Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 січна 2015 року між ТОВ "Українська мікрофінансова мережа" та відповідачкою був укладений договір № КВ04-00130 про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у кредит грошові кошти у розмірі 600 грн., строком до 11 лютого 2015 року, зі сплатою 2,5% від суми кредиту за кожен день користування ними, а відповідачка зобов'язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, визначених кредитним договором. Вказує, що свої зобов'язання за вищезазначеним договором виконав належним чином, на відміну від відповідачки, яка взяті на себе зобов'язання не виконала та не сплатила у строк 11.02.2015 року суму коштів у розмірі 810 грн., з яких: 600 грн. - основного боргу та 210 грн. - сума нарахованих процентів за відповідний період, у зв'язку чим просить стягнути з останньої збитки в сумі 2 121,82 грн., з яких: 600 грн. - сума кредиту; 210 грн. сума відсотків за час користування кредитом; 100 грн. - штраф за прострочення плати за договором більше ніж за один день; 972 грн. - пеня у розмірі 4 % за кожен день прострочення; 239,82 грн. - інфляційні витрати за період з травня 2014 року по травень 2015 року та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву в якій позов підтримав, просив задоволити позов повність з підстав викладених в ньому та проводити розгляд справи у його відсутності на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, тому суд з урахуванням положення п.5 ст.74, ст.224 ЦПК України та заяви представника позивача, в якій він не заперечував проти такого розгляду справи, приходить до висновку про можливість слухати справу у її відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що 28 січня 2015 року між ТОВ "Українська мікрофінансова мережа" та відповідачкою був укладений Договір № КВ02-00098 про надання фінансового кредиту (а.с.5-6). Відповідно до умов вищезазначеного договору позивач надав відповідачці в кредит грошові кошти в сумі 600 грн., на строк до 11 лютого 2015 року із сплатою 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Сукупна процентна ставка складає 35% ( п. 1.1.-1.5. договору). Пунктом 2.2 оговору передбачено, що кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними, повертаються позичальником у касу кредитодавця 11.02.2015 року єдиним платежем у сумі не менше 810 грн., з яких: 600 грн. - кредитних коштів, 210 грн. - нарахованих процентів за відповідний період. Якщо зазначений платіж здійснюється позичальником поза межами зазначеного строк, то він коригується на відповідну суму штрафів, пені, прострочених відсотків, строкових відсотків, простроченого кредиту та строкового кредиту. Згідно із п. 4.1 договору за несвоєчасну повну чи часткову сплату єдиного платежу сума якого визначена в п. 2.2 цього договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 4% за кожен день прострочення, що обчислюється від суми єдиного платежу чи його частини, яка залишилась не повернутою. Термін нарахування пені не може перевищувати 30 календарних днів. Відповідно до п. 4.2 Договору в разі несвоєчасної сплати позичальником єдиного платежу сума якого визначена в п. 2.2 цього договору, більше ніж на 1 день від дати, визначеної в п. 2.2 цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 100 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору було надано відповідачеві кредитні ресурси в повному обсязі (а.с.7), однак, на відміну від позивача, що виконав взяті на себе зобов'язання належним чином, остання, отримавши та використавши кредитні ресурси, свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом сплати відсотків не виконала, у зв'язку з чим у відповідачки виникла заборгованість всього у розмірі 2 121,82 грн., з яких: 600 грн. - сума кредиту; 210 грн. сума відсотків за час користування кредитом; 100 грн. - штраф за прострочення плати за договором більше ніж за один день; 972 грн. - пеня у розмірі 4 % за кожен день прострочення; 239,82 грн. - інфляційні витрати за період з травня 2014 року по травень 2015 року, що підтверджується розрахункам позивача. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як вбачається з письмових матеріалів справи позичальником були порушені умови Договору щодо повернення кредиту, сплати процентів, комісій та інших сум, передбачених договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачки знайшли своє доведення в ході судового розгляду вищезазначеного позову, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з вищезазначеним з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору (а.с.14). На підставі викладеного та

Outcome: approved