Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визначення ідеальної частки квартири та встановлення порядку користування квартирою. Позов обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, шляхом пайових виплат, у період з 2012 року по 2014 рік було придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого 01 лютого 2014 року Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30 жовтня 2019 року, виданої ОСББ "Бульвар 5Б", вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована я, відповідач та наш син [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.09.2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. А оскільки, між сторонами склалися неприязні стосунки, і позивач не може в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, яка не визначена, тому вимушена звернутися до суду за захистом свого права. Бажає припинити право спільної сумісної власності на спірну квартиру, шляхом визначення ідеальної частки без виділу частки чи поділу спільного сумісного майна в натурі. Квартира не може бути поділена у натурі, оскільки розташована на 4-му поверсі десятиповерхового будинку, а отже, неможливо виділити їй та відповідачу ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, а тому слід встановити порядок користування приміщеннями квартири. Також просить судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають повному задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.09.2019 року розірвано. Відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого 01 лютого 2014 року Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано- Франківської області, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30 жовтня 2019 року, виданої ОСББ "Бульвар 5Б", вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована я, відповідач та наш син [PERSON] . Зазначена вище квартира розташована на 4-му поверсі десятиповерхового будинку (з мансардою) та складається з 2 (двох) окремих ізольованих кімнат житловою площею 32,7 кв.м, а саме: 14,4 кв.м. та 18,3 кв.м., кухні площею 10,0 кв.м., сполученої вбиральні та ванної кімнати площею 4,2 кв.м., коридору площею 14.7 кв.м., балкону (тераси) площею 4.5 кв.м, лоджії 4.0 кв.м. та комори площею 2,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 69,2 кв.м. Як зазначалося вище, відповідач по справі позовні вимоги визнав повністю, а отже визнав і доводи позивача та не оспорював обставини, якими позивач мотивував свої вимоги. Нормами ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що доводи позивача належним чином обґрунтовані доказами, які досліджені судом, ніким не оспорюються та не заперечуються, а також визнаються самим відповідачем по справі, а тому сумніви щодо достовірності цих обставин відсутні. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідност.372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як встановлено судом, заперечення щодо рівності часток сторін у спільній власності відсутні, інших обставин, які б давали підставу для збільшення чи зменшення часток співвласників не встановлено. Відповідно до ч.3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, оскільки вимога припинити право спільної сумісної власності є похідною вимогою від основної визначення ідеальних часток у квартирі та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, в результаті чого право власності спірної квартири належатиме особам на праві спільної часткової власності, суд приходить до висновку про відмову у частині даної позовної вимоги за безпідставністю. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст. 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Вказаний позивачкою варіант порядку користування враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідност.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу надано акт виконаних робіт від 21.02.2020р. на суму 3800 грн., квитанція №228159 від 14.02.2020 р. про сплату позивачем 3 800 грн. адвокату Осташ Г.Б., акт виконаних робіт від 31.01.2020р. на суму 3200 грн., квитанція №228158 від 30.01.2020 про сплату позивачем 3 200 грн. адвокату Осташ Г.Б. Однак, разом з цим, позивачем до суду не надано договору про надання правничої допомоги, який би підтверджував, що адвокатом Осташ Г.Б. позивачу дійсно надавалась правнича допомога, пов`язана з розглядом саме даної справи. Крім того, з акту виконаних робіт від 21.02.2020р. на суму 3800 грн. вбачається, що вартість ведення справи в суді першої інстанції 3 100грн., у зв`язку із визнання відповідачем позову та поданням відповідної заяви, судові засідання не проводилися, адвокат участі в засіданнях не приймав. Враховуючи наведене вимога позивача про стягнення із відповідача понесених витрат на правову допомогу в сумі 7000 гривень задоволенню не підлягає. У відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи на загальну суму 1536 грн., відтак з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial