Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним в судовому порядку Договору на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від «01» листопада 2012р. У позовній заяві [PERSON] стверджував, що умови договору на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від «01» листопада 2012 р., який був укладений між ним та відповідачем, йому не були відомими, фактично сторонами не виконувалися, договір нібито було укладено під впливом обману. У зв'язку із цим Позивач посилаючись на норми закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсним Договір на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від «01» листопада 2012р. та стягнути з ДП «Екотепло» ТзОВ «Леополіс Плюс» 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди. Відповідач проти задоволення позову заперечив. У поданих до суду запереченнях стверджує про законність укладеного договору та що на взаємовідносини сторін не поширюються вимоги закону України «Про захист прав споживачів», про недоведеність розміру моральної шкоди та відсутність підстав для її стягнення. Ухвалою Трускавецького міського суду від 08.08.2016 року до участі у справі залучено третю особу ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1». Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, в задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» в судове засідання не з'явився та не повідомив причини неявки, тому за вказаних обставин суд вирішив слухати справу у його відсутності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником приміщення [ADDRESS], яке використовувалось як готельний номер. Відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов'язує (рівно, як і зобов'язують інші речові права щодо майна). В статті 322 ЦК України зазначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. 01 листопада 2012 року між ДП «Екотепло» ТзОВ «Леополіс Плюс» та [PERSON] було укладено договір №01/11-4061 на забезпечення надання послуг з утримання нерухомого майна. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з сіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 1.1. цього договору передбачалося надання [PERSON] комплексної послуги, що включає: забезпечення надання послуг щодо утримання та поточного ремонту належного Замовнику приміщення [ADDRESS]; забезпечення постачання до приміщення комунальних послуг, у тому числі теплопостачання, електропостачання, холодне і гаряче водопостачання, водовідведення та ін., шляхом укладення договорів в інтересах Замовника з відповідними постачальниками таких послуг; забезпечення надання послуг з утриманнята ремонту будівлі [ADDRESS]. Суд взяв до уваги, що умовами цього договору сторони не передбачали фактичного надання чи постачання послуг безпосередньо Відповідачем, а лише забезпечення можливості їх постачання у приміщення №4061 відповідними постачальниками комунальних послуг. Водночас Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу порушення відповідних умов договору. Статті 13 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Пунктом 1.6 Договору сторони підтвердили, що на момент укладення цього Договору вони мають повну цивільну правоздатність та дієздатність; укладення цього Договору відповідає їх інтересам; волевиявлення на укладення цього Договору є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, без впливу обману, помилки або тяжких для Сторін обставин; умови Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості Сторін; цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені саме цим Договором; у тексті цього Договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються предмета Договору. Таким чином доводи Позивача про наявність обману у діях Відповідача при укладенні оскаржуваного Договору спростовуються матеріалами справи. Відповідно до частини Другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини. В силу ст. 204 ЦК України Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За твердженнями позивача оскаржуваний договір суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів» проте таке твердження не може бути взято до уваги судом оскільки згідно п.22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; Сфера дії цього закону поширюється на відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Разом із цим, як зазначає Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 р. дія Закону не поширюється на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином для здійснення підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями. Судом під час розгляду справи встановлено, із пояснень Позивача, що останній є зареєстрований як фізична особа підприємець. Відповідно до інформації з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців одним із видів діяльності, за яким здійснюється підприємницька діяльність Позивача є діяльність яка за кодом КВЕД 68.20 - Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Здійснення такої діяльності підтверджується укладенням 17 травня 2013 року між Позивачем та ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» договору доручення на управління майном. Згідно погоджених умов договору доручення, зокрема п.1.1, Установник управління - [PERSON] передає приміщення-апартаменти №4061 загальною площею 59,3 кв.м., що розташоване у Комплексі апартаментів «Лісова пісня» та знаходить за адресою: [ADDRESS], в управління, а Управитель - ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» зобов'язується діючи як повірений, за плату здійснювати від свого імені управління Об'єктом в інтересах Установника управління, шляхом його експлуатації в якості готельного номера в складі Комплексу апартаментів, та отримання прибутку від такої експлуатації. Умови Договору управління передбачали, що Позивач отримує винагороду, в розмірі та на умовах, що визначені цим Договором. При цьому Договір на Управління містив умови відповідно до яких ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» як Управитель приміщення №4061 здійснювало оплату Комплексної послуги, що надавалась за договором №01/11-4061 на забезпечення надання послуг з утримання нерухомого майна у приміщенні №4061 на умовах встановлених оскаржуваним договором з утримання нерухомого майна №01/11-4061 від «01» листопада 2012р. . Згідно довідки ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» від 01.06.2016 року вбачається, що за час дії договору від Договору №01/11-4061 доручення на управління майном від 17.05.2013 року, по нежитловому приміщенню №4061 систематично здійснювалася оплата за надання Комплексної послуги, загальна сума яких складає 52 824,25 грн. Водночас судом встановлено, що протягом дії цього договору Позивач систематично отримував винагороду, за використання в якості готельного номера в складі Комплексу апартаментів. Загальна сума такої винагороди становила 79 762, 21 грн., що підтверджується матеріалами справи, а саме: показами Позивача та платіжними дорученнями. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12.04.1996 року на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється. В листі Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика про розгляд цивільних справ про захист прав споживачів 2009-2012 роки» зазначено, що якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував чи мав намір використовувати придбаний товар у підприємницькій діяльності, чи як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється. Враховуючи вищенаведене Суд приходить до висновку про використання Позивачем приміщення №4061 в комерційних цілях, а отже і послуги за оскаржуваним договором спрямовані на забезпечення потреб пов'язаних із підприємницькою діяльністю. За таких умов, Договір на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від «01» листопада 2012р. не регулюється нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, за результатами розгляду справи, не знайшли свого підтвердження доводи Позивача про поширення на взаємовідносини сторін вимог закону «Про захист прав споживачів» оскільки Позивач не є спеціальним суб'єктом на якого поширюються дія зазначеного закону. Також, за результатами розгляду справи, не знайшли свого підтвердження доводи Позивача про порушення вимо г закону під час укладення оскаржуваного договору та не встановлено інших підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним. А отже, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону. Щодо вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. N 5, від 27 лютого 2009 р. N 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як зазначає Пленум ВСУ у п 4 Постанови, Пленум Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Матеріали справи не доведено фактів страждань Позивача, їх розміру, не обґрунтовано розрахунок розміру моральної шкоди, що є обов'язковим, тому вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу та надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі, проаналізувавши норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги недоведені та не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог, як це передбачено ст. 60 ЦПК України.

Outcome: dismissed