Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Представник позивача в квітні 2020 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] та стягнення аліментів у розмірі ј частин доходів відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на обліку служби у справах дітей Дніпровського районної у м.Херсоні ради з 15.04.2015р. перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] , як такий, що опинився в складних життєвих обставинах у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків. Відомості про батька в свідоцтві про народження дитини, внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК - зі слів матері. 11.03.2020р. за розпорядженням голови районної ради, спеціалістами служби малолітнього [PERSON] відібрано у матері через відсутність належного догляду за сином, що загрожувало життю та здоров`ю дитини. Дитину влаштовано до КЗ Херсонської обласної ради «Центр соціально- психологічної реабілітації дітей». 28.09.2020 року Херсонським міським судом Херсонської області винесено заочне рішення, яким позовні вимоги Виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради, органу опіки та піклування - задоволено. Позбавлено [PERSON] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Стягнуто із [PERSON] аліменти на користь особи, яка виховуватиме дитину на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO] , у розмірі ј частки її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з 21.04.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. 19.02.2021 на адресу надійшла заява про перегляд вищезазначеного заочного рішення. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.04.2021 року заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28.09.2020 року скасовано. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 24.05.2021 року на адресу суду представником відповідача надано відзив на позовну заяву. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.05.2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, зазначивши, що позбавлення батьківським прав матері, яка систематично порушує покладені на неї батьківські обов`язки буде відповідати інтересам дитини, адже є шанси влаштувати дитину до родини, яка буде піклуватися та виховувати дитину належним чином. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши про те, що відсутні підстави для позбавлення матері батьківських прав, адже мати пройшла лікування від алкогольної залежності, працевлаштувалась, її співмешканець також не вживає алкогольні напої. Мати стабільно відвідувала дитину в Центрі реабілітації дітей, приносила іграшки та продукти харчування. Все перелічене свідчить про те, що мати має намір виховувати та піклуватися про свою дитину. Допитаний в присутності педагога [PERSON] в судовому засіданні малолітній [PERSON] пояснив, що хоче проживати разом з матір`ю, яку любить і яка добре до нього ставиться, відвідувала його і Центрі, в якому він знаходився. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дитини, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно витягу № 00015388996 від 19.05.2015р з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. [PERSON] народився [INFO] , про що 06.11.2012р. відділом ДРАЦС Комсомольського районного управління юстиції у місті Херсоні зроблено актовий запис № 718 та видано свідоцтво про народження [NUMBER] . Мати дитини - [PERSON] [INFO] . Відомості про батька внесені відповідно ч.1 ст.135 СК України ( а.с.24-26). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.04.2019р. року у задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради, органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] було відмовлено. Попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. ( а.с.11-12) Вирішуючи даний позов, суд, згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, згідно акту обстеження умов проживання від 19.03.2021 відповідач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] разом з співмешканцем [PERSON] , на момент відвідування в кімнаті брудно, багато продуктів покрито пліснявою, відчувається стійкий запах тютюну, в наявності одяг та взуття для дитини, який необхідно оновити. [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків. 04.06.2021р. спеціалістами служби у справах дітей здійснено вихід за адресою мешкання відповідача встановлено, що умови проживання задовільні, в наявності меблі та побутова техніка, продукти харчування. Для дитини в наявності одяг, взуття, облаштовано окремий диван, шафа для речей, місце для виконання домашнього завдання, канцелярія. Аналогічний акт складено спеціалістами служби у справах дітей 09.03.2021. Дитина [PERSON] з 11.03.2020 перебуває у КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ХОР. Згідно довідок вищезазначеного комунального закладу № 01-18/38 від 02.03.2021 та № 01-18/138 від 25.05.2021 за час перебування [PERSON] у закладі з 11.03.2020 мати [PERSON] періодично приходила до закладу приносила дитині солодощі та цікавилася станом здоров`я , навчання дитини. Хлопчик при зустрічі з мамою іде на контакт, проявляє теплі почуття та виявляє бажання повернутися в родину. З листа КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ХОР № 01-18/44 від 05.03.2021 року вбачається, що [PERSON] перебував у закладі чотири рази: з 09.08.2016 по 12.08.2016; з 15.04.2017 по 26.04.2017; з 19.10.2018 по 20.05.2019 та з 11.03.2020 по теперішній час. З Акту, складеного 04.03.2021 головними спеціалістами служби у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради вбачається, що під час виїзду за адресою проживання відповідача, проведено бесіду з сусідами. [PERSON] повідомила, що останній раз бачила відповідача в нетверезому стані восени 2020 року, знає , що остання пролікувалася від залежності. Як мати охарактеризувала її добре. [PERSON] повідомила, що не пам`ятає коли останній раз бачила [PERSON] в нетверезому стані, родина на теперішній час веде усамітнений спосіб життя, не вчиняє конфліктних ситуацій з сусідами. Згідно листа КНП «Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» ХОР «Наркологічний центр» № 252 від 05.03.2021 [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з приводу алкогольної залежності з 2019 року. Двічі проводилось лікування в умовах денного стаціонару у 2019 році та амбулаторно у листопаді 2020 року. Згідно листа Херсонського міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді № 0119/418 від 17.03.2021 вбачається, що під час візиту спеціалістів за адресою мешкання відповідача в житловому приміщенні було прибрано, наявні готові страви та запис продуктів харчування. З`ясовано, що [PERSON] та її співмешканець працевлаштовані та мають стабільний дохід. Жінка виявляє бажання проживати із малолітнім сином [PERSON] та належним чином виконувати обов`язки з його виховання та утримання. Оцінюючи усі докази у їх сукупності, суд вважає недоведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] , виходячи із наступного. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21 червня 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно частин першої та п`ятої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до частини 2 статті 78, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктами 4,5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Як вбачається матеріалів справи, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради в своєму висновку № 2-49/660 від 21.04.2020 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно частини 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування № 2-49/660 від 21.04.2020 не містить належного обґрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, у ньому наявна лише констатація певних фактів та безпідставний висновок про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. У справі не встановлено беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання своєї дитини , як наслідок, необхідність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, що, зокрема, відповідатиме інтересам її дитини. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. (Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016, №760/18209/15-ц та від 14.09.2016, №216/2914/14-ц). Обставин, які є беззаперечними підставами та свідчили б про винну поведінку відповідача щодо ухилення її від виховання дитини, умисного і свідомого нехтування своїми обов`язками, та є підставами для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 липня 2007 року за № 3 визначено, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Враховуючи матеріали справи, суд вбачає відсутність у відповідача свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідач заперечує проти позбавлення її батьківських прав, з`явилася в судове засідання, надсилала заперечення проти позову, здійснила лікування від алкогольної залежності, регулярно відвідувала дитину в центрі реабілітації дітей, що свідчить про її інтерес до дитини та спростовує доводи позивача про байдуже ставлення матері до дитини. Посилання позивача на обставини, які мали місце 19.02.2020 року, а саме завідомо неправдивий виклик відповідачем патрульної поліції ( єдиний факт після рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08.04.2019) , не можуть бути підставою вважати , що мати дитини не виконує свої обов`язки щодо виховання дитини, не піклується про неї. Будь-яких належних та допустимих доказів створення чи можливого створення небезпеки для своєї дитини, фізичного чи психологічного насильства, вживання нею алкогольних напоїв на час перегляду заочного рішення суду, позивачем не надано та судом не встановлено. Таким чином, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, таким, що суперечить інтересам дитини, у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. Окрім іншого, суд звертає увагу, що позбавлення відповідача батьківських прав може бути втручанням у його право на повагу до сімейного життя, що передбачено статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд враховує думку дитини, яка виявляє бажання проживати в родині з матір`ю , врахувавши норми чинного законодавства про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо , суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Приймаючи до уваги Постанову Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»; Конвенцію «Про права дитини»; Закон України «Про охорону дитинства»;

Outcome: dismissed