Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працював у відповідача з 11.06.2012 року. З 11.09.2014 року його звільнили з займаної посади на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України. В цей же день розрахунок з ним всіх належних виплат при звільненні не провели. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 8626 грн. 43 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 14646 грн. 84 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, його інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КзпП України. Позивач [PERSON] з червня 2012 року знаходився у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської». 11.09.2014 року він був звільнений з займаної посади у зв'язку з скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України (а.с. 5). Із повідомленої позивачем в своєму позові інформації, яка ні ким і ні чим не спростована (а.с. 14; 16) заборгованість по заробітній платі у [PERSON] складає 8626 грн. 43 коп. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з [PERSON] належних до сплати сум не провели. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв'язку з цим позивачу необхідно сплатити заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 11.09.2014 року по 24.04.2014 року у розмірі середнього заробітку. Відповідно до розрахунку (а.с. 15) середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 93 грн. 89 коп. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11.09.2014 року по 24.04.2014 року на загальну суму 14646 грн. 84 коп., виходячи із 156 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 93 грн. 89 коп. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial