязання за договором [PERSON] виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредитні кошти, в свою чергу, відповідач [PERSON] зобовязання за договором не виконав і не виконує на теперішній час, у звязку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 09.01.2015 року становить 1\~071\~268,19 гривень, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів по справі (боржника і поручителя). У судові засідання представник позивача не зявився, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних доказів, позов підтримує та наполягає на його задоволенні (а.с.59). Відповідач по справі [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що проти позову не заперечує, але зазначає, що банк взагалі не говорить про іпотечний договір, просить щоб банк звернув стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру в місті Харкові відповідно до іпотечного договору від 24.09.2013 року (а.с.23-31). Представник відповідача по справі [PERSON] за довіреністю (а.с.61,62) у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на пропущення кредитором (позивачем по справі) встановленого законодавством строку для предявлення вимоги до поручителя. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та представника другого відповідача, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, повязані з виконанням умов і зобовязань по кредитному договору. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України. \~ За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у \~ статті 1054 Цивільного кодексу України. \~ За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 527 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). \~ Правові наслідки порушення зобовязання та відповідальність за його порушення визначені у Главі 51 ЦК України. \~ Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне) виконання (ст. 610 ЦК України). \~ У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). \~ Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. \~ Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України. \~ Згідно з частиною 2 вказаної правової норми, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (тобто, залишку боргу в цілому), та сплати процентів. \~ З часу отримання коштів 24.09.2013 року боржник [PERSON] взагалі не проводив погашення кредиту відповідно до графіку погашення (а.с.-16), що підтверджується розрахунком банка (а.с.5) і довідкою банку від 16.11.2015 р. (а.с. 80). \~ \~ Неналежне виконання позичальником [PERSON] своїх договірних зобовязань в суді не оспорюється останнім, але він заперечує проти стягнення з нього коштів, так як кредитний договір забезпечений іпотекою, а саме трикімнатною квартирою в місті Харкові, в звязку з чим він вважає, що банк має право одержати задоволення своїх вимог з вартості квартири, проти чого він не заперечує. Главами 47-52 ЦК України передбачені положення зобовзального права та положення про договір, згідно якого зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 24 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством [PERSON] «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 6/4/2013/980-Р/2, відповідно до умов якого [PERSON] надав відповідачу кредитні кошти в сумі 899\~543,89 гривень на строк до 10.09.2027 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,0% річних (а.с.6-13). Свої зобовязання за договором [PERSON] виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредитні кошти в розмірі 899\~543,89 гривень. В свою чергу, відповідач зобовязання за договором не виконав і не виконує на теперішній час. За умовами договору відповідач зобовязався проводити погашення кредиту та сплачувати відсотки за його користування у строки та з періодичністю, що визначені у графіку платежів (14-16). У разі прострочення строку погашення кредиту та/або відсотків відповідач повинен сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення (п. 8.2 Договору). В забезпечення виконання боржником умов кредитного договору, між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 6/4/2013/980-П/3 від 24.09.2013 року (а.с.18-22). Відповідно до п. 1.6 укладеного Договору поручитель зобовязався відповідати за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами. Договором поруки, а саме п.5.9 передбачено, що договір поруки є укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боржником зобовязань за кредитним договором (а.с.22). Представник банку в позові посилається, що відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. У звязку з невиконанням [PERSON] прийнятих на себе зобовязань станом на 09.01.2015 року існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 1\~071\~268,19 гривень, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 899\~543,89 гривень; заборгованість за відсотками у розмірі 141\~528,27 гривень; заборгованість по пені у розмірі 30\~196,03 гривень. Виходячи з наведеного суд, дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] порушено зобов'язання за договором, яке є обов'язковим для сторін. Відповідно до ст.ст. 526, 623, 625 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредитору завдані цим збитки. Якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку (штраф, пеня), то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків на підставі ст. 624 ЦК України. У відповідності до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Договір про надання кредиту укладається на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного законодавства. Щодо заперечень відповідача [PERSON] проти стягнення з нього коштів, так як кредитний договір забезпечений іпотекою, а саме трикімнатною квартирою в місті Харкові, в звязку з чим банк має право одержати задоволення своїх вимог з вартості квартири, суд зазначає наступне. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виключає права банку на обрання іншого способу судового захисту, такого як звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення із відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане відповідачем в іпотеку нерухоме майно (постанова ВСУ справа №6-73цс 13) . Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в розмірі 1\~071\~268,19 гривень підлягають задоволенню. В частині солідарного стягнення даної суми також з відповідача [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, Договір кредиту було укладено 24 вересня 2013 року, платежів по погашенню кредитного договору відповідачем [PERSON] взагалі не було здійснено, у звязку із чим вбачається пропущення кредитором шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя, так як строк предявлення вимог кредитором до поручителя необхідно обчислювати з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу відповідно до графіка погашення заборгованості, які були встановлені сторонами при підписанні кредитного договору. Кредитор може звернутися з вимогою до поручителя про погашення боргу як до солідарного боржника, протягом шести місяців від дня порушення боржником строку виконання основного зобовязання по кредитному договору. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Представник відповідача по справі [PERSON] за довіреністю (а.с.61,62) у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на пропущення кредитором встановленого законодавством строку для предявлення вимоги до поручителя, щодо визнання поруки припиненою на час звернення до суду 24.07.2015 року. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Таким чином, порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки, а саме п.5.9 про його дію до повного виконання зобовязань боржника за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. Як встановлено судом, боржник [PERSON] (так і поручитель [PERSON]І), первинно взяли на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 вересня 2027 року, сплачуючи її щомісячними платежами згідно графіку платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів п. 4.3.2.1. умов договору між сторонами), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору і є його невідємною частиною (а.с.8). Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне 20 те число останнього місяця строку. У звязку з порушенням боржником графіку погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор використав право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.2.3 договору щодо вимагання дострокового виконання зобовязань за договором у випадку затримання сплати кредиту та процентів згідно графіку платежів більше 3-х місяців. У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання , передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Як установлено судом і підтверджено довідкою банка (а.с.80), відповідач [PERSON] перестав погашати кредит відразу після його отримання на наступний місяць - після несплати щомісячних платежів згідно графіку в жовтні 2013 року. Отже заборгованість з приводу якої заявлений позов, виникла в боржника з жовтня 2013 року, а з позовом банк звернувся до поручителя через півтора року - 24.07.2015 року, хоча з врахуванням п.5.2.3. договору мав право звернутися до відповідачів в трьохмісячний термін після несплати. Умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку. У разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як вбачається з графіку погашення кредиту (а.с.14), чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 20 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання. Застосоване в ч.4 ст. 559 ЦК поняття "строк чинності поруки", це строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Закінчення шестимісячного строку свідчить про припинення зобовязання поручителя по кредитному договору, у звязу з чим суд вважає у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості із відповідача [PERSON], (поручителя по договору поруки) відмовити. Така правова позиція була висловлена і у Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року (справа № 6-53 цс 14), та відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судові витрати підлягають стягненню у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial