Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до Лисичанського міського суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 9 травня [INFO] р. мат сторін - [PERSON] , 1927 р.н., місце проживання якої на день смерті було [ADDRESS] , про що складено відповідний актовий запис № 894 від 12.05.2015 року Відділом РАЦС реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 54,60 кв.м., житловою площею 51,65 кв.м, що належав померлій на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Лисичанською ДНК 26.06.1957 року № 5897/1. Зазначену спадщину позивач прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Лисичанського міського нотаріального округу Кравченко В.О., якою була заведена спадкова справа. Від нотаріуса їй стало відомо, що мати заповідала належний їй будинок відповідачці - [PERSON] , її сестрі. На день смерті матері відповідачці виповнилось 64 роки, вона є непрацездатною особою, тому має право на обов`язкову частку спадщини в розмірі 1/4 частки спадкового будинку відповідно до ст. 1241 ЦК України. 10 серпня 2016 р. вона звернулась до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу Кравченко В.О. с заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії і видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, які знаходяться у відповідача - [PERSON] . Позивач позбавлений можливості оформити спадщину у інший спосіб, тому звернулась до суду з даним позовом за захистом свого права та просила суд: 1) визнати за нею [PERSON] право власності на 1/4 частину спадкового майна, що складається з житлового будинку [ADDRESS] , що належав померлій на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Лисичанською ДНК 26.06.1957 року № 5897/1, в порядку спадкування за законом після матері [PERSON] , померлої [INFO] ; 2) стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 551,20 гривень, правову допомогу у розмірі 500,00 гривень, за виготовлення технічного паспорту на житловий будинок у розмірі 822,47 гривень, довідку БТІ у розмірі 122,47 гривень, оцінку майна у розмірі 600,00 гривень на загальну суму 2596,14 гривень. Відповідачем [PERSON] були надані письмові заперечення від 15.11.2016 року, в яких вона зазначила, що заперечує проти позовних вимог та просила повністю відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надала письмову заяву від 27.04.2017 року з проханням слухати справу за її відсутності, позов підтримує (а.с.82а). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, підтвердила факти, викладені в позовній заяві, та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, надала до суду письмову заяву від 21.09.2017 року з проханням розглянути справу за її відсутністю (а.с.128). В судовому засіданні представник відповідача - Боднарчук Б .Д. підтримав письмові заперечення, проти задоволення позову заперечував. В судовому засіданні представник відповідача, допитаний в якості свідка - [PERSON] пояснив, що є чоловіком відповідачки. У 1962 році він разом із своєю дружиною - відповідачем у справі купили будинок [ADDRESS] . У 1970 році йому надали квартиру у місті Сєвєродонецьку, куди вони переїхали жити. В 1970 році позивачка попросилась жити у їх будинку [ADDRESS] , де і жила до 1975 року. Після позивачка стала вимагати у відповідачки, щоб та передала їй цей будинок. Домовились, що відповідачка передасть будинок позивачці, а та в свою чергу відмовиться від обов`язкової долі в спадщині батьків, а саме спірному будинку. Позивач та відповідач у 1975 році звернулися до нотаріуса та оформили договір дарування будинку [ADDRESS] . Позивач, розуміючи суть та характер домовленості щодо відмови від обов`язкової долі в спадщині батьків, повинна були дотримуватися цієї вербальної угоди. Втім, позивач данної угоди не дотрималася та звернулась до суду з даним позовом. Відповідачка за померлою [PERSON] не доглядала, матеріально не допомагала, на похорон грошей не давала. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою померлої [PERSON] , позивач та відповідач є її племінницями. Підтвердила факт дарування будинку [ADDRESS] відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] з причини того, що останній ніде було жити, а відповідачці та її чоловікові надали квартиру у місті Сєвєродонецьку і їм цей будинок не був потрібний. Також пояснила, що позивачка рідко навідувала померлу [PERSON] , нічим їй не допомагала, участі в її похоронах не приймала. Відповідач [PERSON] за померлою [PERSON] доглядала, поховала. Заслухавши представників сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правових відносин. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.08.1950 р. виданим міськ. ЗАГС м. Лисичанськ Ворошиловградської області народилася [PERSON] , [INFO] , про що зроблено актовий запис № 430. Матір`ю дитини є [PERSON] (а.с.5). Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 04.10.1979 року, виданим міськ. ЗАГС м. Лисичанськ Ворошиловградської області, [PERSON] розірвала шлюб, прізвище після розірвання шлюбу - [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 539 від 04.10.1979 року, що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.6-7). Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.01.1947 року, виданим міськ. ЗАГС м. Лисичанськ Ворошиловградської області народилася [PERSON] , [INFO] , про що зроблено актовий запис № 279. Матір`ю дитини є [PERSON] (а.с.73). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] від 25.12.1966 року, виданим міськ. ЗАГС м. Лисичанськ Луганської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1039 від 25.12.1966 року (а.с.73). На підставі викладеного, судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрами та дочками померлої [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого 07.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, [INFO] в м. Лисичанську Луганської області, Україна, померла [PERSON] , про що зроблено актовий запис № 894 (а.с.8). Згідно з довідками № 957 від 17.12.2015 р. та № 660 від 09.08.2016 року, виданими Лисичанським комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації" громадянці [PERSON] , за архівними даними Лисичанського КП "БТІ" станом на 01.01.2013 року право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки № 5897/1 від 26.06.1957 року, посвідченого Лисичанського ДНК № 5897/1 від 26.06.1957 року (а.с. 24, 25, 80). Суд дійшов висновку, що також не заперечувалось сторонами по справі, що спірний будинок належав [PERSON] , а отже у позивача [PERSON] та у відповідача [PERSON] виникло право на спадкування спірного будинку після померлої [PERSON] . Згідно з заявою про прийняття спадщини за законом, зареєстрованою в реєстрі за № 2247 від 24.09.2015 року, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Кравченко В.О. (а.с.57). Згідно з заявою про прийняття спадщини за заповітом, зареєстрованою в реєстрі за № 1197 від 29.05.2015 року, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Кравченко В.О. (а.с.56). Отже, і позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] скористались своїм правом та звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.08.2016р., виданою приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Кравченко В.О., відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок з земельною ділянкою,у зв`язку з тим, їй не надані правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок з земельною ділянкою (а.с. 25). Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст.1 абз.17, ст.26 Закону України «Про загальнообоязкове державне пенсійне страхування» (в редакції на час відкриття спадщини) - непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, а саме 455 років у разі народження до 30 вересня 1956 р. включно.. Зі свідоцтва про народження позивачки та копії її паспорту вбачається, що на день відкриття спадщини вона досягла віку більше 55 років, тобто є непрацездатною особою. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що у позивача виникло право на спадкування на будинок [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] , після померлої матері [PERSON] , в порядку ч. 1 ст. 1241 ЦК України, як у непрацездатної дитини спадкодавця. Суд не приймає заперечень відповідача та її представника проти позову з огляду на таке. Відповідач заперечує проти права позивача на спадкування з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову та посилається на наступне. У 1968 році вона, [PERSON] , придбала будинок [ADDRESS] , який вона в 1975 році подарувала позивачці, що підтверджується копією договору, наявного в матеріалах справи - а.с. 108-109) в обмін на те, що остання відмовиться від своєї частки на будинок [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] , у зв`язку з чим, батьки склали заповіт в 1987 році та повторно в 2014 році та заповідали спірний будинок [PERSON] , що підтверджується копіями заповіту, наявними в матеріалах справи (а.с. 61, 62-68). Окрім цього, відповідач заперечує проти права позивача на спадкування з підстав, передбачених ч. 2 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України, які передбачають, що не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Суд зауважує, що право на відмову від прийняття спадщини та право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи регламентовано ст. ст. 1273-1275 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Однак позивач не подавав заяву про відмову від прийняття спадщини у нотаріуса, а навпаки - звернувся із заявою про її прийняття. Посилання відповідача та її представника на усну домовленість між нею та позивачкою щодо відмови останньою від права на спадкування спірного будинку після смерті матері [PERSON] у зв`язку з даруванням відповідачем позивачу свого будинку, не є належною та передбаченою чинним цивільним законодавством формою відмови від права спадкування. Окрім того, свідок [PERSON] підтвердила факт дарування будинку [ADDRESS] відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] з причини того, що останній ніде було жити, а відповідачці та її чоловікові надали квартиру у місті Сєвєродонецьку і їм цей будинок не був потрібний. Їй нічого не відомо щодо усної домовленості між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] щодо відмови позивачем від права спадкування будинку після померлої [PERSON] . На підставі викладеного, суд доходить висновку, що сам по собі договір дарування, укладений між позивачем та відповідачем будинку відповідача позивачці, не може бути доказом домовленості позивача та відповідача щодо відмови позивача від права спадкування майна батьків. Також, посилання відповідача на те, що нею був подарований будинок [ADDRESS] , позивачу в обмін на те, що остання відмовиться від своєї частки на будинок [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] , протирічать положенням ст. 1273-1275 ЦК України. Окрім цього, відповідач не надала суду жодного належного, достатнього, допустимого доказу на підтвердження усної домовленості, а її посилання на усну домовленість між нею та позивачкою щодо відмови останньою від права на спадкування спірного будинку після смерті матері [PERSON] , у зв`язку з даруванням відповідачем позивачу свого будинку, не є належною та передбаченою чинним цивільним законодавством формою відмови від права спадкування, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги дану підставу, як заперечення щодо спадкування позивача. Посилання відповідача та її представника на відсутність у позивачки права на спадкування згідно ч. 2 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України суд не бере до уваги, оскільки позбавлення права на спадкування можливе лише за рішенням суду. Однак доказів наявності такого рішення суду не надано. З відповідними зустрічними позовними вимогами відповідач до суду не зверталася. Згідно з Листом ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у позивача [PERSON] існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, після смерті матері [PERSON] , у зв`язку з чим її право має бути захищене судом, шляхом визнання за нею [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] право власності на на 1/4 частину спадкового майна, що складається з житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, за таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майнопідлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивач. Згідно з квитанцією про сплату судового збору № 59 від 04.10.2016 року, [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 551 гривню 20 копійок. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у сумі 551 гривня 00 копійок. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з квитанціями № 13250544-1 від 27.11.2015 року, № 660 від 08.08.2016 року, № 18087870 від 23.09.2016 року [PERSON] сплатила за виготовлення технічного паспорту на житловий будинок - 822,47 гривень, довідку БТІ - 122,47 гривень, оцінку майна - 600,00 гривень відповідно. Враховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] за виготовлення технічного паспорту на житловий будинок - 822,47 гривень, довідку БТІ - 122,47 гривень, оцінку майна - 600,00 гривень. Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем по справі не надано доказів, визначених ст. 137 ЦПК України, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на користь позивача 500 гривень за надання правової допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved