Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеною заявою і вказала , що вона згідно наказу начальника відділу освіти Голованівської РДА № 136 від 16.09.2013 року в період з 14.10 по 25.10.2013 року перебувала в службовому відряджені в м. Кіровограді . При поверненні з відрядження вона подала до бухгалтерії відділу освіти звіт про використання коштів та фінансові документи , що підтверджують витрати під час відрядження , а саме , витрати на проїзд в сумі 126 , 10 грн , витрати на проживання - 154 грн , добові - 360 грн , всього в загальній сумі 640,10 грн. Відділ освіти кошти їй не повернув посилаючись на відсутність кошторисних призначень . Просить стягнути з відділу освіти Голованівської районної державної адміністрації на її користь заборгованість по витратах на відрядження в розмірі 640 ,10 грн . Витрати по справі покласти на відповідача . Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутність , позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечень не має. . Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). З матеріалів справи вбачається , що згідно наказу № 136 від 16 вересня 2013 року «Про відрядження на курси підвищення кваліфікації» позивача відряджено до м. Кіровограда , КЗ «КОІППО ім. В.Сухомлинського» для проходження курсів підвищення кваліфікації. Згідно вимог п.4 розділу 1 « Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» , затвердженої наказом Міністерства Фінансів України № 59 від 13.03.1998 року з відповідними змінами від 1998-2012 рр та 19.07.2013 року , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 р , за № 218/2658 підприємство, що відряджає працівника , здійснює реєстрацію особи , яка відбуває у відрядження , у спеціальному журналі за формою згідно з додатком до даної «Інструкції» . Відповідно до приписів п. 1 розділу 2 вказаної «Інструкції» направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням пункту призначення , найменування підприємства , куди відряджений працівник і мети відрядження . В п. 15 та п. 16 розділу 1 , п. 4 розділу 2 «Інструкції» зазначено , що підтвердними документами , що засвідчують вапонесених у зв»язку з відрядженням витрат є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі , громадського харчування та послуг ( 265/95-ВР) та Податкового кодексу України ( 2755-17) . Окремим видом витрат , що не потребують спеціального документального підтвердження , є добові витрати ( витрати на харчування та фінансування інших потреб фізичної особи). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 р № 98 (98-2011-п) . Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населенного пункту. Сума добових витрат визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними документами. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються. Витрати на відрядження , відповідно до п. 12 розділу 2 «Інструкції» , відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі , що засвідчують вартість цих витрат , а сааме : транспортних квитків , в т. ч. електронних , рахунків з готелів або від інших осіб , що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, страхових полісів , тощо . Витрати , понесені у зв»язку з відрядженням , що не підтверджені відповідними документами ( крім добових витрат) працівникові не відшкодовуються . Згідно п.п. 1 п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті). Додатком 1 до вказаної Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Так сума добових витрат в межах України складає - 30 гривень, найм житлового приміщення за добу не більше 250 гривень. Судом встановлено, що відповідач 16 вересня 2013 року видав наказ № 136, яким відрядив позивача [PERSON] , учителя географії НВК « Семидубська ЗШ 1-11 ст.-ДЗН» до м. Кіровограда , КЗ «КОІППО ім. В. Сухомлинського» для проходження курсів підвищення кваліфікації з 14.10. по 25.10 2013 року , а/с- 10. На виконання вимог наказу позивачу 18.09.2013 року було виписано відрядне посвідчення терміном на 12 днів , яке належним чином зареєстроване в спеціальному журналі за № 257, а/с- 28-29 . Перебування позивача у відрядженні підтверджується оригіналом зазначеного відрядного посвідчення № 257 з відмітками про вибуття , прибуття в пункт призначення та вибуття з них , квитками на проїзд в автобусах до м. Кіровограда та в смт. Голованівськ, рахунок-фактурою № 80/К/3 про оплату вартості проживання в гуртожитку та авансовим звітом , затвердженим керівником установи та головним бухгалтером, а/с- 31,32. Як вказала позивач, загальний розмір заборгованості по витратах на службове відрядження становить 640 грн.10 коп., яка складається з витрат на проїзд - 126 грн.10 коп , витрат на проживання - 151 грн. та добові в сумі 360 грн ., що повністю підтверджується звітом про використання коштів , встановленим Законом граничним розміром витрат та довідкою № 51/01-18 від 09.07.2015 року за підписом начальника відділу освіти Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області М. Коломійчука, в якій зазначена сума витрат на відрядження 640 грн 10 коп . Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року вказано, що за змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Так, з доручення представника відповідача від 24.09.2015 року № 244/01-22, за підписом начальника відділу освіти Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області вбачається, що головного бухгалтера відділу освіти Непотенко Валентину Валентинівну уповноважено представляти інтереси відділу освіту в Голованівському районному суді з усіма передбаченими законом правами. Таким чином, представник відповідача має право визнати позов. Враховуючи повне і безумовне визнання представником відповідача позовних вимог [PERSON] , а також те, що визнання представником відповідача позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає таке визнання і вважає, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2005 р. у справі «Кечко проти України» зазначив, що безпідставним є посилання на відсутність бюджетного фінансування, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань. Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава через створювані нею органи несе обов'язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі,тобто тривала невиплата позивачу витрат на службове відрядження в зв»язку з відсутністю кошторисних призначень не заслуговує на увагу і не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог . Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. До внесення змін до Закону України "Про судовий збір" на підставі Закону № 484-VIII позивач був звільнений від сплати судового збору згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача у справі необхідно стягнути судові витрати в дохід держави в розмірі, встановленому Законом № 484-VIII.

Outcome: approved