Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про припинення трудового договору. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що між ним та [PERSON] 01.02.2014р. був укладений трудовий договір, за умовами якого останню було прийнято на роботу продавця. Даний трудовий договір зареєстрований у Золотоніському міськрайонному центрі зайнятості 01.02.2014р. за № 23551400033. Між сторонами була розмова про те, що трудовий договір з [PERSON] буде розірвано з 02.09.2015р., так як відповідач з цієї дати не з'являлася на роботу без поважних причин. Відповідачу пропонувалося зявитися до Золотоніського міськрайонного центру зайнятості і припинити дію договору за згодою сторін шляхом підписання сторонами договору про його розірвання, а також трудовий договір повинен був бути знятий з реєстрації. 08.10.2015р. позивачем направлено рекомендований лист на імя відповідача з пропозицією зявитися в Золотоніський міськрайонний центр зайнятості для припинення трудового договору. 15.10.2015р. цей лист був вручений відповідачу. З 02.09.2015р. відповідач на роботу не виходить, фактичні трудові відносини припинені. Просить суд винести рішення яким визнати припиненим (розірваним) з 02.09.2015р. трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладений 01 лютого 2014 р. та зареєстрований в Золотоніському міськрайонному центрі зайнятості за № 23551400033 між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та працівником [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Стягнути з відповідача [PERSON] понесені позивачем судові витрати по справі. До початку судового розгляду по суті відповідачем по справі подано зустрічний позов до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що 01 лютого 2014 року між нею та фізичною особою підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою Б/Н, який був зареєстрований у Золотоніському міськрайонному центрі зайнятості 03 лютого 2014 року за № 23531400033. У відповідності до п. 1 Трудового договору «Цей договір є: безстроковим, що укладається на невизначений строк». У відповідності до тексту даного договору, термін дії договору встановлено не було, що також підтверджує факт укладення даного трудового договору на невизначений строк. Враховуючи той факт, що в письмовому трудовому договорі, строк його дії не був зазначений, то у позивача є всі підстави вважати, що даний трудовий договір був укладений на невизначений строк. Трудовий договір був укладений в письмовому вигляді, то й розриватися він повинен був в письмовому вигляді, а саме: відсутній письмовий наказ про звільнення із зазначенням підстав звільнення, згідно вимог КЗпП України та наданий для ознайомлення з ним для підпису працівником, чого ФОП [PERSON] зроблено не було. Враховуючи той факт, що зі нею був фактично укладений письмовий трудовий договір на невизначений строк, то її звільнення з ініціативи роботодавця повинно було здійснюватись відповідно до ст. ст. 36,40,41 КЗпПУ. Всупереч вимогам КЗпП України ФОП [PERSON] в телефонній розмові повідомив її, що вона не працює в нього з 01 жовтня 2015 року і не надавши їй жодного документу про її звільнення, не провівши розрахунок та не повернувши її трудову книжку прийняв на роботу [PERSON]. Оскільки підстав для її звільнення передбачених ст. ст. 36, 40, 41 КЗпПУ та інших підстав передбачених трудовим законодавством не було, вважає своє звільнення з ініціативи роботодавця незаконним та таким що суперечить діючому трудовому законодавству України. Так, за весь час її роботи на даному підприємстві, а саме з 01 лютого 2014 року по 27 вересня 2015 року, до неї, як до продавця магазину «Свіжий хліб» (кіоск № 1) не було застосовано жодного дисциплінарного, адміністративного та фінансового стягнення. Крім цього, за весь час її роботи, вона ні разу не здійснила жодного спізнення або прогулу, не зявлялася на роботі в стані алкогольного або наркотичного спяніння, а також не здійснювала жодного розкрадання майна підприємства та інших матеріальних цінностей. Відповідач до цього часу копію наказу про її звільнення не надав, не повернув трудову книжку та не здійснив виплату належних їй сум, а саме: заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за період з 01.02.2014 року по 01.10.2015 року. Відпустка за весь час її роботи їй жодного разу не надавалася, хоча п. 6 Трудового договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання 24 календарних дні.Відповідно до п. 3 вищезазначеного трудового договору фізична особа зобовязується: оплачувати працю Працівника у розмірі мінімальної заробітної плати грн. на місяць 1218 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму, чого ФОП [PERSON] також зроблено не було. Трудовий договір припинено в усній формі в односторонньому порядку з 27 вересня 2015 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України виплата всіх належних сум працівникові повинна була проведена 27.09.2015 року. Згідно п. 3 Трудового договору фізична особа зобовязується: оплачувати працю Працівника у розмірі мінімальної заробітної плати грн.. на місяць 1218 грн. Відповідно до статті 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік" розміри мінімальної заробітної плати складають: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень; з 1 вересня 2015 року - 1378 гривень. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 кількість робочих днів у вересні 2015 року становила 22 дні. Отже середній заробіток становив 1378,00 : 22 = 62 грн. 64 коп. за день. Період затримки розрахунку: 01.09.2015 року - 16.02.2016 року складає 169 днів. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 10 586 гривень 16 коп. (169 дня X 62,64 грн. = 10586,16 грн.). Компенсація за невикористану відпустку за час дії трудового договору становить 1378,00 X 12 місяців / 365 днів X 49 днів (невикористана відпустка за період з 01.02.2014 року по 16.02.2016 року) = 2 219 гривня 90 коп. Вважає, що своїми діями, що виразились в неправомірній затримці виплат належних [PERSON] сум та неповернення її трудової книжки останній заподіяна і моральна шкода, яку вона оцінює в 4000,00 грн. В обґрунтування розміру моральної шкоди можу пояснити той факт, що моральна шкода, заподіяна їй відповідачем виразилась у тому, що, що відповідач принизив її честь і гідність, завдавши їй матеріальної шкоди, завдав їй моральних переживань у, порушивши її трудові права, що охороняються Законом. В результаті неправомірних дій відповідача, порушені її нормальні життєві зв'язки, налагодження яких потребує додаткових моральних зусиль, а через неповернення їй трудової книжки, вона не може працевлаштуватися на роботу, що спричиняє їй та її сім'ї додаткові фінансові труднощі. Просить стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], на користь [PERSON] ([INFO], проживаючої за адресою [INFO], інд. код: [NUMBER]) середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що становить 10 586 гривень 16 коп. (десять тисяч п'ятсот вісімдесят шість грн.. 16 коп.). Стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], на користь [PERSON] ([INFO], проживаючої за адресою [INFO], інд. код: [NUMBER]) компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.02.2014 року по 01.12.2015 року, що становить 2 219 гривень 90 коп. (дві тисячі двісті дев'ятнадцять грн.. 90 коп.). Стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], на користь [PERSON] ([INFO], проживаючої за адресою [INFO], інд. код: [NUMBER]) завдану їй моральну шкоду у сумі 4 000,00 грн.(чотири тисячі грн.. 00 коп.). Зобовязати Фізичну особу підприємця [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], повернути [PERSON] ([INFO], проживаючої за адресою [INFO], інд. код: [NUMBER]) трудову книжку з відмітками про працевлаштування. Судові витрати та витрати за надання правової допомоги покласти на відповідача. Ухвалою суду від 03.12.2015р. (а.с.57) відкрите провадження за зустрічним позовом та обєднано в одне провадження з первісним позовом. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, хоча ухвалою суду від 21.01.2016р. (а.с.78) явка позивача фізичної особи-підприємця [PERSON] в судове засідання була визнана обовязковою. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.151) та заперечення щодо зустрічного позову, в якому просить задовольнити первісний позов в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнали частково та не заперечують щодо припинення трудового договору укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], але з підстав зазначених у п.1 ст.36 КЗпП України та з 28.09.2015р. Просять задовольнити зустрічний позов повністю та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що становить 10 586 гривень 16 коп., компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.02.2014 року по 01.12.2015 року, що становить 2 219 гривень 90 коп., завдану їй моральну шкоду у сумі 4 000,00 грн., зобовязати Фізичну особу підприємця [PERSON] повернути трудову книжку з відмітками про працевлаштування [PERSON] та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] показала, що працювала з [PERSON] в сусідніх магазинах і їх графік роботи співпадав. [PERSON] працювала в магазині до 28.09.2015 р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що 08.07.2015р. прийшла на роботу до фізичної особи-підприємця [PERSON], де вже працювала [PERSON] Остання пропрацювала по 27.09.2015р., розрахунок з нею не провели та не видали трудову книжку. Під час роботи в магазині був заведений продавцями зошит по якому вони передавали кошти в кінці дня. Згідно даних зошита, де містяться підписи [PERSON] та [PERSON] остання працювала по 27.09.2015р. включно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала разом з [PERSON] у фізичної особи-підприємця [PERSON] продавцем. В червні 2015 р. в звязку з захворюванням вона звільнилася. Під час звільнення вона домовилася з [PERSON], що останній перешле поштою її трудову книжку, але трудову книжку їй так і не повернули. [PERSON] також здала трудову книжку при прийнятті на роботу [PERSON] та вона залишилася у останнього. Під час роботи продавці завели зошит по якому передавали кошти в кінці робочого дня, і в оглянутому зошиті є її підписи та підписи [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що їй відома [PERSON], оскільки їм обом не були повернуті трудові книжки після працевлаштування до фізичної особи-підприємця [PERSON] При звільненні [PERSON] повідомив, що трудова книжка втрачена. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника, надані в попередньому засіданні, відповідача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Стаття 21 КЗпП України визначає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24-1 КЗпП України ( в редакції, що діяла на час укладення договору) встановлено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Судом встановлено, що 01 лютого 2014 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, за умовами якого [PERSON] було прийнято на роботу продавця. Даний трудовий договір є безстроковим та був зареєстрований 03 лютого 2014 року у Золотоніському міськрайонному центрі зайнятості за № 235531400033 (а. с. 9 зворот). Позивач за первісним позовом фізична особа-підприємець [PERSON] просить визнати припиненим (розірваним) з 02.09.2015р. трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладений 01 лютого 2014 р. та зареєстрований в Золотоніському міськрайонному центрі зайнятості за № 23551400033 між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та працівником [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 лютого 1992 року №9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3,4,7,8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.148-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Позивачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині підстав припинення трудового договору з [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, а навпаки спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданим у судовому засіданні зошитом про передачу коштів за прийнятий товар(а.с.113-115). Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом № 260 від 08 червня 2001 року Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю», на Державний центр зайнятості покладено функції з реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. п.8 вищезазначеного Порядку передбачає, що у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Відповідно до п 9 Порядку - відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Позивачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин з приводу звернення до Центру зайнятості про необхідність реєстрації розірвання трудового договору з ініціативи фізичної особи, а також відмови у проведенні реєстрації розірвання трудового договору Центром зайнятості, а також доказів проведення з [PERSON] передбаченого чинним законодавством розрахунку при звільненні. Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом № 260 від 08 червня 2001 року Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю», дійсно передбачено, що у разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для заняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. Суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для звільнення позивача саме за прогул, оскільки факт прогулу відсутній. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю (п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 Судом встановлено, що на даний час між сторонами трудового договору виник спір щодо підстав його припинення (розірвання), відповідач по справі [PERSON] визнає частково позов фізичної особи-підприємця [PERSON] в частині необхідності припинення дії трудового договору, який укладено безстроково, але з підстав п.1 ст.36 КЗпП України та з 28.09.2015р., таке визнання позову не порушує права та інтереси сторін трудового договору та відповідає вимогам чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе задоволення частково позовних вимог фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між сторонами 01 лютого 2014 року між ним та [PERSON], зазначивши підставу припинення трудового договору п.1 ч. 1 ст.36 КЗпП України з 28.09.2015р. Що стосується позовних вимог зустрічного позову [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Як вже зазначалося вище, між 01 лютого 2014 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, за умовами якого [PERSON] було прийнято на роботу продавця. Даний трудовий договір є безстроковим та був зареєстрований. Судом встановлено, що з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданим у судовому засіданні зошитом про передачу коштів за прийнятий товар, що останнім днем роботи [PERSON] є 27.09.2015р. Відповідачем по справі не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання ним вимог ст. 116 КЗпП України, зокрема, проведення з [PERSON] передбаченого законодавством розрахунку при звільненні працівника. У зустрічних позовних вимогах [PERSON] ставить питання щодо стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період затримки розрахунку: 01.09.2015 року - 16.02.2016 року, який складає 169 днів. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 10 586 гривень 16 коп. (169 дня X 62,64 грн. = 10586,16 грн.). Компенсація за невикористану відпустку за час дії трудового договору становить 1378,00 X 12 місяців / 365 днів X 49 днів (невикористана відпустка за період з 01.02.2014 року по 16.02.2016 року) = 2 219 гривня 90 коп. Суд перевіривши надані [PERSON] розрахунки повністю погоджується з ними та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повній мірі. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фізичною особою [PERSON] не повернуто трудову книжку при звільненні [PERSON], останній, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача повернути трудову книжку позивачу підлягають до задоволення. Крім цього, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду у сумі 4 000,00 грн., яка полягає у тому, що відповідач принизив її честь і гідність, завдавши їй матеріальної шкоди, завдав їй моральних переживань у, порушивши її трудові права, що охороняються Законом. В результаті неправомірних дій відповідача, порушені її нормальні життєві зв'язки, налагодження яких потребує додаткових моральних зусиль, а через неповернення їй трудової книжки, вона не може працевлаштуватися на роботу, що спричиняє їй та її сімї додаткові фінансові труднощі. Суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди обґрунтованою. Відповідно до ч. 1 ст. 237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно із частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. З огляду на те, що з позивачем [PERSON] не проведено вчасно остаточного розрахунку, не повернуто трудову книжку, в звязку з чим вона не може працевлаштуватися на іншу роботу, останній спричинено моральні страждання, то їх слід компенсувати шляхом відновлення її порушеного права та стягнути у відшкодування моральної шкоди 4000 гривень, враховуючи вимоги розумності і справедливості, які повинні бути стягнені з відповідача. Вирішуючи вимоги позивача за первісним позовом про відшкодування судових витрат, понесених останнім при поданні позову до суду, що складаються з 1218 грн. (а.с.1) оплата судового збору за подання позову до суду; витрат на проїзд представника у сумі 599,95 грн. (а.с.60), суд вважає, що вони повинні бути задоволені пропорційно до задоволеної частини позову, а саме 609 грн. судового збору та 300 грн. витрат на проїзд з м.Золотоноша до м.Канів для участі в судових засіданнях. Вирішуючи вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення судових витрат з відповідача, що складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 487,20грн. (а.с.38), судового збору за подання заяви про виклик свідків (а.с. 104) в сумі 275,61 грн., витрат на правову допомогу в сумі 4630,08 грн., підлягають задоволенню у розрізі положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial