Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ДП «Агрохолод» за захистом трудових прав з позовними вимогами про стягнення додаткової суми відшкодування за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 15 червня 2009 року по 28 лютого 2014 р. в розмірі 73266,79 грн., а також компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з індексацією суми відшкодування за весь час затримки у загальному розмірі 36533, 79 грн., тобто просить стягнути загальну суму 109800,58 грн. згідно наданого розрахунку. Позов обґрунтований тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2009 року, яке набуло законної сили, задоволені позовні вимоги [PERSON] до Науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту холодильної техніки і технології «Агрохолод» по стягненню невиплаченої при звільненні заборгованості по заробітній платі, а саме суми компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 03.01.1995 р. по 01.04.1995 р. за сумісництвом з урахуванням втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням її виплати у розмірі 118, 39 грн. і грошову допомогу у розмірі шості місячних окладів при звільненні в розмірі 7758, 72 грн., а також по стягненню в порядку ст. 117 КЗпП України суми відшкодування за весь час затримки з вини власника повного розрахунку при звільненні за період з січня 2006 року по 15 червня 2009 р. у розмірі 52483, 19 грн., яка обчислена з середньомісячного показника заробітної плати в розмірі 1295, 12 грн. В позові зазначене, що для примусового виконання зазначеного рішення було відкрите виконавче провадження 07.08.2009 року, але декілька разів виконавчий лист повертали з виконавчої служби, після чого по заяві [PERSON] провадження відновлювалися. За час тривання виконавчого провадження інститут «Агрохолод» був перетворений у Державне підприємство «Агрохолод», яке стало повним правонаступником останнього. З 03.12.2008 року ДП «Агрохолод» внесене до переліку об'єктів, що підлягають продажу в порядку приватизації. В позові вказане, що незважаючи на всі міри яки прийняти виконавчою службою, відповідачем не проведений розрахунок, тому просить на підставі ст. 177 КЗпП України просить задовольнити позовні вимоги за період з 15 червня 2009 року. Позивач з'явився у судове засідання наполягав на задоволенні позову, надав додаткові письмові пояснення до позову. Наполягав на тому, що розрахунок на виконання рішення суду та за період з 15.06.2009 року з ним не здійснений з вини відповідача, тому вважає що є підстави в порядку ст. 117 КЗпП для стягнення додаткової суми відшкодування за час затримки за новий строк. На запитання сторони відповідача підтвердив, що йому відомо про арешт усього майна та рахунків відповідача та залучив до матеріалів справи відповіді з виконавчої служби, де наданий звіт по проведеним виконавчим діям та неможливістю завершення виконання. Позивач підтвердив, що жодних дій державного виконавця по виконавчим діям та в цілому не завершення примусового виконання вказаного судового рішення він не оскаржував. Наполягав на тому, що на його думку сума відшкодування за додатковий строк відноситься до невиплаченої заробітної плати при звільненні, тому на вимоги по її стягненню та індексації не розповсюджуються передбачені строки даності звернення до суду за захистом трудових прав. Представник відповідача заперечував у задоволені позову в повному обсязі, надала письмові заперечення та докази на спростування доводів позивача, щодо винних дій відповідача по не виконанню рішення суду на користь позивача. Вказала, що наданими сторонами підтверджене та не спростоване позивачем, що виконавче провадження триває по об'єктивним причинам, тому як на все майно та рахунки відповідача накладені арешти, а по акту 14.12.2011 року функції управління майном «Агрохолод» передані Регіональному фонду держмайна для подальшого його продажу. Наполягала, що відповідачем виконуються накази Фонду держмайна по підготовці ДП «Агрохолод» для продажу з умовами обов'язкового погашення покупцем кредиторських заборгованостей в тому числі по судовим рішенням. Таким чином, примусове виконання вказаного рішення поки не можливе не звини відповідача. Також, представник заявила про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду за захистом за період з 2009 року. Розглянувши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони не засновані на вимогах закону, не підтверджуються наданими доказами та не відповідають встановленим обставинам по справі. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. «Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України»( "Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.") Згідно п. 2.2. Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237'1 цього кодексу»: « За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». Таким чином, суд зазначає, що вирішення трудового спору по стягненню за рішенням суду середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передбаченою законодавством мірою відповідальності власника перед працівником за порушення положень ст. 116 КЗпП та не відноситься до сум, що належать йому від підприємства, установи, організації при звільненні та підлягають нарахуванню в розумінні ст. 116 КЗпП України. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. «Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та про те, що після рішення суду про стягнення заробітної плати, яке не виконане, правовідносини переходять у площину виконавчого провадження». ( Викладена позиція Конституційного суду України, також врахована Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в увалі від 25.12.2013 ( № 6-40054св13). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2009 року по справі № 2-3251/09, яке набуло законної сили 26.06.2009 р., задоволені позовні вимоги [PERSON] до Науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту холодильної техніки і технології «Агрохолод» по стягненню невиплаченої при звільненні 27.01.2006 р. заборгованості по заробітній платі, а саме суми компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 03.01.1995 р. по 01.04.1995 р. за сумісництвом з урахуванням втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням її виплати у розмірі 118, 39 грн. і грошову допомогу у розмірі шості місячних окладів при звільненні в розмірі 7758,72 грн., а також по стягненню в порядку ст. 117 КЗпП України суми відшкодування за весь час затримки з вини власника повного розрахунку при звільненні за період з січня 2006 року по 15 червня 2009 р. у розмірі 52483,19 грн., яка обчислена з середньомісячного показника заробітної плати в розмірі 1295, 12 грн. ( а.с. 6) Таким чином, позивач вже звертався за захистом порушеного трудового права в порядку ст. ст.116-117 КзпП України, та на його користь судом стягнута заборгованість по невиплаченим сумам на час звільнення, а також роботодавець був притягнутий судом до відповідальності стягненням середнього заробітку за час затримки з вини власника повного розрахунку по день постановлення рішення. При цьому суд вказує що, під час розгляду справи № 2-3251/09 позивачем вже був визначений остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення цього триваючого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що розрахунки не були проведенні відповідачем до розгляду по суті справи № 2-3251/09, остаточний обсяг вимог позивачем був визначений по день постановлення рішення, а саме 15.06.2009 року ( п. 20 Постанови Пленуму № 13). Наданими сторонами до справи матеріалами виконавчого провадження підтверджене та не спростоване сторонами, що для примусового виконання зазначеного рішення було відкрите виконавче провадження 07.08.2009 року, яке триває до цього часу. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України, наказом Фонду держмайна №1054 від 22.07.2010 р. до переліку продажу державного майна на аукціоні включений цілісний майновий комплекс ДП «Агрохолод». Відповідно до вимог ст. 12 Закону України про приватизацію державного майна» згідно акту від 14.12.2011 року функції управління майном підприємства передані до регіонального відділення Фонду держмайна. Все майно та рахунки відповідача арештовані за постановами виконавчої служби в межах зведеного виконавчого провадження. Усе майно цілісного майнового комплексу ДП «Агрохолод» у тому числі з автомобілями, було оцінене та увійшло до переліку державного майна, що підлягає приватизації та не може бути зменшене за рішенням відповідача. У зв'язку з чим, виконавчою службою за наслідком виконавчих дій не встановлене майно на яке можливе звернути стягнення в рахунок боргу. ( а.с. 9-10, 14, 36, 42-44, 48, 49-53, 56, 62-78). Суд враховує, що позивач за весь час з 2009 року не оскаржував дії виконавчої служби, не звертався за встановленням чи зміною порядку виконання судового рішення від 15.06.2009 р.. Виходячи з наведеного, суд встановлює, що починаючи з часу відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення по справі № 2-3251/09 та на час розгляду даної справи по суті, зазначені спірні правовідносини перейшли та знаходяться у площині виконавчого провадження врегульованого положеннями Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі щодо відповідальності держаного виконавця та боржника. Також, суд встановлює, що позивачем не надано належних та допустимих доказів по справі (ст.58-59 ЦПК України), що невиплата нарахованої за рішенням суду від 15.06.2014 року суми, що підлягає виплаті після звільнення в розмірі 118, 39 грн. і грошова допомога у розмірі шості місячних окладів при звільненні в розмірі 7758, 72 грн., добровільно не сплачена відповідачем чи примусово не стягнута в порядку виконавчого провадження до цього часу саме з вини відповідача. Суд, не вбачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України по притягненню роботодавця до відповідальності за затримку повного розрахунку при звільненні за додатковий період з 15.06.2009р. На підставі викладеного суд встановлює, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі, у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог по суті спору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed