Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Андріївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права власності на земельний пай в позовній заяві вказавши, що вона, - [PERSON], була прийнята на роботу колективного підприємства ім. Ілліча в 1944 році відповідно до запису в трудовій книжці. Згідно довідок Відділу Держкомзему у Хорольському районі Полтавської області від 08.07.2014 року № 2614 та № 2615 Державний акт на право колективної власності на землю серія ПЛ № 00017 зареєстрований 25 березня 1996 року за № 1, станом на 01.07.2014 року по Андріївській сільській раді Хорольского за даними статистичної звітності по формі 6-ЗЕМ налічується 60,0609 гектарів ріллі земель запасу не наданих в користування. Відповідно до довідки з виконкому Андріївської сільської ради Хорольського району Полтавської області за № 289 від 01.07.2014 року розпаювання земель КСП імені Ілліча Хорольського району Полтавської області проходило 22 травня 1996 року. Відповідно до довідки № 290 від 01.07.2014 року виконкому Андріївської сільської ради сільська рада не заперечує проти виділення земельної ділянки частки (паю) із земель запасу сільської ради (резервного фонду) і рекомендує звернутися до суду для вирішення даного питання. Відповідно до довідки № 367/0203 від 24.01.2013 року виданої Управлінням пенсійного фонду України в Хорольському районі Полтавської області в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, КСП імені Ілліча є правонаступник СВК „Андріївський". На момент отримання державного акту направо власності на землю серія ПЛ № 00017, зареєстрованого 25 березня 1996 року і на момент розпаювання землі господарства в травня 1996 року позивачка була вже пенсіонером колгоспу КСП імені Ілліча, так як раніше працювала в ньому і залишається членом зазначеного підприємства. Заяву про вихід з КСП імені Ілліча [PERSON] не подавала. Позивачка [PERSON], вважає, що на момент отримання державного акту та розпаювання земель КСП імені Ілліча Хорольського району Полтавської області, правонаступником якого є СВК „Андріївський„ Хорольського району Полтавської області перебувала перебувала в членах вказаного господарства, відповідно до п.2.7.8. Указу президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року „Про порядок розпаювання земель, переданих у юлективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має право на земельну частку(пай) в розмірі 4,04 умовних кадастрових одиниць. [PERSON] вказує, що пропустила строк звернення до суду з поважних причин, оскільки не має юридичної освіти та є особою похилого віку, постійно хворіє та про порушення своїх прав дізналась нещодавно в січні 2014 року. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась хоча вчасно і належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, але надала на адресу суду заяву в якій позов підтримала повністю і просила провести розгляд справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримує повністю, вважає, що є всі підстави для його задоволення. Представник відповідача Андріївської сільської ради Хорольського району Полтавської області в судове засідання не з»явився, хоча вчасно і належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, але надали на адресу суду заяву де позов визнали і просили провести розгляд за відсутності їх представника. Представник відповідача Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області в судове засідання не з»явився, хоча вчасно і належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, але надали на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника, при вирішення даного спору поклались на розсуд суду. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є донькою позивачки [PERSON], яка є особою похилого віку, тяжко хворіє, тому не змогла вчасно звернутись до суду із даним позовом. Про надання іншим членам КСП земельних ділянок по Андріївській сільській раді позивачка знала, але через брак коштів не мала змоги звернутись до суду. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін у справі, показання свідка, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення враховуючи слідуюче: Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають особи, які являються членами сільськогосподарських підприємств на час отримання державного акту. Постановою Ради Міністрів СССР «Про трудові книжки колгоспників» від 21.04.1975 року №310 передбачено, що трудова книжка колгоспника є документом, який, зокрема, підтверджує членство особи в колгоспі. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підсудні справи за заявами про право громадян на земельну частку (пай) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, використання при цьому земельних ділянок із меліоративними системами. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного Кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Державний акт на право колективної власності на землю КСП «ім. Ілліча» Андріївської сільської ради серія ПЛ № 00017 зареєстрований 25 березня 1996 року за №1, що підтверджується довідкою Відділом Держземагенства у Хорольському районі Полтавської області від 08.07.2014 року № 2614. В списках громадян, які мають право на земельну частку (пай) по КСП позивачка не значиться. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 1944 року була прийнята на роботу КСП ім. Ілліча відповідно до запису трудової книжки. (а.с.8). КСП ім. Ілліча було реорганізовано у СВК «Андріївський» Хорольського району. Коло осіб, які мають право на земельну частку, визначає законодавство України, зокрема, Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95-4. Згідно із п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка [PERSON] була членом КСП «ім. Ілліча» та мала право на земельну частку (пай), проте до списків на отримання земельної частки (паю) внесена не була. Встановивши, що обставини, на які посилається позивачка та представник позивача як на поважність причин пропуску позовної давності, зокрема, те, що вона дізналась про своє право на пай у січні 2014 р., а також що є інвалідом та тяжко хворіла, не можуть бути визнані поважними, оскільки позивачці було відомо про розпаювання земель від мешканців сільської ради та працівників КСП. Крім того, в позовній заяві позивачка вказує, що про розпаювання земель вона чула давно, але хворіла, також вказану обставину підтвердила свідок [PERSON] Необізнаність позивачки, про право на пай не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР). Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін по справі. Згідно із ч.1 ст.80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Так, судом враховано, що правовідносини між сторонами виникли в 1995-1998 роках, коли проводилося розпаювання земель КСП, в якому працювала позивачка, та повинні регулюватися чинним на той час цивільним законодавством. З позовом до суду позивачка звернулася лише у липні 2014 року, вважаючи, що строк позовної давності нею не пропущений. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивачем пропущено трирічний строк загальної позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК та ст. 71 ЦК України (редакція 1963 року) для звернення до суду з вимогою про захист свого права, що є підставою для відмови у позові. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона не знала про те, що їй повинні були виділити частину паю, як члену колгоспу КСП імені Ілліча, а також на те що вона на час розпаювання вже була на пенсії, хворіла, які на її думку слід кваліфікувати як поважні і достатні для поновлення строку позовної давності, для звернення до суду за поновленням свого порушеного права нею не було пропущено, тому що її право було встановлено державним актом на право власності на землю серія ПЛ № 00017, зареєстрованого 25 березня 1996 року і процес приватизації ще триває, - суд до уваги не приймає як підставу поважності причин пропуску позовної давності, оскільки, з моменту виникнення права на колективну власність минуло 18 років. Інших доказів поважності причин пропущення строку позовної давності позивачкою не надано.

Outcome: dismissed