Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, мотивуючи тим, що 24.06.2014 року уклала з відповідачем договір фінансового лізингу № 010302 з додатками, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізіингу-автомобіль Geely Emgrand 1,5 у власність та передати у користування позивачу на умовах та в строки, передбачені договором. На виконання умов договору позивач внесла на рахунок ТОВ «ЛК «Автофінанс» 13500,00 грн., вважаючи їх 10% вартості автомобіля та розраховуючи отримати вказаний автомобіль у користування, оскільки саме так їй було повідомлено представником відповідача. Однак, компанія відмовилась передавати [PERSON] предмет лізингу з підстав несплати останньою авансового внеску в розмірі 50% від вартості автомобіля, пояснивши, що сплачені 13500,00 грн. є оплатою комісії за організацію та оформлення договору. Вважає, що такими діями відповідач під час укладення договору лізингу ввів її в оману, та після вивчення договору з'ясувала, що він не містить умов щодо захисту прав та інтересів позивача, оскільки: в договорі відсутня умова про можливість одностороннього розірвання лізингоодержувачем договору; умови договору мають ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки діяльність компанії спрямована не на виконання умов договору, а на залучення коштів від сторонніх осіб на задоволення власних потреб; умови договору не містить визначень відповідно до істотних умов щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано продавця/постачальника автомобіля, не вказано умов по страхуванню автомобіля, строку виконання зобов'язань, що є порушенням прав позивача, договором передбачена можлива зміна вартості автомобіля, що є несправедливою умовою. Крім іншого, вважає, що оскільки договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, останній є нікчемним, у зв'язку із чим мають бути застосовані наслідки недійсності правочину. Просить суд визнати договір фінансового лізингу недійсним, стягнути з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» сплачений реєстраційний платіж в сумі 13,500 грн., покласти на відповідача судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку. Надала суду заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що підстав для визнання договору фінансового лізингу, передбачених законом немає, у зв'язку із чим просив відмовити у задоволенні позову. Окремою заявою від 12.01.2015 року просив справу розглянути без участі представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів. Суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням та викликом осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності(ст. 157,158 ЦПК України). За таких обставин та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вважав за можливе вирішити справу у відсутності учасників судового засідання на підставі наявних у ній даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до договору № 010302 фінансового лізингу від 24.06.2014 року ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» взяло на себе обов'язок з придбання предмету лізингу(автомобіль Geely Emgrand ЕС-7 1,5) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу([PERSON]) на строк та умовах, передбачених цим договором. Позивач вказує на те, що її було введено в оману щодо порядку отримання автомобіля за зазначеним договором лізингу, несправедливі умови договору та не дотримання в момент його вчинення нотаріальної форми посвідчення договору, позивач просить суд визнати його недійсним. Відповідно до ст.ст. 202,203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Позивач зазначає, що відповідач, повідомивши її про те, що після внесення на рахунок компанії 13500,00 грн. в якості вартості 10% автомобіля, вона отримає предмет лізингу у користування. Однак, оскільки після внесення зазначених коштів автомобіль їй наданий не був, вважає, що її введено в оману. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Умовами договору № 010302 фінансового лізингу від 24.06.2014 року передбачено, що предмет договору(автомобіль) передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу(50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору(10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу(3% від вартості предмета лізингу)(п.1.7 договору). Розділом 8 договору № 010302 фінансового лізингу від 24.06.2014 року встановлені складові лізингових платежів, зокрема: перший лізинговий платіж, який включає: комісійну винагороду лізингодавця за організаційні заходи, аванс ціни предмету лізингу, комісійну винагороду за передачу предмету лізингу, періодичний авансовий платіж) та другий лізинговий платіж. У додатку 1,2 до договору № 010302 фінансового лізингу від 24.06.2014 року встановлений графік оплати лізингового платежу та визначені відсотково від вартості предмету лізингу розміри виплат та статті зарахувань. За наявним у матеріалах справи примірником договору № 010302 фінансового лізингу від 24.06.2014 року, [PERSON] під час його укладення поставила особистий підпис на кожній його сторінці, договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Судом не встановлено обставин, за яких позивач була обмежена у часі щодо ознайомлення та з'ясування положень договору, що вона було поінформована про його умови виключно шляхом усного консультування, оскільки зазначений вище факт особистого підпису позивачем договору та додатків до нього свідчить про протилежне. Посилання позивача на те, що умови договору свідчать про те, що компанія застосовує нечесну підприємницьку практику, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання його недійсним, суд оцінює критично виходячи з наступного. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Судом не встановлено ознак наявності будь-якої схеми, в тому числі пірамідальної, до якої б позивач була залучена всупереч положенням закону. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності пірамідальної схеми згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти, оскільки укладений між сторонами договір передбачає умови одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), у зв'язку із чим такий договір не може вважатися таким, що суперечить закону з цих підстав. Доводи позивача в частині визнання договору недійсним з підстав відсутності у ньому визначення істотних умов, суд також відхиляє як необгрунтовані, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови договору № 010302 фінансового лізингу від 24.06.2014 року містять 14 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки сторін. Як зазначено вище, п.1 договору визначені умови щодо предмету лізингу, порядку його набуття у власність та користування, розмір, порядок та строки сплати платежів тощо. Крім іншого, суд звертає увагу на те, що визначення продавця, у якого лізингодавець має придбати предмет лізингу для передачі у користування лізингоодержувачу, не є обов'язковим для даного договору, не є його істотною умовою та не вимагається для визначення чинним законодавством, оскільки відповідно до п. 1.4. договору лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено поняття «продавець»- юридична чи фізична особу - суб'єкт підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар. Порядок страхування предмета лізингу передбачено розділом 7 договору. Також, п. 1.6 договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Вказану умову позивач вважає несправедливою, оскільки споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір, однак суд не погоджується з таким її твердженням, оскільки ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачене право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Вирішуючи питання про недотримання сторонами в момент вчинення правочину нотаріальної форми його посвідчення, як підставу визнання його недійсним, суд приходить до наступного. Відповідно до п.5 ч. 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Судом встановлено, що ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, оскільки Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, товариство обліковується як юридична особа, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Згідно з ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 статті 220 ЦК України). З зазначеного постає висновок про те, що ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Посилання позивача на норми ч. 2 ст. 806, ч.2 ст.799 ЦК України є безпідставними, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) гл. 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 гл. 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. За таких обставин спірний договір не може бути визнаний недійсним з підстав відсутності його нотаріального посвідчення. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В контексті зазначеної норми, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. Крім того, сторони договору не позбавлені можливості щодо ініціювання внесення змін та доповнень до умов договору. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами під час звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та згоди відповідача на укладання такого договору. Тобто, маючи повну дієздатність, позивач була ознайомлена в повному обсязі з умовами договору та погодила їх особистим підписом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає посилання позивача на те, що договір укладено без дотримання вимог закону щодо його форми та змісту є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, не підтверджені в ході розгляду справи належними та допустимим доказами, у зв'язку із чим підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні, з огляду на що позивачу у задоволенні позову про визнання договору недійсним слід відмовити. Оскільки вимога про стягнення з відповідача суми реєстраційного платежу в розмірі 13500,00 грн, внесених на виконання договору, є похідною і залежить від вирішення спору з приводу визнання договору лізингу недійсним, то у її задоволенні суд також відмовляє. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed