Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що [INFO] року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом, протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця, відповідно до діючого законодавства, прийняв спадщину, шляхом звернення до першої Вінницької державної нотаріальної контори. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок нотаріус відмовив, так як відсутні правовстановлюючі документи. Ураховуючи те, що спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини та таке право позивача невизнається, позивач просить здійснити захист його порушених прав у спосіб шляхом визнання за ним права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, однак позивач надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи здійснювати без його участі. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, сільський голова с. Пеньківка надав суду заяву, в якій позов визнав, не заперечував проти його задоволення, просив розглянути справу без участі представника сільської ради. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. [INFO] року в м. Вінниця померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів Спадкової справи до майна померлої, що були витребувані судом з Першої Вінницької державної нотаріальної контори було встановлено, що спадщина відкрилась за законом. Своїм правом на спадкування скористався син [PERSON], будучи спадкоємцем першої черги за законом та подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту. Факт родинних відносин, тобто те, що позивач є сином покійної [PERSON], підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], в якому матір'ю записана [PERSON] ( а.с. 9). Інші спадкоємці за матеріалами спадкової справи відсутні. За наслідками поданих нотаріусу позивачем документів на частину майна у вигляді частки на земельну частку (пай) на ім'я позивача було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, однак Постановою державного нотаріуса першої Вінницької державної нотаріальної контори від 04.03.2014 року позивачу відмовлено у видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS],в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа ( а.с. 6). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Правова позиція з вирішення аналогічного питання має місце у постанові ВСУ від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка обов'язкова для врахування судами України. Як слідує із довідки виданої виконкомом Козинецької сільської ради Липовецького району від 11.11.2016 року за №991, згідно записів погосподарських книг, починаючи з 1950 року по день смерті [INFO] року, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], є особистою приватною власністю [PERSON]. Відповідно до довідки виданої цим же органом місцевого самоврядування від 11.11.2016 року за №990, вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка надана [PERSON] згідно рішення 13 сесії 21 скликання від 08.12.1993 року Козинецької сільської ради, яка на даний час не приватизована. Встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами підтверджують належність майна спадкодавцеві, яке визнавалось державою. За приписами ч.5 ст.1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини незалежно від часу прийняття. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено викладені в позовній заяві обставини та підтверджено їх належними та допустимими доказами. Судом встановлено, що відповідач позов визнав. Відповідно до п.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. У п. 11 постанови ПВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам надано наступні роз'яснення. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК ( 1618-15 ) у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, а також те, що позивач як спадкоємець за законом, має право на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його матері, спадщину у визначеному законом порядку та строки прийняв, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved