Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивачка звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з зазначеним позовом у якому посилається на те, що з 2001 року проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. 09.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано. На утриманні позивачки знаходяться її малолітні діти. Відповідач матеріально дітей не утримає. Вона має намір разом з дітьми поїхати за кордон, для належного утримання дітей, але відповідач перешкоджає їй у цьому, безпідставно відмовився надати письмову нотаріальну посвідчену згоду на виїзд малолітніх дітей за межи Держави України, тому змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Позивачка в судовому засіданні уточнила позовні вимоги, просила усунути перешкод у виїзді за межі України та дозволити виїзд [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за межі України на постійне проживання до Білорусії без згоди батька [PERSON], [INFO]. Просила зобов'язати Бериславський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Херсонській області надати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] необхідні проїхані документи за межі України для виїзду за кордон. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа - Служба у справах дітей Бериславської РДА Херсонської області - представник Морєва А.В. позов визнала та просила його задовольнити, оскільки це відповідає інтересам дітей. Прокурор Сидоренко О.Д. в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги [PERSON] та не заперечувала проти вивезення [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за межі України без згоди батька [PERSON], [INFO]. Представник Бериславського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Херсонській області в судове засідання не з'явився, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Згідно зі ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, думку прокурора, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Відповідно до змісту ст.59 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України. Відповідно до змісту ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.9,10). У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що 09.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить копія рішення суду (а.с. 6). Згідно довідки виданої Червономаяцькою сільською радою малолітні: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] проживають разом з матір'ю [PERSON] та знаходяться на її утриманні (а.с.8). У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини», глава 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Положеннями ст.ст. 141, 157 СК України та Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до ч. 1 ч.2 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно абз.1 пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов?язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Зважаючи на інтереси дітей, їх стать, потребу у материнській любові та турботі та відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.) згідно якої малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З пояснень представника органу опіки та піклування Бериславської РДА вбачається, що виходячи з інтересів дітей доцільно надати дозвіл на виїзд дітей за межі України з метою виховання дітей. Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами цивільного законодавства. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р. № 3857-ХІІ, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724, передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у тому числі і за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Одним з завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (стаття 1). Позивачка має намір виїхати за межі України до Білорусії разом з дітьми для працевлаштування, забезпечити належний рівень дочці та сину, створити умови для повного та гармонічного розвитку дітей. Судом встановлено та даний факт не заперечував сам відповідач, що він відмовився вчинити відповідні дії нотаріального характеру щодо надання згоди на виїзд дітей за межі України. Суд вважає, що виходячи з інтересів малолітніх дітей, які не повинні бути розлучені з матір'ю та повинні рости в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України на постійне проживання до Білорусії без згоди та супроводу батька [PERSON]. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Закону України «Про охорону дитинства» ст..ст. ст.141, 153, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved