Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просив в рахунок виконання основного зобов'язання відповідача щодо оплати заборгованості у розмірі 1713244,73 гривень за договором про надання споживчого кредиту, звернувши стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12.05.2006 року, а саме: квартиру № 27, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, буд. 13, загальною площею 30 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 12.03.2004 року за реєстровим № 1194, шляхом передачі Іпотекодержателю АТ «Дельта банк» предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на предмет іпотеки. В обґрунтування позову посилався на наступне. 12.05.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11003380000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 63300,0 долари США з розрахунку 13 % річних на строк з 12.05.2006 по 13.05.2013 рік. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту відповідач за договором іпотеки від 12.05.2006 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 27, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, буд. 13. У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 1713244,73 гривень. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитом, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами з метою захисту своїх прав та інтересів. Відповідач у судове засідання не зявлялася неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася в установленому законом порядку. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не зявився, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договорів іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Таким чином, на думку суду, банк довів належним чином факт переходу права вимоги за спірним договором кредиту до ПАТ «Дельта Банк», з огляду на що набув право звернення до суду із вказаним позовом. 12.05.2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК», який у подальшому змінив назву па ПАТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11003380000, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 63300,0 доларів США з кінцевим терміном повернення 12.05.2013 року та з оплатою 13,0 % річних за користування кредитом. За умовами кредитного договору позичальник зобовязався своєчасно сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно графіку погашення заборгованості шляхом внесення коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих відсотків. Втім, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору, про що свідчить копія вимоги, наявна в матеріалах справи. При цьому, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки від 12.05.2006 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 27, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, буд. 13, загальною площею 30 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі- продажу, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 12.03.2004 року за реєстровим № 1194, право власності за яким зареєстроване Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 15.03.2004 року, запис № 1780 в книзі 489 пр-148. Внаслідок порушення виконання зобовязань за кредитним договором №11003380000 від 12.05.2006 року станом на 12.11.2014 року у боржника утворилась істотна за розміром заборгованість у сумі 1713244,73 гривень, а саме: -сума заборгованості за кредитом 902075,46 гривень; -сума заборгованості за відсотками 811169,27 гривень. Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобовязання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За частиною 3 статті 533 ЦК використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За наведених підстав суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення суми заборгованості у відповідному гривневому еквіваленті. Таким чином, оскільки грошове зобовязання виконано відповідачем не було, він порушив вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, враховуючи, що позичальник не виконав своє зобовязання з повернення кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п.4.1. іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем: у випадках, зазначених в п.п.2.1.1 .-2.1.2 даного іпотечного договору іпотеки; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи - іпотекодавця; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за даним договором або будь-якого зобов'язання,що забезпечено іпотекою за даним договором. Згідно п.4.2. іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. За п.1.3 іпотечного договору сторони погодили, що вартість предмету іпотеки становить еквівалент 39870,10 доларів США. Таким чином, звернувшись до суду із відповідною вимогою, позивачем обрано на свій розсуд спосіб та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, в судовому порядку, що не суперечить вимогам статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку», у звязку із чим суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. Отже, враховуючи, що боржником за основним зобовязанням порушено договірні зобовязання перед позивачем, а вартість предмета застави не перевищує загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем, суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. Згідно п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Згідно ч.3 ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі, а також іншим способом, встановленим договором або законом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 3654,0 гривень.

Outcome: approved