Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до К оординаційного центру надання правової допомоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В останній редакції позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 447821,07 грн. за період з 10.07.2018 року (дня звільнення) по 17.02.2020 року, з розрахунку: 19 місяців Х 23569,53 грн (середньомісячна заробітна плата за останні 6 місяців). В обгрунтування позовних вимог зазначив, що наказом Координаційного центру з надання правової допомоги Міністерства Юстиції України його з 02.06.2015р. було призначено на посаду директора Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 28.11.2016 року № 321-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до О.Батюка» йому було оголошено догану, у зв`язку з чим відмовлено у нарахуванні премії, починаючи з 01.11.2016р. Починаючи з листопада 2016 року по березень 2017 року він щомісячно подавав до відповідача погодження щодо сум премій, які просив сплатити на його користь, проте відповідач своїм листом від 23.12.2016 року відмовив йому у виплаті премій за цей період. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.03.2017р. наказ Координаційного центру з надання правової допомоги від 28.11.2016 року № 321-к про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани було скасовано, після чого він повторно листом від 26.06.2017р. за № 441 звертався до відповідача щодо виплати премії за період з листопада 2016 року по березень 2017року, проте виплата премії за вказаний період не була погоджена відповідачем навіть у мінімальному розмірі 10% його посадового окладу згідно з п.2.3 Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги", затвердженого Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги 31.08.2016 року № 178, незважаючи на рішення суду щодо скасування догани. 10.07.2018 року він звільнився з посади директора Маріупольского місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги за угодою сторін. На день звільнення з роботи відповідач повинен був сплатити йому разом з іншими виплатами також і мінімальний розмір премії в розмірі 10% від його щомісячного посадового окладу за кожен місяць з листопада 2016 року по березень 2017 року, але вищевказані грошові кошти відповідач при звільненні не сплатив, тобто не провів з ним повний розрахунок у день звільнення. Вважає такі дії відповідача незаконними та, посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить стягнути на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Від відповідача - Координаційного центру надання правової допомоги, до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник центру просив у задоволенні позову відмовити через безпідставність заявлених позивачем вимог. Зазначив, що твердження позивача про те, що відповідач при його звільненні 10.07.2018 року повинен був виплатити йому мінімальний розмір премії за період з листопада 2016 року по березень 2017 року у розмірі 10% від щомісячного посадового окладу є лише припущенням позивача. Відповідачем розглядалося звернення позивача про погодження виплат премій за результатами роботи за період з листопада 2016 року по першу половину березня 2017 року. Листом від 18.07.2017 року за № 29-2074 позивача повідомлено про неможливість такого погодження у звязку з тим, що протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються, що передбачено п. 2.7 Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Вказана відмова у погодженні премії позивачем не оскаржувалася, отримуючи щомісяця заробітну плату позивач погоджувався з розміром виплат, у звязку з чим заборгованість з виплати заробітної плати позивача відсутня. Також, з урахуванням наказу відповідача від 17.03.2017 року № 105-к «Про зняття дисциплінарного стягнення з О.Батюка», подання Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 20.03.2017 року № 261, а також враховуючи пропозиції директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях від 20.03.2017 № 61/01.2, позивачу за результатами роботи у березні 2017 року було погоджено преміювання у розмірі, що не перевищує 100% фактично нарахованої місячної заробітної плати, про що позивач не повідомив суду. Щодо рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.03.2017 року зазначили, що виконавчі документи щодо примусового виконання вказаного рішення до Координаційного центру не надходили, а дисциплінарне стягнення у вигляді догани, застосоване до [PERSON] , було достроково знято відповідачем наказом від 17.03.2017 року за № 105-к. Крім того, відповідачем, з посиланням на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012), заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності три місяці, передбаченого ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущений, оскільки позивач з наказом відповідача від 10.07.2018 року № 197-к про власне звільнення за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, був особисто ознайомлений під підпис 10 липня 2018 року та з позивачем проведено усі відповідні розрахунки при звільненні. Тому вважають, що строк позовної давності за вимогою щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні почав свій перебіг 11 липня 2018 року та закінчився 11 жовтня 2018 року, проте позивач звернувся з позовними вимогами лише 10 січня 2019 року. Крім того, в матеріалах цивільної справи містяться письмові пояснення відповідача, у яких також зазначено про те, що згідно з Положенням про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 31.08.2016 року № 178 Координаційний центр лише погоджує виплати премій та жодним чином не проводить оплату заробітної плати, доплат, надбавок, премій тощо працівникам та керівникам місцевих центрів, що вказує на безпідставність позовних вимог саме до Координаційного центру. За вказаних обставин у задоволенні позову просили відмовити. Позивачем надіслано суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що до спірних правовідносин тримісячний строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпПУ, не може бути застосований з тих причин, що відповідач не провів з ним повний розрахунок у день звільнення, оскільки не виплаченими залишилися суми премії за період з листопада 2016 року по березень 2017 року. Зазначив, що заперечення відповідача щодо нібито наявності спору про розмір виплат при його звільненні не має жодного обгрунтування, оскільки рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 29.03.2017 року, яке відповідачем не оскаржувалося та набрало законної сили, було встановлено протиправність застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани та скасовано відповідний наказ відповідача. Відтак, відповідач повинен був нарахувати та виплатити йому при звільненні мінімальну премію у розмірі 10% від суми посадового окладу з огляду на скасування догани. З приводу примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.03.2017 року зазначив, що вказане рішення було пред`явлено ним до примусового виконання, проте йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з причин відсутності заходів для примусового виконання рішення суду. Відповідач, незважаючи на скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, протиправно проігнорував свій обов`язок погодити та нарахувати йому мінімальну премію в розмірі 10% посадового окладу з незрозумілих підстав. Позивач у судове засіданняне з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити повністю. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позов, а також у письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення сторін у попередніх судових засіданнях, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги Міністерства Юстиції України [PERSON] з 02.06.2015р. обіймав посаду директора Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 28.11.2016 року № 321-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до О. [PERSON] » останньому було оголошено догану. У зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення на підставі п. 2.7 Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги", затвердженого Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги 31.08.2016 року № 178, [PERSON] в період з листопада 2016 року по першу половину березня 2017 року не виплачувалася премія, передбачена п.2.3 вказаного Положення. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, листами Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.12.2016 року № 29-3804; від 18.07.2017 року № 29-2074, адресованими на ім`я [PERSON] Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 17.03.2017 року № 105-к «Про зняття дисциплінарного стягнення з О.Батюка» з останнього достроково знято дисциплінарне стягнення у вигляді догани, оголошене наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 28.11.2016 року № 321-к. З зазначеним наказом про дострокове зняття дисциплінарного стягнення позивач особисто ознайомлений 21.03.2017 року. Вказана обставина позивачем не оспорюється. Крім того, як вбачається з листа Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 22.02.2019 року № 131/01 [PERSON] , з урахуванням наказу Координаційного центру з надання правової допомоги від 17.03.2017 року № 105-к «Про зняття дисциплінарного стягнення з О.Батюка», подання Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 20.03.2017 року № 261, пропозиції директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях від 20.03.2017 № 61/01.2, за результатами роботи у березні 2017 року було погоджено преміювання у розмірі, що не перевищує 100% фактично нарахованої місячної заробітної плати, у зв`язку з чим сплачено премію за березень 2017 року (другу половину місяця, починаючи з 17.03.2017 року) у розмірі 2722,90 грн. Вказана обставина також позивачем не заперечується. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.03.2017р., яке набрало законної сили 11.04.2017 року, наказ Координаційного центру з надання правової допомоги від 28.11.2016 року № 321-к про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани визнаний незаконним та скасований. Згідно з повідомленням Шевченківського районного ВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від 25.07.2018 року стягувачу [PERSON] повернуто без прийняття до виконання виконавчий лист № 266/730/17, виданий 19.05.2017 року Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області на підставі рішення суду від 29.03.2017 року про визнання незаконним та скасування наказу про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення, у зв`язку з тим, що у виконавчому документі відсутні заходи примусового виконання рішення. Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 10.07.2018 р.№ 197-к [PERSON] 10.07.2018 року звільнено з посади директора Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги за угодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпПУ. Відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції, що діяла на день звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції, що діяла на день звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 3 ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно з п.2.1 Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги", затвердженого Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги 31.08.2016 року № 178, преміювання є виплатою додаткової винагороди конкретному працівникові за добросовісні працю протягом встановленої норми тривалості робочого часу, за якісне виконання покладених на нього завдань і посадових обов`язків, за проявлену ініціативність і застосування інноваційних підходів у роботі, за досягнуті трудові успіхи, відсутність порушень трудової і виконавської дисципліни та здійснюється відповідно до особистого внеску кожного у загальні результати за підсумками роботи за місяць. Пунктом 2.3. вказаного Положення визначено, що розмір премії визначається у відсотках до нарахованої суми заробітної плати за фактично відпрацьований час, яка складається з посадового окладу, встановлених надбавок і доплат, відповідно до особистого внеску працівника в загальні результати роботи відповідного центру. Розмір премії не може бути меншим, ніж 10% посадового окладу працівника. Відповідно до п. 2.7 Положення премія не виплачується, зокрема, за період застосування до працівника заходів дисциплінарного стягнення. Дисциплінарне стягнення у вигляді догани, застосоване до позивача наказом від 28.11.2016 року № 321-к, було достроково знято наказом відповідача від 17.03.2017 року №105-к, з яким позивач особисто ознайомився 21.03.2017 року. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя ухвалено 29.03.2017 року. Вказаним рішенням лише визнано незаконним та скасовано наказ Координаційного центру з надання правової допомоги від 28.11.2016 року № 321-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до О.Батюка» у вигляді догани. Проте вказаним рішенням не зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача [PERSON] премії, зокрема за період, коли до останнього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, або та інші заохочення. Разом з тим, як вже зазначалося вище, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналогічні положення містяться також в абзаці другому пункту 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якому зазначено, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила узаявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Проте, позивачем не надано суду доказів того, що він звертався до суду з вимогами про стягнення на його користь не виплачених при звільненні 10.07.2018 року сум премії за період з листопада 2016 року по 16.03.2017 року, тобто за час застосування щодо нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Рішення суду з цього приводу не ухвалювалося, відповідач заперечує проти виплати вказаних сум, посилаючись на ст. 151 КЗпП України та п. 2.7 Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги", затвердженого Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги 31.08.2016 року № 178. Отже на теперішній час між позивачем як працівником та відповідачем як роботодавцем наявний спір про розмір належних звільненому працівникові сум., а аналіз Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги - регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, зокрема п. 2.3, не дає суду підстави вважати, що відповідач був зобов`язаний сплатити на користь позивача премію у розмірі 10% відсотків посадового окладу, оскільки в даному пункті мова йде лише про мінімальний розмір премії, яку роботодавець може виплатити працівнику у разі прийняття рішення щодо преміювання останнього за добросовісну працю, якісне виконання покладених на нього обов`язків, тощо. Більш того, питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача сум премії за період застосування догани, починаючи з 01.11.2016 року по 16.03.2017 року, яка в подальшому була скасована за рішенням суду, також не входить до предмету розгляду у даній цивільній справі. У зв`язку з наведеним, враховуючи наявність спору між сторонами щодо суми виплат позивачу при звільненні, а саме: розміру премії за період з листопада 2016 року по першу половину березня 2017 року, відсутність заборгованості по заробітній платі [PERSON] , суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Разом з тим, посилання представника відповідача про те, що він є неналежним відповідачем у справі суд вважає неспроможними, оскільки, згідно з п.2.10 Положення, розмір премії директорів регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги визначається у наказах відповідних регіональних та місцевих центрів про преміювання за погодженням з директором Координаційного центру згідно з пропозиціями, поданими за встановленою формою. Отже, виплата премії директору місцевого центру напряму залежить від наявності відповідного погодження з боку директора Координаційного центру. Відповідно до ч.1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 4\~ст. 12 ЦПК України цивільне\~судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч.ч. 1, 3\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 2, 3\~ст. 76, ст.ст. 77, 79, 80\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ст.ст.81, 89 ЦПК України кожна\~сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, виходячи з засад змагальності та диспозитивності, правові підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed