Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить: здійснити поділ спільного майна подружжя: визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі . Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу сторонами придбано майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Договір купівлі- продажу , за згодою сторін було оформлено на ім,я відповідача та зареєстровано в державному реєстрі прав власності також за нею. Фактично між сторонами шлюбні відносини припинені 16.01.2019 року . З цього ж часу між ними виник спір щодо користування та права власності на спірну квартиру. 16 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 11 червня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву,в якому представник відповідача зазначила, що в своєму позові позивач не ставить питання про визнання спільною сумісною власністю , а вже констатує факт , що майно є спільною сумісною власністю , при цьому відсутнє будь-яке рішення про визнання вказаного факту , а без цього не можливо вирішити питання про поділ спільного сумісного майна подружжя. Відповідач не заперечує той факт, що сторони проживали у шлюбу, однак дана квартира була придбана за грошові кошти батьків відповідача і позивач не має до цього жодного відношення , а тому без вирішення питання про визнання квартири спільною сумісною власністю не можливо її поділити. Квартира оформлена на відповідача, а тому позивач повинен довести той факт, що він приймав участь у купівлі квартири , окрім того повинен довести той факт звідки він взяв грошові кошти на купівлю квартири , джерело цих коштів та інше. Однак , про це в позові нічого не заначено та не доведено належними та допустимими доказами з боку позивача. В позовній заяві позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири , але не просить залишити у власності відповідача Ѕ частку квартири , а також і не просить припинити за нею право власності на цю частку , а отже в даному контексті позовні вимоги задоволенні бути не можуть, і тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 11 червня 2019 року клопотання позивача про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 13 вересня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з копії договору купівлі- продажу від 16.09.2016 року посвідченого ПН ХМНО Кошель Т.В. за р. №4788 , відповідач [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка відповідно до ст. 71 СК України є спільним сумісним майном подружжя. Як вбачається з заяви позивача від 15.09.2016 року посвідченої ПН ХМНО Кошель Т.В. за р. №4770, позивач [PERSON] надав згоду відповідачу [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] , яка була придбана ними на спільні кошти у період шлюбу. Відповідно до Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек , єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна від 26.04.2019 спірна квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] .. Згідно звіту ТОВ «Діо» ринкова вартість Ѕ частини квартири [ADDRESS] складає 292 400 грн. Згідно з ч. 1ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Частинами 1,2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином , аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку , що позовні вимоги про поділ майна та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved