Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітній дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3, але не менше ніж по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення [PERSON] повноліття та відшкодування коштів у розмірі 43524,50 грн. на додаткові витрати на виховання дітей. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 24 червня 2000 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 червня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 118. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2011 року затверджено мирову угоду за умовами якої шлюб між сторонами розірвано та здійснено поділ майна подружжя. Також позивач зазначає, що між сторонами визначено домовленість про сплату відповідачем аліментів на утримання дітей. Проте, як зазначає, позивач, відповідач з 2012 року взагалі не приймає участі у вихованні дітей та не приймає участі у додаткових витратах на дітей, пов`язаних з їх вихованням та розвитком. Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання з викликом сторін на 10 грудня 2020 року. У судове засідання 10 грудня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судове засідання відкладено на 22 лютого 2021 року. Судове засідання 22 лютого 2021 року відкладено на 14 квітня 2021 року з підстав неявки сторін по справі. У судове засідання 14 квітня 2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити у повному обсязі. Зазначивши, що навчання сина у рік коштує 28\~100 грн ( у тому числі кошти на витрату одягу), позивач 18\~660 грн уже оплатила. На доньку витрати на одяг складали 9906 грн. Та позивачем було придбано доньці телефон у розмірі 30\~777,97 грн., за кредитні кошти. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що визнає стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від його доходів. Щодо стягнення додаткових витрат на утримання дітей визнає частково, а саме у половині суми витраченого позивачем на навчання та одяг для дітей. В частині стягнення відшкодування витрат на придбання мобільного телефону заперечує, оскільки це є дорога покупка для доньки, якій всього лиш 15 років. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представників сторін,, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 червня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 118. Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис 45 від 21 січня 2004 року - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис 847 від 28 листопада 2006 року Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] затверджено мирову угоду. Відповідно до якої шлюб між сторонами розірвано, та здійснено поділ майна подружжя. У судовому засіданні встановлено, що сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть та спільним побутом не пов`язані. Діти на даний час проживають разом із позивачем. Згідно із ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України гарантовано, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідачем до суду не надано доказів на підтверджень, того, що ним здійснюється матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей для надання належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У пункті 54 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Ослон проти Швеції" №2 від 27.11.1992) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. За змістом\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (ч.ч.1, 2 ст. 184 СК України). Враховуючи вищевикладене, та діючи з урахування інтересів дітей для забезпечення їм належного рівня життя, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача для утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3, але не менше ніж по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення [PERSON] повноліття. Щодо стягнення додаткових витрат на утримання дітей. Згідно ч.1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). За ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Згідно правової позиції Верховного суду у постанові від 18.01.2018 по справі № 369/959/16-ц, витрати на придбання для дитини устілок для ортопедичного взуття, а також на оплату занять дітей з англійської мови є витратами пов`язаними з хворобою дитини та розвитком здібностей дитини та є додатковими витратами згідно ст. 185 СК України. Судом встановлено, що неповнолітній син [PERSON] є курсантом 2 курсу денної форми навчання спеціальності «Річковий та морський транспорт» форма навчання: за контрактом, що підтверджується довідкою виданої інспектором кадрів Морехідного коледжу технічного флоту НУ «Одеська морська академія» від 01 жовтня 2020 року за № 555. Між позивачем та Морехідним коледжем технічного флоту Національного університету « Одеська морська академія» 31 липня 2019 року було укладено договір про надання освітніх послуг за денною формою навчання. Відповідно до п.4.1 вказаного договору вартість освітніх послуг за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст на весь термін навчання складає 74 000, 00 грн, у тому числі за перший курс 18 500,00 грн., за другий курс 18 500,00 грн., за третій курс 18 500,00 грн, за четвертий курс 18 500,00 грн. Позивачем на виконання вимог договору було сплачено на навчання за перший курс 18 500,00 грн., за другий курс 18 500 грн., що підтверджується квитанціями № ПН7462 від 19 серпня 2019 року та № ПН 5545 від 20 січня 2020 року. За навчання сина на другому курсі позивачем було сплачено 9 600 грн, що підтверджується квитанцією № ПН 7035 від 27 квітня 2020 року Навчання у вказаному навчальному закладі потребує придбання спеціального форменого одягу для відвідування занять. Позивачем було придбано за перший курс навчання формений одяг на суму 9175,00 грн., що підтверджується накладними від 12 серпня 2020 року та 02 жовтня 2020 року. У загальній сумі за період навчання сина позивачем було сплачено кошти у розмірі 28 100 грн за навчання та 18 655 грн., на придбання форменого одягу, що у сумі складає 46 765, 00 грн. Також судом встановлено, що на придбання одягу та взуття для неповнолітньої доньки позивачем було витрачено грошові кошти у розмірі 9 906,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій від 13 вересня 2020 року, від 13 вересня 2020 року., від 13 вересня 2020 року, від 13 вересня 2020 року, від 13 вересня 2020 року. У липні-серпня місяці позивачем для доньки було придбано мобільний телефон та аксесуари до нього на загальну суму 30 377,97 грн., що підтверджується квитанціями від 08 липня 2020 року та 25 серпня 2020 року. Загальна сума додаткових витрат на утримання дітей складає 87048,97 грн. Суд критично ставиться до вимог позивача щодо стягнення грошових коштів з відповідача на придбання позивачем мобільного телефону для неповнолітньої доньки, якій всього лиш 15 років, вартістю 30 377,97 грн., оскільки це є не раціональним, враховуючи її вік, та було здійснено за власної ініціативи позивача. Щодо відшкодування додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей в частині забезпечення оплати навчання та одягу, то суд враховуючи принцип рівності батьків у вихованні дітей, визначений ч.1 ст. 141ЦПК України, та визнання відповідачем частково позовних вимог в частині відшкодування додаткових витрат, приходить до висновку, про стягнення з відповідача відшкодування на додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей в половині суми визначеній позивачем, а саме у розмірі 28 335,50 грн., не враховуючи вартості придбання мобільного телефону. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Outcome: partial