Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду 28.12.2017 року з позовом до відділення № 1 Публічного акціонерного товариства Перший Український [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 04.01.2018 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки. Уточнивши позовні вимоги 22.01.2018 року, позивач звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства Перший Український [PERSON], відділення № 1 Публічного акціонерного товариства Перший Український [PERSON] про визнання наказу про звільнення від 09.09.2011 року незаконним, поновлення на роботі. Просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити пропущений строк. Свої вимоги мотивує тим, що згідно з наказом від 04.07.2007 року № 67-1-07 ОС була прийнята на роботу та працювала на посаді спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб, а з 03.08.2009 року старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб. Під час роботи керівник відділення створив їй неможливі умови праці, зокрема, примушував працювати без обідньої перерви та без відпустки, а також у надурочний час та у вихідні дні. Крім того, постійно здійснював на неї психологічний тиск, що негативно вплинуло на її самопочуття та стан здоровя. В подальшому зясувалося, що позивач перебуває в стані вагітності, та на момент звільнення строк вагітності становив три тижні. Про вагітність позивача не було відомо ані їй, ані відповідачу на момент її звільнення. Внаслідок психологічного тиску та створення неможливих умов праці позивач написала заяву про звільнення за згодою сторін, та наказом від 09.09.2011 року № 78 ОС її було звільнено за згодою сторін. Після звільнення, яке було, на її думку, незаконним, протягом тривалого часу вона змушена була шукати роботу та перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна. Тривалий час лікувалася в стаціонарі, в подальшому народила доньку [PERSON], [INFO]. Оскільки дитина часто хворіла, а вона виховувала її сама, не мала змоги раніше звернутися до суду з цим позовом. Отже, пропустила встановлений законом строк для оскарження свого незаконного звільнення з поважних причин. Просила поновити строк звернення до суду та задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 12.02.2018 року відкрито провадження у даній справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні в судове засідання на 03.03.2018 року. Судове засідання на 03.03.2018 року було відкладено на 23.03.2018 року у звязку із задоволенням клопотання позивача та витребуванням доказів. 06.03.2018 року судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. Крім того, заявив про застосування строків позовної давності, вважав. що позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з цим позовом, який визначений законом в один місяць з дня отримання наказу про звільнення. 12.03.2018 року надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає про обґрунтованість своїх позовних вимог та просить визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду. Судове засідання 23.03.2018 року було відкладено у звязку з перебуванням головуючого судді на лікарняному на 16.04.2018 року. 29.03.2018 року до суду надійшли докази, витребувані у відповідача з гідно з ухвалою від 03.03.2018 року (а.с.190-203 т.1). 16.04.2018 року позивач подала до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, додавши до неї докази (а.с.213-239 т.1). У звязку з ненаданням відповідачу вказаної заяви та доказів додатків до неї, судове засідання 16.04.2018 року було відкладено за клопотанням відповідача на 11.05.2018 року. Судове засідання 11.05.2018 року було відкладено у звязку із зайнятістю головуючого в розгляді іншої справи на 11.06.2018 року. Судові засідання 11.06.2018 року та 08.08.2018 року, які за клопотанням відповідача були призначені в режимі відеоконференції, не відбулися з технічних причин у звязку з неможливістю забезпечити проведення відеоконференції. 08.08.2018 року судове засідання було відкладено на 18.09.2018 року. У звязку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, судові засідання неодноразово відкладалися. Судове засідання 09.01.2019 року було відкладено на 30.01.2019 року у звязку із закінченням відведеного процесуального часу. 30.01.2019 року судове засідання було відкладено у звязку з перебуванням головуючого судді на лікарняному на 26.03.2019 року. У судовому засіданні 26.03.2019 року позивач підтримала заявлені вимоги та заяву про поновлення строку звернення до суду. Пояснила, що визначений законом строк пропустила з поважних причин, оскільки після звільнення виявилося, що вона вагітна та в подальшому перебувала на стаціонарному лікуванні. Крім того, не могла звернутися до суду, аби не піддавати свою майбутню дитину негативному впливу стресу, повязаного із її участю у судових процесах. В подальшому народила дитину, яку також не могла залишати саму, щоб позиватися до суду, а коштів на адвоката у неї не було, оскільки вона була безробітною та отримувала лише допомогу по безробіттю. Дитина часто хворіла, а оскільки вона виховує її сама, без допомоги чоловіка та інших осіб, не мала змоги звернутися до суду з цим позовом раніше. Просила задовольнити свої позовні вимоги, оскільки звільнилася з роботи під тиском, тобто звільнення вважає незаконним, просила поновити її на посаді. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на доказах. Вважав також безпідставною заяву про поновлення строку звернення до суду, оскільки з моменту звільнення і до звернення до суду з цим позовом до суду пройшло сім років. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідка, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач працював у відділенні № 1 Публічного акціонерного товариства Перший Український [PERSON]. Згідно з наказом від 04.07.2007 року № 67-1-07 ОС була прийнята на роботу та працювала на посаді спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб, а з 03.08.2009 року старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб (т. 1, а.с.203, 117). На день звільнення з позивачем проведено повний розрахунок із заробітної плати, у тому числі, виплачена компенсація за невикористані дні відпустки (т. 1, а.с.35, 202). Як вбачається з витягів з штатного розпису з червня 2010 р. до часу звільнення позивача у вересні 2011 року в секторі бізнесу фізичних осіб було передбачено дві штатних одиниці, і одна з цих посад була вакантною протягом з 05.04.2011 р. по 16.08.2011 року (т.1 а.с.166-169). Посадові обовязки старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб [PERSON] були визначені посадовою інструкцією та доведені їй під особистий підпис (а.с.210-211 т.1). Наказом від 09.09.2011 року № 78 ОС позивача на підставі її заяви від 02.09.2011 року було звільнено за згодою сторін. З трудової книжки [PERSON] вбачається, що з 18.10.2011 року по 02.04.2012 року вона отримувала допомогу по безробіттю (а.с.33 т.1). На момент звільнення позивач перебувала в стані вагітності термін три тижні, що підтверджується медичною довідкою (а.с.6 т. 1). Як пояснила позивач в судовому засіданні, про цю обставину ані їй, ані відповідачу на час звільнення не було відомо. Позивач, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 10.02.2012 року, народила доньку перепелиця [PERSON], [INFO] (а.с.30, 31 т.1). У звязку з ускладненням під час вагітності перебувала на стаціонарному лікуванні з 08.11.2011 року (а.с.29 т.1). Дитина народилася здоровою, що підтверджується медичною випискою (а.с.31 т.1), проте, з трьох місячного віку неодноразово хворіла та перебувала на амбулаторному і стаціонарному лікуванні. Позивач має матір інваліда другої групи (а.с.151 т.1), яка проживає разом з позивачем (а.с.160 т.1). В судовому засіданні за клопотанням позивача був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що багато років тому (більш точно рік та дату не памятає) він як клієнт банку, де працювала позивач, зайшов під час обідньої перерви до відділення № 1 ПАТ ПУМБ, щоб переоформити картки. У відділенні була встановлена обідня перерва, і було три оператори. Зазвичай в обідню перерву клієнтів не обслуговували, але в той день [PERSON] почала його обслуговувати в обідній час, потім вийшла ще одна працівниця відділення, сказала, що [PERSON] покликав керівник, після чого в його присутності керівник відділення вийшов і почав кричати на [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] згідно з наказом курівника відділення виходила на роботу у вихідні дні 23 та 24 липня 2011 року, що підтвердила сама позивач. Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані нормами КЗпП України. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Статтею 9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. У справах, що виникають з трудових відносин, строки звернення до суду визначені Кодексом законів про працю України. Встановленні статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувані роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (частина третя статті 24 КЗпП України). Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний за угодою сторін. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Розглядаючи спір про поновлення на роботі, суд повинен зясувати наявність законних підстав для звільнення працівника, додержання роботодавцем вимог закону щодо звільнення, наявність підстав для поновлення працівника на роботі. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суду необхідно з'ясувати не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом, оскільки її звільнення відбулося 09.09.2011 року, а з цим позовом до суду позивач звернулася 28.12.2017 року, отже, пропустила встановлений законом місячний строк, і відповідач заявив про застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи свою заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, позивач послався на погане самопочуття під час вагітності, яка настала перед її звільненням з роботи, а також на те, що не могла звернутися до суду, аби не піддавати свою майбутню дитину негативному впливу стресу, повязаного із її участю у судових процесах. В подальшому народила дитину, яку також не могла залишати саму, щоб позиватися до суду, а коштів на адвоката у неї не було, оскільки вона була безробітною та отримувала лише допомогу по безробіттю. Дитина часто хворіла, а оскільки вона виховує її сама, без допомоги чоловіка та інших осіб, не мала змоги звернутися до суду з цим позовом раніше. Судом встановлено, що дійсно позивач перебувала на стаціонарному лікуванні під час вагітності 08.11.2011 року, тобто в строк, який виходить за межі місячного строку після її звільнення, передбаченого законом для звернення до суду з цим позовом. Встановлено, що в той же самий час, як пояснила сама позивач, вона активно займалася пошуками нової роботи, потім перебувала на обліку в центрі зайнятості, що свідчить про те, що за станом здоровя вона не мала перешкод для звернення до суду. Дійсно, 12.05.2012 року позивач народила дитину, яка, згідно з наданою позивачем медичною документацією, народилася здоровою. Ці обставини також спростовують доводи позивача про те, що внаслідок систематичних захворювань дитини позивач була позбавлена можливості звернутися до суду з позовом. Таким чином, судом не встановлено таких непереборних обставин, які обєктивно перешкоджали позивачу скористатися своїм правом для звернення у місячний строк з дня звільнення до суду із вказаним позовом. Крім того, суд зважає на те, що з моменту звільнення позивача і до її звернення до суду пройшло більше шести років. У разі поновлення через шість років передбаченого законом місячного строку для звернення до суду з позовом, без достатніх для того правових підстав, буде порушений принцип юридичної визначеності, оскільки поновлення працівника на роботі має певні правові наслідки для обох сторін, які повинні бути передбачуваними. Отже, виходячи з цього, законодавець визначив такий нетривалий строк для звернення до суду. В той же час, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з підстав її необґрунтованості, виходячи з наступного. Суд при розгляді даного спору, повинен з'ясувати, чи було волевиявлення на звільнення за спільною згодою, чи було волевиявлення працівника на момент видачі наказу про звільнення, та чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості. Волевиявлення працівника може бути порушено, зокрема, у наступних випадках: погроза незаконними діями, насильством, погроза звільненням, ультиматум (звільнення "за статтею" або за угодою), перебування працівника під страхом (наприклад, у разі, якщо його роботу різко критикували), тяжкі життєві обставини (хвороба, розлучення, смерть рідних тощо). Встановлено, що позивач самостійно,

Outcome: dismissed