Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, відповідно до якого просить визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги № 39/2016 від 18.11.2016 року, укладений між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест», відповідно до якого відступлено право вимоги за Кредитним договором № 39 від 04.08.2006 року та Іпотечним договором № 39/1 від 04.08.2006 року; визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги № 39/2016/1 від 18.11.2016, укладений між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» і ТОВ «ФПГ Металпромресурс», згідно якого відступлено право вимоги за Кредитним договором № 39 від 04.08.2006 та Іпотечним договором № 39/1 від 04.08.2006 року. Також просив визнати дії ПАТ «ПУМБ» щодо поширення персональних даних відносно позивача неправомірними. В процесі розгляду справи позивачем подано заяву про зміну підстав позову. В обґрунтування позовних вимог в остаточній редакції [PERSON] зазначає, що 04.08.2006 року між ним та ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», було укладено кредитний договір № 39, відповідно до умов якого позивач отримав у користування грошові кошти у розмірі 1200000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за наведеним кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки нежилого приміщення, розташованого у будинку [ADDRESS]. Як стало відомо позивачу, 18.11.2016 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» було укладено договір про відступлення права вимоги № 39/2016, відповідно до якого первісний кредитор - ПАТ «ПУМБ» - відступає новому кредитору ТОВ «ФК «Алькор Інвест», а новий кредитор, відповідно, приймає право вимоги за наведеним Кредитним договором та Договором іпотеки. В подальшому між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромресурс» було укладено договір про відступлення права вимоги № 39/2016/1, відповідно до якого до ТОВ «ФПГ Металпромресурс» отримало право вимоги за наведеними вище зобов'язаннями. Позивач вважає вказані договори про відступлення права вимоги укладені з порушенням ст. 512 ЦК України, що на переконання позивача є підставою для визнання таких правочинів недійсними відповідно до ст.203 ЦК України. Так, в порушення вимог ст.514 ЦК України відповідачі - ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромресурс» не мають дозволу (ліцензії) на надання фінансових послуг з кредитування, а особа, яка набуває право кредитора у кредитних правовідносинах повинна мати тотожну правосуб'єктність з особою, від якої таке право набуто. Крім наведеного позивача не було повідомлено про укладення договору про відступлення права вимоги та не отримано згоди [PERSON] на укладання таких договорів. Позивач вважає, що в порушення Закону України «про захист персональних даних» ПАТ «ПУМБ» було передано персональні дані [PERSON] при укладанні договору про відступлення права вимоги, який оскаржується. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність за участю його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні в повному обсязі підтримала позовні вимоги [PERSON], наполягала на їх задоволенні з підстав, зазначених у позові. Від представника відповідача ПАТ «ПУМБ» - Маштакова С.А., який діє на підставі довіреності, на адресу суду надійшов відзив на позов, а також заява про розгляд справи в його відсутність, відповідно до якої в задоволенні позовних вимог [PERSON] останній просить відмовити в повному обсязі. Згідно із відзивом ПАТ «ПУМБ» на позовну заяву [PERSON], відповідач вважає, що [PERSON] не доведено факту порушення його прав та інтересів при укладенні відповідачами оспорюваних правочинів. Так, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя, яка набула законної сили, 10.02.2017 року було здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів по справі № 263/10469/15-ц, виданих Жовтневим районним судом м. Маріуполя у справі за позовом ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 39 від 04.08.2006 року. 06.03.2017 року відділом примусового виконання рішень ГТУЮ у Донецькій області винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження - з ПАТ «ПУМБ» на ТОВ «ФПГ Металпромресурс». Враховуючи викладене ПАТ «ПУМБ» вважає, що [PERSON] було відомо про прийняття зазначених вище процесуальних рішень щодо зміни кредитора, проте останнім вони не оскаржувались. Крім того вважає, що за загальним правилом, встановленим у ст. ст. 514, 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків за вже існуючим зобов'язанням. Враховуючи той факт, що відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими організаціями та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта. Представник відповідача ТОВ «ФК «Алькор Інвест» в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник відповідача ТОВ «ФПГ Металпромресурс» в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в задоволенні позовних вимог просив відмовити, враховуючи їх необґрунтованість, з урахуванням наданих сторонами заперечень. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим, вказана цивільна справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку про відсутність правових відстав для задоволення позовних вимог [PERSON] При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до кредитного договору № 39 від 04.08.2006 року, укладеного між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та [PERSON], Банк взяв на себе зобов'язання видати, а [PERSON] - прийняти, кредитні кошти у розмірі 1200000 доларів США; цільове використання кредиту - будівництво торгового комплексу та інші поточні витрати; строк повернення кредиту - до 30.07.2021 року /а.с. 8-9/. Виконання зобов'язань [PERSON] за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна - нежитлового приміщення, розташованого у будинку [ADDRESS] літ. «А-3», загальною площею 909 кв. метрів, відповідно до укладеного між сторонами іпотечного договору № 39/1 від 04.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Колесник А.І. /а.с. 10-11/. За статтею 512 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 18.11.2016 року між ПАТ «ПУМБ», яке є правонаступником ЗАТ «Донгорбанк», та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» було укладено договір про відступлення права вимоги за № 39/2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. /а.с. 12-14/. Відповідно до умов вказаного договору про відступлення права вимоги № 39/2016 Первісний кредитор (ПАТ «ПУМБ») відступає Новому кредитору (ТОВ «ФК «Алькор Інвест»), а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору і стає Кредитором за: - Кредитним договором № 39 від 04.08.2006 року, укладеним між Первісним кредитором та Позичальником ([PERSON]); - Іпотечним договором № 39/1 від 04.08.2006 року, укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] Відповідно до п. 2.2 договору про відступлення права вимоги № 39/2016 до Нового кредитора (ТОВ «ФК «Алькор Інвест») переходять всі права Первісного кредитора у зобов'язаннях, які виникли із кредитного договору та Договору забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав, в т.ч., але не обмежуючись, право на отримання основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафних санкцій, відповідно до умов кредитного договору. Пунктом 2.3 наведеного договору про відступлення права вимоги встановлено, що станом на день укладення цього Договору загальна сума права вимоги за Кредитним договором, що відступається Первісним кредитором Новому кредитору становить - 17 116 060,12 грн., що в еквіваленті - 656 959,75 доларів США, у тому числі основний борг - 15 020 459,91 грн. (еквівалент 576 525,06 доларів США); проценти - 2 095 600,21 грн. (еквівалент 80 434,69 доларів США). В подальшому, 18.11.2016 року між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромресурс» було укладено договір про відступлення права вимоги за № 39/2016/1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. /а.с. 15-17/. Вказаний договір про відступлення права вимоги має аналогічні умови щодо відступлення права вимоги за Кредитним договором № 39 та Іпотечним договором № 39/1 Первісним кредитором - ТОВ «ФК «Алькор Інвест» - Новому кредитору - ТОВ «ФПГ Металпромресурс». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на порушення Закону України «Про банки і банківську діяльність» через відсутність у ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромресурс», які почергово набували право вимоги за кредитним договором, позичальником за яким є позивач, банківської ліцензії щодо надання банківських послуг та, зокрема, відсутність тотожної з ПАТ «ПУМБ» (первісним кредитором) правосуб'єктності. Враховуючи відсутність у наведених юридичних осіб банківської ліцензії [PERSON] вважає, що відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України, такі правочини недійсними. Проте суд не може погодитись з такою правовою позицією, враховуючи наступне. За своєю правовою природою відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, відповідно до п. 3.1 договору про відступлення права вимоги № 39/2016, укладеного між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест», Новий кредитор (ТОВ «ФК «Алькор Інвест») зобов'язаний в повному обсязі оплатити вартість права вимоги, передбачену п. 1.6 цього Договору, в день укладення Договору шляхом безготівкового перерахування відповідної суми коштів на визначений у наведеному пункті договору рахунок. Пунктом 1.6 договору про відступлення права вимоги № 39/2016 встановлено вартість прав вимоги 4 030 000 грн. Аналогічні умови міститься у п. 3.1 договору про відступлення права вимоги № 39/2016/1, укладеного в подальшому між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ «Металпромресурс». Пунктом 1.6 договору про відступлення права вимоги № 39/2016/1 встановлено вартість прав вимоги - 4 031 000 грн. Враховуючи викладене, між сторонами - ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест», та в подальшому між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпроресурс» - мали місце договори про відступлення права вимоги, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги. Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Водночас, щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Законодавець визначив факторинг як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. У даному випадку спірні договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором від 18.11.2016 року є оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, з огляду на що ці договори не є договорами про надання фінансової послуги. Враховуючи викладене, на правовідносини, які склались між сторонами за договорами про відступлення права вимоги, які оскаржуються позивачем, не розповсюджується дія Закону України «Про банки і банківську» діяльність, а для укладення договору про відступлення права вимоги новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії), оскільки поняття «придбання права вимоги» не можна вважати тотожним поняттю «надання фінансової послуги». Є такими, що не знайшли правового обґрунтування й посилання [PERSON] на недійсність договорів про відступлення права вимоги через його неповідомлення про заміну кредитора. Так, відповідно до повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18.11.2016 року № 61-05-564, ПАТ «ПУМБ» направило на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором № 39 від 04.08.2006 року на користь ТОВ «ФК «Алькор Інвест». Вказане повідомлення спрямовано [PERSON] цінною кореспонденцією за адресою [ADDRESS], про що свідчить опис поштового вкладення та фіскальний чек про відправку вказаної цінної кореспонденції. Тобто первісним кредитором - ПАТ «ПУМБ» вжито достатніх заходів для повідомлення позичальника - [PERSON] - про зміну кредитора за основним зобов'язанням. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що норми ст.ст. 512, 514 ЦК України, посилання на які містяться вище, не містить імперативного положення про необхідність обов'язкового повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, та, відповідно, діюче законодавство не містить обмежень щодо неможливості укладення договору про відступлення права вимоги без повідомлення про це позичальника. Більш того, відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. З огляду на наведені положення діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, неналежне повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язані може мати своїм наслідком певні ризики для нового кредитора та не може бути підставою про визнання такої заміни кредитора недійсною. Неможливо погодитись й з посиланнями [PERSON] на наявність при укладанні договору про відступлення прав вимоги, порушень Закону України «Про захист персональних даних», ст. 1076 ЦК України. Так, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода суб'єкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її проінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб'єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції шляхом проставляння відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставляння відмітки. Згідно із ст.4 ЗУ «Про захист персональних даних» суб'єктами відносин, пов'язаних з персональними даними є розпорядники персональних даних. Розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності. Володілець персональних даних може доручити обробку персональних даних розпоряднику персональних даних відповідно до договору, укладеного в письмовій формі. В той же час, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами та Банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги. З огляду на наведені норми діючого законодавства, які регулюють спірні правовідносини, при укладенні договорів про відступлення права вимоги первісними кредиторами [PERSON] не було допущено порушень, які стосуються розголошення персональних даних боржника [PERSON], оскільки таке право Банку прямо випливає з конструкції ст. 516 ЦК України та передбачено ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи той факт, що судом не встановлено порушень чинного законодавства при укладенні договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 39 від 04.08.2006 року та іпотечним договором № 39/1 від 04.08.2006 року, при розгляді даної справи не знайшли свого правового підтвердження посилання [PERSON] на наявність у даному випадку підстав недійсності наведених правочинів. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed