Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, виділивши її в натурі, визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, виділивши її в натурі, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона перебуває у зареєстрованому 21.01.1995 року шлюбі. Спільне життя в них не склалось, шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Проживаючи однією сім'єю вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та на спільні кошти придбали домоволодіння [ADDRESS] с. Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 74,8 кв.м. розташований на приватизованій ділянці площею 2 000 кв.м. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною вартістю подружжя, сторонами не досягнуто, тому вона змушено звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.01.1995 року, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини і навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В період зареєстрованого шлюбу сторонами було набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2000 року. Згідно вказаного договору покупцем квартири був [PERSON], що підтверджується договором купівлі продажу від 03.02.200 року (а.с. 4). Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", порушуючи справу даної категорії, суддя зобов'язаний згідно з вимогами ст. 143 ЦПК України, з метою забезпечення її своєчасного і правильного розгляду, провести всі необхідні для цього підготовчі дії, зокрема, відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати документи (дані): … висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а у необхідних випадках - органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість пов'язаних з цим переобладнань. Як роз'яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою суду від 02.04.2014 року у справі призначено проведення будівельно-технічної експертизи. 15.01.2015 року на адресу суду надійшло повідомлення від Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість висновку № 1316/1317/1318-14 (а.с. 70). Суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірний об'єкт є спільним майном подружжя, в якому має бути визнано за кожною зі сторін право власності на зазначене майно в рівних частках - по 1/2 його частині без їх поділу в натурі. При цьому суд виходив з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, тому суд вважає необхідним поділити спільне майно без поділу його в натурі, лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності.

Outcome: partial