Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, починаючи з 11.04.1984 є зареєстрованою та проживає у [INFO] (колишня Першотравнева) в с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області. Добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даною квартирою, постійно робить в ній поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги, однак документи, які б підтверджували її право власності на дане житло відсутні. Вищевказана квартира була надана їй на підставі рішення виконавчого комітету Кинашівської сільської ради від 11.04.1984 №25, яким було затверджено протокол спільного засідання адміністрації місцевого комітету профспілки Тульчинського комбікормового заводу про надання їй зазначеної квартири для проживання та дозволу на заселення в неї. Вона зверталась до Кинашівської сільської ради з заявою про те, щоб визнати за нею право власності на дану квартиру, оскільки вона понад 30 років безперервно користується нею. Однак їй було відмовлено та роз'яснено, що їй необхідно звернутися до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В зв'язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] (колишня вул. Першотравнева, 16) в с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі. Відповідач - представник Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи наявна заява віднеї, згідно якої остання просить розглянути справу у її відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Представник третіх осіб в судове засідання не з'явилася, подав до суду клопотання, згідно якого просить провести судове засідання без участі третіх осіб та їх представника. Згідно письмових пояснень третьої особи [PERSON], які наявні в матеріалах справи, остання вважає позовні вимоги необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії постанови загального засідання заводського комітету і адміністрації Тульчинського міжколгоспного комбікормового заводу від 26.03.1984 «Про виділення житлових квартир працівникам заводу» (а.с.9), позивачу [PERSON] в складі сім'ї із двох чоловік надано квартиру в будинку №16 по вул. Першотравневій в с.Кинашів, що належала міжколгоспному комбікормовому заводу. Згідно копії рішення виконавчого комітету Кинашівської сільської ради від 11.04.1984 (а.с.8), виконком Кинашівської сільської Ради народних депутатів вирішив виділити [PERSON] квартиру і дозволити заселення в будинок №16 по вул. Першотравневій в с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області. Відповідно до відомостей, які містяться в копії домової книги для прописки (реєстрації ) громадян, які проживають у буд.№1/2 по вул.Щорса, с.Кинашів, Тульчинського району (а.с.10-11), [PERSON] зареєстрована з 14.09.1984 за вказаною адресою. Відповідно до копії витягу з рішення №104 виконкому Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької обаласті від 19.10.2016 (а.с.7), на квартиру в якій проживає [PERSON] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (кол.вул.Першотравнева, буд №16) Тульчинського району, Вінницької обаласті в зв'язку з уточненням. Відповідно до копії довідки, виданої виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької обаласті від 04.04.2018 (а.с.6), [PERSON] проживає за адресою: [INFO] (колишня вул.Щорса, 2/2). Позивач вказує, що відкрито, безперервно володіє квартирою №1 в будинку №82 по вул.Щаслива (кол.вул.Першотравнева, буд №16) в с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області, а тому є підстави, передбачені ст.344 ЦК України для визнання права власності за нею на дану квартиру. Аналізуючи вимоги позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст.344 ЦК України, тобто наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ча.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. В свою чергу, як вбачається із повідомлення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 08.11.2017 №749 (а.с.70), багатоквартирний будинок №82 по вул.Щаслива в с.Кинашів та квартира №1 в ньому не є власністю Кинашівської сільської ради та відповідно не перебуває на її балансі. Згідно повідомлення КП "Тульчинське МБТІ" від 26.07.2018 №494 (а.с.67), згідно архівних даних станом на 31.12.2012 право власності першочергове на житловий будинок, що розташований за адресою: вул.Щорса, 2, с.Кинашів, Тульчинський район, Вінницька область зареєстроване за Тульчинським міжколгоспним комбікормовим заводом на підставі рішення виконкому Тульчинської районної ради народних депутатів №23 від 25.01.1990, зареєстровано в КП "Тульчинське МБТІ" 17.04.1992 в реєстрову книгу ЮН4 під Р№103. Також даний факт підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 17.04.1992 (а.с.68) та копії рішення виконавчого комітету Тульчинської районної ради народних депутатів №23 від 25.01.1990 (а.с.71-73). Натомість, позивачем безпідставно пред'явлено позов до Кинашівської сільської ради. Також при дослідженні матеріалів справи судом враховані надані третьою особою постанови Верховного суду. Так, Верховний Суд в своїх постановах від 25.06.2018 у справі №293/312/15-ц, від 29.03.2018 у справі №175/4741/16 висловив правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння майном повинно бути безтитульним. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Подібні висновки зробив Верховний Суд в своїх постановах від 25.06.2018 у справі №293/312/15-ц, від 22.05.2018 у справі №922/1574/17. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач достеменно знала, що користується квартирою, яка не є її власністю і була обізнана про власника, а тому володіння спірним майном не можна вважати добросовісним в порядку ст. 344 ЦК України. Та обставина, що позивач проживає в квартирі, здійснює ремонти та оплачує комунальні послуги не породжує права позивача на набуття права власностіза набувальною давністю. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю. Суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки згідно ст.206 ЦК України, визнання відповідачем позову може бути прийняте судом, якщо воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку визнання позову суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює відносини, що виникли, про що зазначено вище. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову та враховуючи, що позивач звільнена від сплатии судового збору, тому, відповідно до норм ст.141 ЦПК України, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed