Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою № 48 у житловому будинку № 19 по вул. Леніна в м. Сквира, Київської області. В судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Відповідач в судові засідання призначені на 13.05.2016 та 25.05.2016 року не з'явився, про місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений, заяви про розгляд справи у свою відсутність до суду не подавав, а тому суд за відсутності заперечень позивача на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. По справі встановлено, що позивач та відповідач по справі з 25 листопада 2000 року пребували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується матеріалами справи. Після одруження сторони по справі проживали та були зареєстровані за адресаю: [ADDRESS]. 26 вересня 2001 року у сторін по справі народилася донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Сквирського РУЮ Київської області від 11 жовтня 2001 року. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13 вересня 2010 року, шлюб між сторонами було розірвано. 11 травня 2011 року сторони по справі уклали договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач подарував квартиру № 48 в житловому будинку № 19 по вул. Леніна в м. Сквира, Київської області позивачу по справі. З 2002 року, відповідач за місцем реєстрації не проживає, жодних угод про користування квартирою між позивачем та відповідачем не було укладено, утриманням квартири не займається. Суд, дослідивши надані докази, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 380, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Суд вважає, що матеріалами справи підтверджується факт, що позивач дійсно не може в повній мірі реалізувати своє право власності, що полягає в праві володіння, користування та розпорядження майном, щодо квартири № 48 в житловому будинку № 19 по вул. Леніна в м. Сквира, Київської області, що належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим будинком, зокрема щодо добровільного зняття з обліку, що позбавляють позивача у повній мірі розпоряджатися квартирою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч .2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки позивач є власницею квартири № 48 в житловому будинку № 19 по вул. Леніна в м. Сквира, Київської області, а відповідач не проживає в квартирі більше одного року, утриманням житла не займається, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, як передбачено ст. 391 ЦК України, тому суд вважає, що маються достатні та переконливі підстави визнати відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим будинком, що відповідає положенням ч.2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Відповідно до п. 1.3 Наказу МВС України за № 1077 від 22.11.2012 року "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за N 2109/22421), реєстрація / зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення у день подання особою документів. Статтями 10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, що можуть спростувати правомірність та законність вимог позивача. Таким чином, відповідач не виконав вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Таким чином, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачем права позивача вільно користуватися своїм майном, а тому права останньої підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самим власником майна, що не суперечить законодавству України. Крім того, суд вважає зобов'язати Сквирський районний сектор Державної міграційної служби у Київській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved