Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

покликаючись на те, що реєстрація відповідача, який ніколи не проживав у даному житлі та проживає за іншою адресою, створює йому як власнику житла перешкоди, позивач у поданій до суду 07\~лютого 2018 року позовній заяві просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку №4 по вул.Польовій в с.Корнин Рівненського району Рівненської області. У письмових поясненнях відповідач стверджує, що вона доглядала діда-позивача по справі та бабусю - його дружину до її смерті, коли вона і була зареєстрована у спірному будинку. Потім їй стали чинити перешкоди у користуванні житлом і вона стала проживати у будинку, який їй не належить, по вул.Квітневій в цьому ж населенному пункті. Після народження 21 січня 2018 року дитини зареєструвала і її за адресою спірного житла. Оскільки іншої адреси для можливої реєстрації не має, просить відмовити у позові. У поданій до суду заяві представник позивача адвокат [PERSON] позов підтримує, просить справу розглянути у його відсутність на підставі наявних матеріалів справи, відповідач позов не визнає. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи та у відповідності з ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою. Як вбачається\~з Свідоцтва\~про право\~власності на\~нерухоме майно\~від 28\~грудня 1988\~року позивач\~є власником\~будинку №4\~по вул.Польовій\~в с.Корнин Рівненського району Рівненської області. За цією адресою зареєстрований відповідач, що підтверджується довідкою Корнинської сільської ради Рівненської області про склад сім'ї та відповіддю з органу реєстрації місця проживання, але фактично проживає [INFO]. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3\~ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321\~ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до ст.47\~Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сімї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сімї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст.310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16 зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У рішенні ВСУ №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року вказується, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до змісту ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. А тому в прохальній частині потрібно вказувати вимогу «позбавлення права користування житловим приміщенням» За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім'ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім'ї. Відповідно до норм Житлового кодексу України до членів сімї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їх діти та батьки; членами сім'ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Так, якщо особа, яка не є членом сімї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення, можете звернутись до відповідних органів із заявою та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, інформаційна довідка та ін.). Вказані документи є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Крім цього, він в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Аналіз цих норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Щодо формулювання позовних вимог, то, не дивлячись на те, що позов поданий з іншими позовними вимогами, фактично це є спір про усунення перешкод в користуванні власністю, і тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України, суд, виконуючи свої процесуальні функції, вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124\~Конституції України та передбачений ЦПК України, Ніким не заперечується, що відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом ніколи повязаний не був; не допомагає позивачу та іншим особам, які зареєстровані та проживають у вказаному житлі, утримувати в належному стані житлове приміщення, всі витрати по догляду за житлом несе позивач та члени його сімї. Однак відповідач у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. Покликання відповідача на підставу відмови у позові на відсутність іншого приміщення, де б вона могла зареєструватися, не заслуговує на увагу, оскільки така причина не може бути такою підставою, як і її догляд за бабусею та дідусем. Відповідачем жодними доказами не доведено наявність вчинення перешкод, при цьому не вказано, які саме перешкоди, ким і коли чинилися. Сама відповідач не заперечує, що протягом тривалого часу проживає за адресою іншого житла, до якого відноситься як до свого постійного місця проживання, при цьому не зрозуміла її позиція щодо неможливості реєстрації у ньому, при тому, що невідоме місце реєстрації її двох старших малолітніх дітей, хоча вказує на реєстрацію таких дітей виключно за місцем реєстрації батьків. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду. При вирішенні спору суд виходив з того, що в силу положень ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 ЖК УРСР відповідач не була членом сімї власника спірного житлового будинку, оскільки ніколи не проживала разом з ним в спірному житлі, не вела з ним спільного господарства. Отже, відповідно до положень ст.391 ЦК позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовилася від користування чужою власністю. Позивачем належними доказами доведені підстави для зняття відповідача з реєстрації проживання протягом року в житлі не за місцем реєстрації, а також та те, що з даною особою не ведеться спільного господарства. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Таким чином, право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те,\~що відповідач\~не проживає\~у вказаному\~житлі,\~а позивач\~є його\~власником,\~в якому\~відповідач залишається\~зареєстрованим і\~на час\~розгляду справи,\~позов підлягає\~до задоволення\~по суті. Враховуючи, що позивач як інвалід 2 групи не сплачував судовий збір при подачі вказаного позову на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗАкону України "Про судовий збір", суд при ухваленні рішення відповідно до ст.141\~ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день винесення рішення. Після набрання судового рішення законної сили власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа. На підставі наведеного,

Outcome: approved