Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.02.2008р. між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив свою організаційну форму на ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11301428000, згідно умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 80000 доларів США з кінцевим терміном його повернення 21.02.2018 та з оплатою 13,90% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем 21.02.2008 був укладений договір іпотеки № 77950, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності. Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 1936748,74 грн. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. В зв'язку з чим позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є нерухоме майно для задоволення вимог в розмірі 1936748,74 грн., шляхом передачі Іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на предмет іпотеки та стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомленим, не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, підтримав подані письмові заперечення в повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відподвіача дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що 21.02.2008р. між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив свою організаційну форму на ПАТ «Укрсиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11301428000, згідно умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 80000 доларів США з кінцевим терміном його повернення 21.02.2018 та з оплатою 13,90% річних за користування кредитом. В заперечення проти задоволення позову представник відповідача посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, який на його думку слід вираховувати з дати підписання 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що сплинув 08.12.2014 р., тоді як позов поданий до суду у січні 2015 р., тобто з пропуском строку встановленого ст.. 257 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно умов договору про надання споживчого кредиту, укладеного 21.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та Відповідачем, останній взяв на себе зобов'язання погашати кредит, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом, відповідно до графіку погашення заборгованості, що є невід'ємною частиною даного договору, і що підписаний Відповідачем. За умовами вказаних графіків погашення кредиту та сплата процентів за його користування має помісячний характер. Кінцевий строк повернення кредиту обумовлено сторонами - 21.02.2018. Таким чином, заявлена відповідачем вимога про застосування строку позовної давності є безпідставною. Також судовим розглядом в встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки № 77950, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності. Пунктом 4 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов?язання за цим договором або будь-якого зобов?язання, що забезпечене іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. ПАТ «Укрсиббанк» виконав свої зобов'язання перед відповідачем, надавши останньому в кредит грошові кошти в розмірі 80000 доларів США, що не заперечується стороною відповідача. Згідно умов кредитного договору відповідач, який є позичальником за кредитним договором, взяв на себе зобов'язання погашати кредит, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом, відповідно до графіку погашення заборгованості. Як встановлено судом, відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, зокрема, не погашає в добровільному порядку заборгованість за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 01.10.2014 становить 1936748,74 грн., що складається із 941410,74 грн. - заборгованість за кредитом; 995337,99 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до зазначеного договору, до позивача ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Про наявну заборгованість за кредитним договором та усунення порушень вказаного договору в розумінні ст.35 Закону України «Про іпотеку» відповідач повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином, норми Закону України «Про іпотеку», зокрема і в частині задоволення вимог іпотекодержателя, мають бути застосовані з урахуванням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником квартири [ADDRESS] загальною площею 30,50 кв.м, жилою площею 17,40 кв.м, у якій зареєстрований та проживає відповідач, що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві та Київській області від 13.01.2015. Разом з тим, судом не встановлено належність на праві власності відповідачу іншого нерухомого майна і такі дані матеріали справи не містять. Відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті має тимчасовий характер та був введений з метою врегулювання питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (п. 3). Таким чином, іпотекодержатель набуває можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, на який поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише тоді, коли на законодавчому рівні буде врегульовано питання визначення розміру заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок вартості предмета іпотеки, тобто після втрати ним чинності. Відмова у задоволенні вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не позбавляє права на повторне звернення з такими вимогами після втрати чинності вказаного Закону. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті не можу бути задоволена, оскільки на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Така відмова має лише тимчасове правове значення і банк може звернутися із вказаним позовом після закінчення дії мораторію. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed