Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Представник Одеської міської ради звернувся до суду із вказаним вище позовом, уточненим 03.11.2014 року, в якому просив визнати недійсним договір міни нежитлового приміщення (гараж), по [ADDRESS] від 09.11.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; зобов'язати відповідачів власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану, відповідно, земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до нежитлового приміщення [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Свої вимоги представник позивача обґрунтував наступним. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-5665/07, яке було зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.11.2007 р., був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Вказаним вище рішенням за [PERSON] було визнано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 25,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Так, до складу нежитлового приміщення, право власності на яке було визнано за [PERSON], увійшов самочинно переобладнаний добудований гараж. Представник позивача в позові зазначає, що приміщення було добудовано за рахунок землі, що не надавалась [PERSON], чим перешкоджає позивачу, як власнику, володіти, користуватися та розпоряджатися нею. В подальшому, [PERSON] поміняв спірне нежитлове приміщення, площею 25,0 кв.м. на гараж [PERSON], відповідно до договору міни від 09.11.2007 р. На даний час, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-5665/07 скасоване ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06.09.2011 р. Таким чином, Одеська міська рада вважає договір міни від 09.11.2007 р. таким, що порушує права та законні інтереси Одеської міської ради, суперечать чинному законодавству України, у зв'язку з чим має бути визнаним недійсним. Представник позивача стверджує, що спірне нежиле приміщення по [ADDRESS] не було включено до переліку об'єктів, що підлягають відчуженню, і відповідно, не було затверджено на сесії Одеської міської ради, а також воно було реконструйоване [PERSON] без відповідної проектно-дозвільної документації. В свою чергу, до початку розгляду справи по суті, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання її добросовісним набувачем гаражу, площею 25,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнання за нею права власності на нього, який обґрунтований наступним. Згідно договору міни від 09.11.2007 року, вона придбала у [PERSON] нежиле приміщення, загальною площею 25,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS], яке належало останньому на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 року, право власності було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно за № 18966196. Таким чином, на момент укладення спірного договору міни, [PERSON] мав усі права для відчуження нежилого приміщення, загальною площею 25,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Також, [PERSON] в своєму позові стверджує, що вказане вище нежиле приміщення Одеській міській раді ніколи не належало, а тому посилаючись на ст. ст. 388 та 392 ЦК України просила зустрічний позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) та представник третьої особи Дочірнього підприємства «ТЕСТ» просили суд первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити, представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) просив суд зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову - відмовити, а також в письмовій заяві просив суд застосувати до первісного позову строк позовної давності. Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю та заперечень на позов не надали. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що первісний позов Одеської міської ради слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Як випливає з матеріалів справи, 17.02.2005 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, площею 25,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] з [PERSON], яке ніким недійсним не визнавалось. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2007р. по справі № 2- 5665/07 був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Рішення було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.11.2007 р. Вказаним рішенням суд визнав за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення (гараж), загальною площею 25,0 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. До складу нежитлового приміщення, право власності на яке було визнано за [PERSON] увійшов самочинно переобладнаний добудований гараж. Слід зазначити, що зазначене приміщення було добудовано за рахунок землі, що не надавались [PERSON] для будівництва. В подальшому, [PERSON] поміняв спірне нежитлове приміщення, площею 25,0 кв.м. на гараж [PERSON], відповідно до договору міни від 09.11.2007 р. На даний час, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-5665/07, яким визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення, скасоване ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06.09.11 р., за апеляційною скаргою Дочірнє підприємство «ТЕСТ». Судом встановлено, що на час укладення спірного договору міни від 09.11.2007 року, [PERSON] на достатніх правових підставах на праві власності належало нежитлового приміщення, загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS], яке і було предметом договору. Проте, Одеська міська рада вважає вказаний договір таким, що порушує її права та законні інтереси, так як [PERSON] не мав права відчужувати вищевказаний об'єкт нерухомості. Однак, належних та допустимих доказів, що нежитлове приміщення (гараж), загальною площею 25,0 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] належало до його відчуження [PERSON] територіальній громаді м. Одеси суду не надано. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 60 ПК України). Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2- 5665/07, яким за [PERSON] було визнано право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 18966196, номер запису 100 в книзі 64неж-133 було зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». У відповідності із п. 1.3., п.3.2.1 Статуту комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», що затверджений рішенням Одеської міської ради від 25.12.2008 року № 3807-V, засновником МБТІ та відповідно органом його управління є Одеська міська рада. Таким чином, суд робить висновок, що Одеська міська рада при подачі позовної заяви мала керуватися правилами позовної давності і діяти в межах строків. Згідно ч.1 ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Відповідно до ст. 1 та ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо виконання завдань цивільного судочинства. Отже, позивач знехтував вимогами діючого законодавства щодо строків позовної давності, не надав до суду клопотання про його поновлення, не вказав поважні причини його пропуску, що згідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Що стосується позовних вимог Одеської міської ради про зобов'язати [PERSON] та [PERSON] власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану, відповідно, земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до нежитлового приміщення [ADDRESS], то слід зазначити наступне. Судом встановлено, що державна реєстрація права власності [PERSON] на нежитлове приміщення, загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] скасована не була. Договір міни від 09.11.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстрований не був. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 N1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частина 1 ст. 4, ч. 8 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачають, що речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав підлягають обов'язковій державній реєстрації. Реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина. Отже, суд дійшов висновку, що у зв'язку з відсутністю доказів скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, площею 25,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS], останній є на даний час єдиним її власником, яким було проведено реконструкцію вищевказаного об'єкту нерухомості, чим порушено ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», згідно якої при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів відповідно до вихідних даних на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затвердженої у встановленому порядку містобудівної документації і проектів цих об'єктів; облік державних і суспільних інтересів при плануванні і забудові територій; врахування законних інтересів і вимог власників або користувачів земельних ділянок і будинків, що оточують місце будівництва; захист прав громадян і громадських організацій відповідно до законодавства. Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (реконструкція) об'єкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Крім того, ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України визначені підстави, за якими будівництво (реконструкція) житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна визнається самочинним, а саме: якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, кожна з цих підстав вимагає визнання будівельних робіт з реконструкції відповідачем самочинними. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. Відповідно до п. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без рішення відповідної ради. Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України, земельні правовідносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Пункт34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Одеської міської ради. Відповідно до ст. 12 ЗК України до виключної компетенції Одеської міської ради належить: розпорядження землями територіальної громади міста Одеси; здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам. Згідно з п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади і здійснюють від їх імені і в їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування. Згідно ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Стаття 116 ЗК України зазначає, що рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Земельна ділянка, на якій знаходяться самочинно реконструйоване нежиле приміщення загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] [PERSON] у користування чи у власність Одеською міською радою не надавалось. Одеська міська рада, як власник земельної ділянки, відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Тобто, гр. [PERSON] провівши реконструкцію нежитлового приміщення, збільшивши площу приміщення порушив права Одеської міської ради, як власника земельної ділянки. Відповідно до ст. 211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства у разі самовільного зайняття земельних ділянок. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам. Відповідно до приписів ст. ст. 13, 41 Конституції України, від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Стаття 14 Конституції України визначає, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально - економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Що стосується зустрічного позову [PERSON], то слід зазначити наступне. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] суду не доведено, що її права щодо нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 25,0 кв.м. порушені або кимось оспорювані, адже згідно діючого законодавства вона не виконала вимоги Закону про державну реєстрацію права власності, яке виникло у неї на підставі договору міни від 09.11.2007 року. На підставі ст. ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 58, 60, 109, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial