Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві посилається на те, що 04.09.2018 року вона стала власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №136429933 від 04.09.2018 року. В даному будинку з дозволу позивача були прописані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які в 2017 році виїхали з даного будинку невідомо куди та більше не поверталися. Відповідачі в зазначеному будинку не проживають біля трьох років. Також вони не сплачують плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участі у спільному побуті, тому позивач вважає, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом. Визнання відповідачами таким, що втратили право користування будинком, необхідне позивачу для зняття їх з реєстрації у відповідальності до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р№ 1382-1V, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір виплати соціальної допомоги. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, оскільки викликалися до суду шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці Ульяновського районного суду на веб-порталі "Судова влада України" в мережі "Інтернет". Відзиву на позовну заяву та будь- яких заяв та клопотань від відповідачів на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду з повідомленням сторін у відповідності із ст.ст. 223, 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов піддягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №136429933 від 04.09.2018 року [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ( а.с.8). Згідно довідки Благовіщенської міської ради Кіровоградської області №2880 від 18.11.2019 року в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] ( а.с.8). Однак зі слів позивача та свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - відповідачі в даному будинку не проживають ( а.с. 11). Оскільки в будинку зареєстровані відповідачі позивач не може в повній мірі реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним майном. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. За таким підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, і тому вони підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved