Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Представник Державного підприємства «Дашківське досвідне лісомисливське господарство» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підставність якого обґрунтував тим, що [PERSON], відповідно до наказу № 2 від 01.07.1996 року був прийнятий до Державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» на посаду водія. Для виконання службових обов'язків Відповідачеві був ввірений службовий автомобіль ВАЗ 2121, державний номер [NUMBER], який належить Позивачеві на праві приватної власності. 24.10.2008 року близько 10.00 години відповідач, керуючи технічно справним автомобілем, вказаним вище, рухаючись по другорядній дорозі під час виїзду на головну дорогу, яка проходить між с. Шабельня та с. Кальник, Іллінецького району, Вінницької області, допустив порушення п.п.10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхавши з другорядної дороги на головну дорогу, не надав переваги транспортному засобу, а саме автомобілю DAEWOO Lanos державний номер [NUMBER], в якому їхали [PERSON] (водій, власник автомобіля), та [PERSON] (в якості пасажира). В результаті дорожньо - транспортної пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді забою грудної клітки, перелому 5 ребра зліва, [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді садна в лівій скроневій області голови, закритого лінійного перелому лівої скроменевої кістки, струсу головного мозку, також в результаті ДТП був пошкоджений автомобіль [PERSON] Вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 25.05.2010 року відповідач був визнаний винним у скоєнні злочин, передбаченого ст.286 ч.2 КК України та притягнутий до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Тим же вироком відповідно до ст.75 КК України відповідача було звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк два роки. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.11.2013 року за позовом [PERSON] та [PERSON] до Державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство», Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» Подільський регіональний страховий центр, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної при дорожньо-транспортній пригоді, з Державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» на користь [PERSON] стягнуто 36942,78 грн. на відшкодування матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, 30000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 6000,00 грн. витрат на правову допомогу, а всього 72942,78 грн. (Сімдесят дві тисячі дев'ятсот сорок дві гривні 78 коп.); на користь [PERSON] 6000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4000,00 грн. витратна правову допомогу, а всього 10000,00 грн. (Десять тисяч гривень 00 коп.); разом всього стягнуто 82942,78 гри. (Вісімдесят дві тисячі дев'ятсот сорок дві гривні 78 коп.). Вказане рішення в частині стягнень з Державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» підтверджене рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 26.06.2014 року, та, відповідно, набуло законної сили 26.06.2014 року. Вказана сума була повністю виплачена ДП «Дашівське досвідне лісомисливське господарство». Оскільки вказана шкода була заподіяна неправомірними діями відповідача, за що, як вже зазначалося, він був притягнутий до кримінальної відповідальності, а робітник несе відповідальність за свої дії перед підприємством, право регресної вимоги до останнього виникає з часу виплати підприємством сум третім особам, позивач просив суд стягнути із відповідача на користь позивача у порядку регресу 82942,78 гри. (Вісімдесят дві тисячі дев'ятсот сорок дві гривні 78 коп.), а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Савчук І.В. позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі, просила їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, свою позицію з вирішення спору навів в письмовому запереченні, що додане до матеріалів справи, яке аргументував тим, що не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Представник відповідача вважає, що у даному випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Тому для вирішення даного спору слід застосовувати спеціальні норми 1187, 1188 ЦК України по відношенню до ст.1167 ЦК України. Ураховуючи наведене, представник відповідача просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог за позовною заявою Державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» до [PERSON] про стягнення коштів у відшкодування шкоди заподіяної Державному підприємству «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» та судових витрат. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх здобутими у справі доказами, дійшов висновку про наступне. Відповідно до наказу по Дашківському державному лісомисливському господарству №2 від 01 липня 1996 року, [PERSON] був за переведенням прийнятий до Державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» на посаду водія. Згідно постанови Липовецького районного суду Вінницької області від 03 серпня 2011 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з актом амністії на підставі ст. 1 п. в Закону України «Про амністію в 2011 році»від 08.07.2011 року, а кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України - закрито. Цивільні позови [PERSON], [PERSON], [PERSON] - залишено без розгляду. Постанова суду набрала законної сили 19.08.2011 року. Вказаною постановою суду було встановлено, що [PERSON] 24 жовтня 2008 року, біля 10 год., керуючи службовим автомобілем ВАЗ-2121, державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить Державному підприємству «Дашівське досвідне лісомисливське господарство», рухаючись по польовій другорядній дорозі, під час виїзду на головну дорогу між селами Шабельна і Кальник Іллінецького району Вінницької області, допустив порушення п.п.10.1 Правил дорожнього руху України - не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам і, виїхавши із другорядної дороги на головну, не надав дорогу транспортному засобу допустив зіткнення із автомобілем DAEWOO Lanos, державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що рухався про проїзній частині головної дороги, від якого пасажир автомобіля DAEWOO Lanos, державний номер [NUMBER] [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров'я у вигляді синців в області грудної клітки, струсу головного мозку, закритого перелому 2 та 7 ребер справа і правостороннього пневмотораксу, який ускладнився правосторонньою пневмонією, пасажир цього ж автомобіля [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров'я, у вигляді закритого перелому 5 ребра зліва, а водій автомобіля DAEWOO Lanos, державний номер [NUMBER], [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження,, які загрозливі для життя в момент їх нанесення, у вигляді садна в лівій скроменевій області голови, закритого лінійного перелому лівої скроменевої кістки та струсу головного мозку. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.11.2013 року, яке було предметом перегляду апеляційною інстанцією та яке набуло законної сили 26 червня 2014 року відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області, позов [PERSON] та [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Дашівського державного підприємства «Дашівське досвідне лісомисливське господарство» Іллінецького району Вінницької області на користь [PERSON] 36 942 гривні 78 копійок на відшкодування матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, 30 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 6 000 тисяч гривень витрат на правову допомогу, а всього 72 942 гривні 78 копійок; на користь [PERSON] 6000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 4 000 гривень витрат на правову допомогу, а всього 10 000 гривень, а також судові витрати в розмірі 829,42 грн. Наведене рішення суду було звернуто до виконання шляхом видачі виконавчих листів та згідно Постанов ВДВС Іллінецького РУЮ від 26.09.2014 року ВП №44139638, ВП №44139743, борг в сумі 72 942,78 грн. на користь [PERSON] та борг в сумі 10 000 грн. на користь [PERSON] боржником сплачено в строк для самостійного виконання. В підтвердження факту сплати присуджених до стягнення за рішенням суду сум боргу на користь [PERSON] та [PERSON], позивачем надано Платіжні доручення №515 від 28 липня 2014 року та №618 від 16 вересня 2014 року. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (ч. 1 ст. 1172 цього Кодексу). Згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в Главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Законодавець у вказаній Главі розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». Така конструкція цивільно-правової відповідальності закріплена на законодавчому рівні з метою надання потерпілому можливості більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси, однак жодним чином законодавець не звільняє особу, яка завдала шкоду від юридичної відповідальності за регресним позовом до неї, що спростовує доводи представника відповідача стосовно відсутності підстав для відшкодування шкоди з водія, який керував автомобілем, що належить роботодавцю. У зв'язку з цим, посилання представника відповідача на правову позицію висловлену Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у цивільній справі №6-108цс13 від 06 листопада 2013 рокувідкидаються як безпідставні, оскільки вказна правова позиція не може бути застосована до правовідносин, які є предметом даного розгляду. З даного питання ПВССУ у п.6 Постанови від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначив, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 134 КЗпП України за шкоду, завдану кримінально караними діями, працівник несе повну матеріальну відповідальність. До позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями, які мають ознаки кримінально-караних діянь, додаються докази, які підтверджують вчинення працівником таких діянь у порядку кримінального судочинства. У сенсі ст. 130 КЗпП України до матеріальної шкоди, завданої кримінально караними діями працівника під час виконання трудових обов'язків, відносять, зокрема, і суми зайво сплачених грошових виплат на відшкодування шкоди третім особам. Згідно з п. 3 ч. 10 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 р. N 4204-IX робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 29.12.1992, № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", зазначено, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що [PERSON] вчинив кримінально карані дії - порушення правил безпеки руху під час виконання трудових обов'язків, за що був звільнений від кримінальної відповідальності за постановою суду. Отже, у цьому випадку згідно з ч. 2 ст. 132, ч. 3 ст. 134 КЗпП України, п. 3 ст. 10 Положення, на нього покладається матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, установі, організації, яка виразилась у сумах, сплачених позивачем в якості задоволення цивільного позову на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. З огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов до переконання, що пред'явлені позивачем вимоги до відповідача про стягнення грошових коштів в порядку регресу є законними, доведені належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.58-59 ЦПК України, а відтак порушені права позивача підлягають захисту судом у спосіб, що ним обраний шляхом присудження із відповідача на користь позивача грошових сум у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки в даному випадку іншого не передбачено законом. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому в разі задоволення позову, присуджує до стягнення із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved