Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності. Позивач посилається, на те що в грудні 2016 року орендар позивача повідомив йому, що до його квартири прийшли незнайомі люди та повідомили що вони купили квартиру позивача та бажають в ній проживати. 26.11.2016 року позивач нібито продав свою квартиру на підставі доручення від 23.07.2015 року. Даним дорученням, позивач нібито уповноважив на відчуження своєї квартири [PERSON] , [INFO] , яка проживає у [ADDRESS] здійснити продаж квартири позивача. Згідно даного доручення, яке позивачем не було підписано, [PERSON] продала без його (позивача) відома належну йому квартиру [PERSON] , який через шість днів перепродав квартиру [PERSON] , який в свою чергу в цей же день зробив зворотну довіреність на [PERSON] на право продажу від його імені даної квартири. Дані обставини, щодо видачі доручення позивачем на відчуження його квартири не відповідають дійсності, оскільки у нього є рідний син, який у свою чергу є спадкоємцем, і позивач бажав дану квартиру залишити йому у спадок і нікому її не продавав. Однак квартира прийшла у непридатний для проживання стан, оскільки позивач емігрував у Ізраїль та не мав можливості приїжджати в Україну. У зв`язку із цим у березні 2016 року позивач уклад договір оренд із громадянином [PERSON] із зобов`язанням здійснити ремонт в даній квартири. В рахунку здійснення ремонту за згодою позивача орендар вселився у дану квартиру, а отже дана квартира фактично не вибувала з володіння та користування позивача. Позивач також стверджує, що ніколи нікому не видавав жодних довіреностей від свого імені, більше того копія паспорта з фото нібито із зображенням позивача не відповідають дійсності, на бланку тексту доручення та на тексті перекладу доручення його підпис відсутній. Таким чином, для відновлення порушеного права позивача, він змушений звернутись до суду із позовом за захистом свої прав. У зв`язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просив суд визнати недійним доручення від 23 липня 2015 року за яким [PERSON] , [INFO] уповноважує [PERSON] , [INFO] в тому числі на укладання угод цивільно-правового характеру (купівлі-продажу, міни, найму ), визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н. В., зареєстрований в реєстрі № 5737, за яким [PERSON] , [INFO] , від імені якого діє [PERSON] , [INFO] передав у власність, а [PERSON] , прийняв у власність квартиру номер [ADDRESS] , визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 28,10 кв. м. , в тому числі житловою 11,50 кв. м., під номером [ADDRESS] , [ADDRESS] . Ухвалою судді від 26.11.2018 року відкрито провадження по цивільній справі, судовий розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 26.12.2018 року представник відповідачів подала до суд відзив на позовну заяву у якому просила визнати, що позивач [PERSON] зловживає процесуальними правами та просить позовну заяву залишити без розгляду посилаючись на те, що позовні вимоги позивача надумані та безпідставні, діє в супереч вимогам ст. 44 ЦПК України , адже у провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці з 07.04.2017 року знаходиться цивільна справа №725/1056/17 про виселення та усунення перешкод у користуванні квартиру яку з вини позивача суд не може розглянути, позивач безпідставно просить суд визнання права власності на квартиру в [ADDRESS] , так як власником даної квартири є [PERSON] 02.01.2019 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив представника відповідачі, у якому стверджувала, що позивач діє в межах закону та належним чином користується своїми процесуальними правами, для захисту свого порушеного права, підтримує викладені у позовній заяві вимоги позивача просить задовольнити. Ухвалою суду від 21.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференціїї. Суду пояснив, що з 2007 року проживає в Ізраїлі. Квартира під номером [ADDRESS] належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 09.12.1993 року. Зазначену квартиру він нікому не відчужував, наміру такого не мав. [PERSON] не знає, ніколи її не бачив та не спілкувався з нею. Ніколи не був у нотаріуса в Ізраїлі в місті Тель-Авів, та як він мешкає в м. Пардес [PERSON] - [PERSON] . Йому 93 роки, та йому важко кудись їхати. Окрім цього його син відвідав нотаріуса [PERSON] , який начебто від його імені видав доручення [PERSON] місце здійснення діяльності зазначеного нотаріуса не місто Тель-Авів, а місто Хайфа. Окрім цього нотаріус [PERSON] письмово підтвердив, що позивач [PERSON] не звертався до нього для виготовлення і посвідчення доручення на ім`я [PERSON] , а також не складав та не видавав доручення від 03.12.2015 року без реєстраційного номеру. Окрім цього пред`явив свій паспорт громадянина Ізраїлю, який за участю перекладача у судовому засіданні був перекладений на українську мову. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву не подала. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у відзиві. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності від 09.12.1993 року [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу 26.11.2016 року [PERSON] від імені якого діє [PERSON] за довіреністю, посвідченою [PERSON] нотаріусом у м. Тель-Авів 23.07.2015 року, надалі іменується "продавець" та [PERSON] , надалі іменується "покупець" уклали договір про таке: [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS] , і зобов`язується оплатити її вартість за ціну та на умовах встановлених у цьому договорі. Продаж квартири вчинено за 38100 гривень, які представниця продавця одержала повністю від покупця до підписання цього договору. Згідно доручення від 23.07.2015 року [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з правом укладання договорів, угод цивільно-правового характеру, в тому числі купівлі-продажу, міни, найму(оренди). Також в дорученні зазначено ідентифікаційний номер [PERSON] №3-1752261-3 та номер паспорту громадянина Ізраїлю № [NUMBER] . Зазначене доручення у судовому засідання було перекладено перекладачем на українську мову. Перекладач зазначив, що текст цього доручення на івриті не має жодного змісту та не відповідає правилам написання. Так як речення на івриті пишуться і читаються з права на ліво. Згідно витягу з реєстру актів цивільного стану громадян Міністерства внутрішніх справ Ізраїлю, [PERSON] має особисте посвідчення № [NUMBER] 2323954 1, транзитного посвідчення № [NUMBER] не мав. В судовому засіданні судом були оглянуті матеріали нотаріальної справа в якій міститься копія паспорту [PERSON] Перекладачем у судовому засіданні було зазначено, що в даному документі на івриті зазначено прізвище « [PERSON] » ім`я « [PERSON] », а в англомовному варіанті [PERSON] . Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.07.2018 року зареєстровано заяву [PERSON] , про те, що в 2016 році чоловік, який назвався [PERSON] показав та надав документи на право власності та договір купівлі-продажу на квартиру [ADDRESS] ., які є підробленими, на підставі вказаних документів [PERSON] намагався заволодіти вказаною квартирою. Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта\~ Згідно ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. \~ \~ \~ \~ У\~суду не\~має підстав\~сумніватись в\~достовірності пояснень\~позивача,\~достовірності письмових\~пояснень нотаріуса\~Ярхо [PERSON] ,\~а також\~в правильності\~перекладу тексту\~доручення від\~23.07.2015 року, так як вони є послідовними та логічними. Так фіктивними (підробленими) документами, є документи які містять у собі неправдиві данні або реквізити, що не відповідають дійсності. Судом встановлено, що у дорученні від\~23.07.2015 року містяться неправдиві данні та реквізити, що не відповідають дійсності, а тому зазначений документ є фіктивними (підробленими). Враховуючи, зазначені обставини, суд приходить до висновку про відсутність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та про відсутність волевиявлення вчинення такого правочину внаслідок неправомірних дій інших осіб. Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири відповідають вимогам закону, зібраним доказам та обставинам справи, оскільки договір купівлі-продажу від 26.11.2016 року укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, особою, яка діяла від імені позивача на підставі недійсної довіреності, що відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним. Враховуючи, що квартира під номером [ADDRESS] неправомірно вибула з володіння власника [PERSON] , то позовні вимоги про визнання за ним такого права підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved