Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивачка у вересні 2016 року звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що є власником ? частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2002р. Відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2008р. набув права власності на ? частини вказаної квартири та відчужив вказану частку на підставі договору дарування від 16.02.2016р. В період з травня 2008 року по січень 2016 року позивачкою особисто понесені витрати на оплату комунальних послуг по спільній квартирі, однак відповідач ухиляється від відшкодування ? частини витрат на утримання спільного майна, чим позивачці завдано моральної шкоди. Уточнившись з позовними вимогами, просила стягнути з відповідача 13020,70 грн. відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг та 15\~000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивачки, адвокат [PERSON] позов підтримала, на заяву відповідача про застосування позовної давності при вирішенні позову просила суд поновити пропущений позивачкою строк позовної давності щодо вимог про відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг за період по трирічний строк, що передує зверненню до суду з даним позовом. В обґрунтування поважності причини пропуску даного строку вказувала, що позивачка є інвалідом І групи після отримання травми у 2010 року тривалий час перебувала на лікуванні, пересувається на інвалідному візку, не мала можливості звернутись для отримання правової допомоги. Просила суд позов задоволити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилався на пропуск позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо вимог про відшкодування коштів, сплачених до жовтня 2013 року. Також вказував, що оскільки особові рахунки були оформлені на позивачку дійсно ним не оплачувались комунальні послуги по спільній квартирі, однак у присутності свідків відповідач передавав у квітні 2014 року 7500 грн. для погашення перед нею заборгованості по оплаченим комунальних послугам, також у жовтні 2015 року передав 3500 грн., в звязку з цим заперечував наявність заборгованості по утриманню спільного майна. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Встановлено, що [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2002 р., інша частина квартири у частці 1/2 належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2008 року. Квартира двокімнатна, загальною площею 72,4 кв.м. 29.05.2008 року відповідач зареєстрував право власності на 1/2 частки вказаної квартири, що підтверджується Витягом КП "ЧООБТІ" №18997652 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2008р. 16 лютого 2016 року відповідач відчужив належну йому частину квартири на підставі договору дарування. Відповідно до оборотної відомості нарахувань та оплат по о/р №59980039 за послуги централізованого теплопостачання (гаряче водопостачання) КП "Черкаситеплокомуненерго" по квартирі 39 по вул.Л.Українки у м.Черкаси за період з грудня 2009 року по січень 2017 року оплачено 18251,17 грн. Відповідно до оборотної відомості нарахувань та оплат по ОСББ «Домовик» по квартирі 39 по вул.Л.Українки у м.Черкаси за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з травня 2008 року по січень 2017 року оплачено 7667,16 грн. (8*57,92 + 695,04 + 752,96 + 2*868,80 + 3*1303,20 + 108,60). Відповідач не оспорював, що за домовленістю сторін, в звязку з складнощами у розподілі рахунків він особисто не сплачував кошти на рахунки підприємств, які надавали комунальні послуги та оплату комунальних послуг по рахунках здійснювала позивачка. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 355, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України передбачано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново ( ч.1 ст.263 ЦК України). Згідно показів свідків [PERSON], [PERSON], в їх присутності відповідач передавав позивачці кошти у квітні 2014 року. Як пояснив відповідач, вказані кошти були ним передані в рахунок оплати заборгованості по понесених позивачкою витратах на оплату комунальних послуг в сумі, яку вона вказала, оскільки відповідач не вбачав її завищеною. Суд приходить до висновку, що дії відповідача по передачі позивачці коштів свідчили про визнання ним свого боргу та обовязку відшкодувати співвласнику витрати по утриманню спільного майна, чим було перервано у квітні 2014 року перебіг трирічного строку позовної давності згідно з ст.263 ЦК України, з моменту переривання перебіг вказаного строку почався заново і відповідно не сплинув на момент предявлення даного позову у вересні 2016 року. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Позивачка заперечила факт оплати відповідачем заборгованості у вказаному відповідачем розмірі та доводи відповідача про передачу позивачці в позасудовому порядку 11000 грн. не підтверджені в судовому засіданні переконливими обєктивними доказами. Як пояснив відповідач, кошти ним передавались без написання розписок позивачкою, оскільки він вважав достатнім підтвердженням присутність свідків, отже документальні підтвердження даних доводів відсутні. Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки не підтвердити конкретну сума коштів, яка була передана відповідачем в їх присутності позивачці. За таких обставин відсутні підстави для доведеність факту повного чи часткового відшкодування відповідачем понесених позивачкою витрат на утримання спільного майна. Виходячи з рівності часток позивача та відповідача у спільному сумісному майні та враховуючи положення ст.ст. 66, 68 ЖК УРСР, суд приходить до висновку, що витрати на утримання спільної квартири сторін мають розподілятись порівну між ними, тому до стягнення з відповідача підлягає ? частина витрат позивачки на утримання спільного майна (18251,17 + 7667,16)/2 = 12 959,16 грн., оскільки надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків та при будинкової території і опалення є безперебійним та надається незалежно від наявності фактичного споживача і саме в цьому полягає тягар утримання майна власником, який має бути покладений на відповідача. Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд не вбачає неправомірності дій чи бездіяльності відповідача відносно позивача, які б мали своїм наслідком завдання моральної шкоди, адже позивачка не була зобовязана сплачувати витрати на утримання майна за частку відповідача і здійснила такі витрати добровільно, за майно, яке належить іншій особі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову. При подачі позову позивач як інвалід І групи була звільнена від оплати судового збору, тому судовий збір підлягає до стягнення з відповідача в силу вимог ст.88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 640 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial