Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в позовній заяві зазначає, що позивач працював на посаді контролера КПП у ТОВ «Сіті Грін Компані» з 01.10.2015 року по 21.03.2016 року. Порушуючи вимоги ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці», відповідач своєчасно не виплачував позивачу заробітну плату, посилаючись на відсутність грошових коштів. 21.03.2016 року позивач звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення з роботи позивачу не виплачено належну йому заробітну плату, не виплачена компенсація за невикористану відпустку. Заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2016 року по 21.03.2016 року складає 5533,51 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. На день предявлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобовязаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає 8013,60 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Позивач в судове засідання не зявилась, згідно заяви, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі, підтримує заявлені позовні вимоги (а.с.20). Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання (22.06.2016 року, 13.07.2016 року, 25.08.2016 року, 13.09.2016 року та 03.10.2016 року) повідомлявся належним чином за адресою знаходження, що вбачається з матеріалів справи, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та заперечень проти позову не надав (а.с.14, 17, 23, 25, 29). В зв'язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. У відповідності до ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд, враховуючи думку представника позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що з 01.10.2015 року по 21.03.2016 року позивач працював на посаді контролера КПП у ТОВ «Сіті Грін Компані» (а.с.4). Відповідач своєчасно не виплачував позивачу заробітну плату, посилаючись на відсутність грошових коштів. 21.03.2016 року позивач звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.4). В день звільнення з роботи позивачу не виплачено належну йому заробітну плату, не виплачена компенсація за невикористану відпустку. Заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2016 року по 21.03.2016 року складає 5533,51 грн. На день предявлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобовязаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає 8013,60 грн. (а.с.3). Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП). Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У ст. 21 КЗпП визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 1 ЗУ "Про оплату праці", ст. 94 КЗпП). Заробітна плата виплачується працівникам роботодавцем (ст. 97 КЗпП). Вказані норми Закону передбачають, що заробітну плату виплачує роботодавець або уповноважений ним орган. Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці" передбачені порядок та умови виплати заробітної плати. Так, відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до норм ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, Конституційний Суд України у рішенні № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Суд аналізуючи зазначені норми матеріального права, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то він стягується з відповідача, суд вважає за необхідне на користь держави стягнути з відповідача судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений при предявленні позову до суду. Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved