Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 21, що розташований по вулиці Берегового в селі Соболівка. Липовецького району. Вінницької області Вінницької області, обґрунтовуючи підставність своїх вимог таким. Відповідно до договору дарування від 28 липня 2009 року вона, [PERSON], являється власником житлового будинку № 21, що розташований по вулиці Берегового в селі Соболівка, Липовецького району, Вінницької області. ЇЇ колишній чоловік - [PERSON] за її згодою був зареєстрований в даному будинку, однак довгий час там не проживає. Рішення Липовецького районного суду від 05.12.2014 року шлюб між ними як подружжям - розірвано. Відповідач на її неодноразові прохання знятись з реєстрації в її будинку, відмовляється. В зв'язку із реєстрацією в будинку відповідача вона не має змоги отримати субсидію від держави, не може реалізувати свої правомочності щодо розпорядження будинком, чим порушуються її права, як власника. В судове засідання позивач не з'явилась, направила до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити у їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був оповіщений шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою місця його проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що позивач скористалась своїми правами врегульованими ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача суд визнає неповажною, оскільки за правилами ст.74 ч.5 ЦПК України, у даному випадку вважається, що судовий виклик йому вручений належним чином, за таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України та проводить розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає правилам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як убачається із Договору дарування від 28 липня 2009 року, [PERSON] є власником житлового будинку № 21 з господарчими будівлями, що знаходиться по вулиці Берегового в селі Соболівка, Липовецького району, Вінницької області ( а. с. 6). Вказаний договір зареєстровано органами державної реєстрації, на що вказує реєстраційне посвідчення видане 20 серпня 2009 року Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації ( а. с. 7). Згідно записів Домової книги на вищевказаний будинок, 18.11.2009 року за адресою, вулиця Берегового, 21 с. Соболівка Лисак [PERSON], [INFO], здійснив реєстрацію свого місця проживання у вказаному обєкті нерухомості, про що проставлено штемпель відповідного зразка та який на той час перебував з позивачем у зареєстрованому 11 листопада 2008 року, шлюбі ( а. с. 9). Рішенням Липовецького районного суду від 05 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 16 грудня 2014 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано ( а. с. 5). В підтвердження місця реєстрації відповідача за адресою: вул. Берегового, 21 в селі Соболівка, Липовецького району, Вінницької області, матеріали справи містять відомості із управління міграційної служби Вінницької області ( а. с. 13). Згідно довідки, виданої Сиваковецькою сільською радою за № 572 від 09.09.2015 року [PERSON], [INFO] зареєстрований, але не проживає з 2013 року в селі Соболівка, Липовецького району по вулиці Берегового, 21. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ст.ст.150, 156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За згодою власника будинку член сім'ї власника вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Частиною 2 ст.405 ЦК України та ст.72 ЖК України, встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в порядку встановленому законом. Водночас ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи проводиться протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. З аналізу вказаної норми слідує, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що правовідносини виникли між власником та колишнім членом його сім'ї, згідно норм чинного законодавства позивач, як власник житла, має право вимагати визнання члена сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки той був відсутній за місцем проживання без поважних причин понад один рік, так як інше не було встановлено домовленістю між ними чи законом, тому останній не ніс витрати по утриманню житла, відтак позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону, тому підлягають до повного задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.79, 88 ЦПК України та присуджує із відповідача на користь позивача документально підтвердженні судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved