Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: [PERSON], у якій просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] на користь позивача у загальному розмірі 1 694 861, 46 грн. за кредитним договором №ML 705/235/2008 від 26 червня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права продажу будь-якій особі покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором № PML-705/235/2008 выд 26 червня 2008 року, а саме житлової квартири [ADDRESS]; з метою збереження предмету іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки: житлова квартира [ADDRESS] в управління позивача на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. В ході судового розгляду представником позивача були надані уточнення позову, у яких останній просив суд просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] на користь позивача у загальному розмірі 1 694 861, 46 грн. за кредитним договором №ML 705/235/2008 від 26 червня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права продажу будь-якій особі покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором № PML-705/235/2008 выд 26 червня 2008 року, а саме житлової квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON]; з метою збереження предмету іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки: житлова квартира [ADDRESS] в управління позивача на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. В обґрунтування позову зазначив, що 26.06.2008 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк») та [PERSON] (надалі - третя особа), був у кладений Кредитний договір №МL-705/235/2008 (далі - Кредитний договір), згідно з яким [PERSON] отримала кредит в розмірі 99 470,00 доларів США строком до 26 червня 2017 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених в Кредитному договорі. 30.06.2009 року державним реєстратором Голосіївської районної у м. Київ державної адміністрації проведено реєстрацію змін до установчих документів позивача, відповідно до яких була змінена назва Банку замість Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 29.06.2010. року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов пункту 3.1. якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» продає (переуступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» прав на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до Договору, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» винагороду. Також 29.06.2010 року було укладено і договір про відступлення права вимоги. Тому вважає, що до позивача перейшли усі права Банку щодо права вимоги до Відповідача з виконання зобов'язання за Кредитним договором, що забезпечений договором іпотеки, а отже, саме на користь Позивача має бути звернено стягнення на предмет іпотеки. Однак, в порушення умов Кредитного договору та норм права, [PERSON] не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених Кредитним договором. У зв'язку з вищевикладеним, заборгованість станом на 03.06.2014 року. за кредитним договором складає: заборгованість за кредитом у розмірі 94 864,90 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 03.06.2014. - 1 126 046,36 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 7 729,62 доларів США, що еквівалентно 91750,58 грн., пеня за прострочення виконання зобов'язань за Кредитним договором у розмірі 477 064,52грн. В забезпечення виконання зобов'язань третьої особи перед позивачем за Кредитним договором був укладений договір іпотеки (майнової поруки) № РМL-705/294/2008 (надалі - договір іпотеки). Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору іпотеки предметом іпотеки є житлова квартира [ADDRESS] та належить Іпотекодавцю - [PERSON] на праві власності. Відповідно до п.6.2 договору іпотеки Іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати Боржником (відповідачем) позивачу будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення Відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. За рахунок предмета іпотеки Позивач може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені відповідачем, і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням відповідачем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених позивачем у зв'язку із реалізацією його права (п.6.1 іпотечного договору). Пунктом 6.4 договору іпотеки передбачено, що позивач має право застосувати спосіб позасудового врегулювання в порядку, передбаченому чинним законодавством України, у тому числі згідно зі ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином позивач має право задовольнити свої вимоги за кредитним договором у повному обсязі шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Також, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» в частині, що стосується прав за кредитним договором №МL - 705/235/2008 від 26.06.2008 року. В обґрунтування зустрічного позову вказав, що підставою, зазначеною позивачем в обґрунтування наявності прав позичальника за кредитним договором №МL №705/235/2008 від 26.06.2008 року, визначено договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вважає зазначений договір купівлі-продажу кредитного портфелю в частині, що стосується прав за кредитним договором №МL - 705/235/2008 від 26.06.2008 року недійсним з тих підстав, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), за змістом частини першої статті 227 ЦК України є оспорюваним. Надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. В матеріалах справи відсутня інформація щодо наявності у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення валютних операції. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник третьої особи просив суд у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON], третя особа [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з?явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає первісний позов такими, що підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. 26.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та [PERSON], був у кладений Кредитний договір №МL-705/235/2008, згідно з яким [PERSON] отримала кредит в розмірі 99 470,00 доларів США строком до 26 червня 2017 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених в Кредитному договорі. Відповідно до пункту 1.4. частини №2 Договору за користування кредитом Позичальник зобов'язався сплатити Банку відповідну плату в порядку та на умовах, що були визначені Договором. Згідно із пунктом 1.5. частини №2 Договору повернення відповідної частини кредиту мало здійснюватися Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено Договором. У відповідності до п. 3 частини 1 Кредитного договору сторони визначили відсоткову ставку, як FIDR + фіксований відсоток. Як встановлено пунктом 1.7.2. Договору Банк здійснює видачу кредиту Позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною заявкою Позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебатування позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними у кредитній заявці Позичальника, зменшених на утриману комісію Банку у відповідності до тарифів та умов цього Договору. Кожний наступний транш надається Позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього Траншу, якщо інше не передбачено цим Договором. На виконання умов договору та на підставі наданих кредитних заявок відповідача Банк перерахував на поточний рахунок Відповідача №26208501823128 відкритий в установі відповідача, кредитні кошти у загальному розмірі 99 470,00 долл. США. Таким чином, за вказаним Договором [PERSON] отримала від позивача кредитні кошти у розмірі 99 470,00 дол. США. на строк до 26.06.2017 року, а отже, Банком був виконаний обов'язок щодо надання грошових коштів у позику, умови щодо якого були визначені Договором. У відповідності до п. 4.1.1. Кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами Позичальник (Відповідач) зобов'язаний сплатити Позивачу пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно Кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед позивачем за Кредитним договором був укладений договір іпотеки (майнової поруки) № РМL-705/294/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору іпотеки предметом іпотеки є житлова квартира [ADDRESS] та належить Іпотекодавцю - [PERSON] на праві власності. Відповідно до п.6.2 договору іпотеки Іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати Боржником (відповідачем) позивачу будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення Відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. За рахунок предмета іпотеки позивач може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені відповідачем, і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням відповідачем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених позивачем у зв'язку із реалізацією його права (п.6.1 іпотечного договору). Пунктом 6.4 договору іпотеки передбачено, що позивач має право застосувати спосіб позасудового врегулювання в порядку, передбаченому чинним законодавством України, у тому числі згідно зі ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». 30.06.2009 року проведено реєстрацію змін до установчих документів позивача, відповідно до яких була змінена назва Банку замість Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 29.06.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов пункту 3.1. якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» продає (переуступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» прав на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до Договору), а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» винагороду. Також 07.07.2010 року було укладено і договір про відступлення права вимоги. Однак, в порушення умов Кредитного договору та норм права, [PERSON] не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених Кредитним договором. У зв'язку з вищевикладеним, заборгованість станом на 03.06.2014 року. за кредитним договором складає: заборгованість за кредитом у розмірі 94 864,90 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 03.06.2014 року - 1 126 046,36 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 7 729,62 доларів США, що еквівалентно 91750,58 грн., пеня за прострочення виконання зобов'язань за Кредитним договором у розмірі 477 064,52грн. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується з вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положення ст. 612 ЦК України встановлює поняття прострочення боржника, відповідно до даної норми Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Судом не встановлено, що [PERSON] за час розгляду справи сплачена заборгованість за кредитним договором. Відповідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути по позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 611 ЦК України, уразі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ст. 525 ЦК України вказує, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Позовні вимоги в частині звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки ґрунтуються на положеннях Закону України «Про іпотеку». Згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Частиною 2 ст.586 ЦК України встановлено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише - за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до положень ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Також, у ст.23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, наступний набувач майна стає іпотекодавцем та несе всі його права і обов'язки. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, предмет іпотеки, тобто квартира [ADDRESS], була реалізована внаслідок банкрутства ФОП [PERSON], що не заперечувалося і представником останнього, однак подати такі докази представник банку не має можливості, оскільки не були стороною розгляду справи у господарському суді. Як вбачається з інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.07.2014 року, власником (набувачем) цього майна стала [PERSON] згідно до договору купівлі-продажу №2249 від 14.09.2010 року, тобто до останньої перейшли всі права на нерухоме майно, в тому числі обов'язки іпотекодавця. Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 34 вказаного Закону передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків (Частина 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку, що здійснення відчуження предмету іпотеки відбулося без погодження з іпотеко держателем. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що договір іпотеки на теперішній час є дійсним, зобов'язання за ним не припинилося. Як свідчать матеріали справи жодних грошових коштів іпотекодержатель від продажу предмету іпотеки не отримав. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки, приорітет та розмір вимог інших кредиторів. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором завдає позивачу збитки. На підставі викладеного вище, позивач, як іпотекодержатель, набув право звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки на дострокового стягнення суми неповернутого кредиту, за кредитним договором. Позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Окрім того, суд зазначає, що до спірних відносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав чинності 07.06.2014 року застосуванню не підлягають. Так, відповідно до ст. 1 даного Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Отже, даним Законом введено мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов'язань позичальниками за валютними кредитами. Відчуження - це перехід права власності від однієї особи до іншої. Примусове відчуження майна можливе лише в порядку, визначеному законом, зокрема Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до даного Закону таке примусове відчуження полягає у реалізації майна з прилюдних торгів. Мораторій - це відстрочення виконання зобов'язань на певний термін або до закінчення будь-яких певних подій. Мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, що є предметом іпотеки за валютними кредитами, не може бути підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишення позовної заяви без розгляду, зупинення чи закриття провадження за такою позовною заявою. Даний мораторій поширюється лише на виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на його примусову реалізацію з прилюдних торгів в ході виконавчого провадження. Стосовно зустрічного позову суд зазначає наступне. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви [PERSON]І посилається на недійсність спірного договору у відповідності до положень ст.ст., 203, 236 ЦК України, а саме, що умови зазначеного договору щодо надання кредиту в іноземній валюті суперечать законодавству України та потребують наявності у банка індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ( далі - ВССУ), викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Також, відповідно до роз'яснень вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ, згідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Окрім того, кредитний договір та договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Питання судових витрат підлягають вирішенню згідно приписів ст. 88 ЦПК України. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved