Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивачка, 24 січня 2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку, мотивуючи його тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. Разом з нею в цій квартирі зареєстровані та проживають її діти та колишній чоловік - [PERSON] Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Підставою для розірвання шлюбу стало те, що відповідач зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки та дебоші. Після розірвання шлюбу, відповідач залишився проживати в належній їй квартирі, продовжував вживати алкоголь, вчиняти сварки, що негативно впливало на всіх членів сім'ї. 3 січня 2017 року відповідач вчинив сімейну сварку, в ході якої спричинив тілесні ушкодження її неповнолітній доньці - [PERSON] [PERSON] жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає. Проживання з відповідачем є нестерпним, на її прохання переїхати проживати в інше житло відмовляється; заважає їй вільно користуватися належною на праві приватної власності квартирою та виселитися в добровільному порядку не бажає. Просила виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та стягнути на її користь судові витрати. В ході судового засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на те, що відповідач крім того, що притягувався до кримінальної відповідальності, неодноразово притягувався і до адміністративної відповідальності, систематично, не зважаючи на неодноразові попередження від працівників поліції порушує правила співжиття і робить неможливим для неї та її дітей проживання разом з ним в одній квартирі. Представник відповідача [PERSON] - Риженко Д.О., заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що застосування ст. 116 ЖК України можливе лише за наявності двох умов, а саме: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Враховуючи, що заходи попередження до відповідача не застосовувалися, то і підстав, встановлених для виселення відповідача, відповідно до ст. 116 ЖК України не існує, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, перевіривши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1 листопада 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у сторін, згідно свідоцтва про народження (серія [NUMBER]) [INFO] народився син [PERSON]. За час шлюбу, позивачка відповідно до свідоцтва про право власності від 5 листопада 2012 року та на підставі Закону України "Про приватизацію житлового фонду" набула права власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 100 від 16 січня 2017 року, відповідач зареєстрований та проживав в зазначеній квартирі. Крім того, позивачка за час шлюбу, за договором купівлі продажу квартири від 23 квітня 2013 року набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В обгрунтування своїх вимог, позивачка зазначила, що відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для неї та дітей проживання з ним в одній квартирі, не зважаючи на неодноразові попередження від працівників поліції. Однак, суд, вважає, що позовні вимоги позивачки є необгрунтованими, виходячи зі слідуючого: Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Із долучених позивачкою доказів вбачається, що: Відповідно до вироку Білозерського районного суду Херсонської області від 2 березня 2017 року [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 125 ч. 2 КК України, тобто його було визнано винним в тому, що він 3 січня 2017 року заподіяв легкі тілесні ушкодження, які потягли короткочасний розлад здоров`я потерпілій [PERSON] (дочці позивачки). Відповідно до постанови Білозерського районного суду Херсонської області від 18 січня 2017 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КпАП України, тобто його було визнано винним в тому, що він 13 січня 2017 року, близько 22 год. вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON]., в ході якої ображав її нецензурною лайкою, чим вчинив насильство в сім`ї. Відповідно до постанови Білозерського районного суду Херсонської області від 18 січня 2017 року, [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КпАП України, тобто його було визнано винним в тому, що він 16 січня 2017 року, близько 15 год. 30 хв. вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON]., в ході якої ображав її нецензурною лайкою, чим вчинив насильство в сім`ї. Як вбачається із телефонного повідомлення [PERSON] до поліції, за наслідками якого в подальшому було складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено вищевказану постанову, місцем скоєння правопорушення є помешкання громадянки [PERSON] (матері позивачки), яке розташоване по [ADDRESS]. Крім того, за клопотанням позивачки в судовому засіданні була допитана в якості свідка її мати [PERSON], яка суду пояснила, що [PERSON] 3 січня 2017 року заподіяв її онуці [PERSON] тілесні ушкодження. Крім того, 13 січня 2017 року [PERSON] приходив до її помешкання, де намагався вчинити сварку з її донькою [PERSON], яка на той час проживала в неї, стукав у вікно. Такі ж дії, [PERSON] вчинив і 16 січня 2017 року. Аналізуючи надані позивачкою докази, суд вважає, що сам факт притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністравних стягнень у вигляді громадських робіт не є в даному випадку дієвим заходом попередження та впливу на систематичні порушення правил співжиття і неможливість для інших проживання з відповідачем в одній квартирі. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази та посилання про застосування до [PERSON] і інших дієвих заходів попередження та впливу на систематичні порушення у порядку, передбаченому актами, які визначають повноваження судів, прокуратури, органів поліції, адміністративних комісій виконкомів, й інших громадських організацій. Відсутність доказів застосування заходів запобігання і громадського впливу без позитивних результатів унеможливлює застосування норми ч. 1 ст. 116 ЖК України, як підставу для виселення відповідача.

Outcome: dismissed