Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є власником автомобіля [NUMBER]. 07.02.2017 року близько 12-30 години в м. Суми на вул. Харківська з вини відповідача, який керував автомобілем Volkswagen Crafter Форд д/н [NUMBER], сталася дорожньо-трансопрта пригода у якій було пошкоджено його автомобіль. В наслідок даної ДТП належний йому автомобіль, зазнав механічних пошкоджень. На підставі договору страхування страховою компанією було відшкодовано йому вартість відновлювального ремонту. Однак, в наслідок пошкодження автомобіля, йому також завдана майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу, розмір якої становить 21714,56 грн. Крім того, в наслідок ДТП було пошкоджено його майна, у звязку з подією ДТП він нервував та був вимушений прикладати додаткових зусиль до організації свого життя, чим йому завдана моральна шкода, розмір грошової компенсації якої оцінює в 10 000 грн. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь 21714,56 грн. на відшкодування майнових збитків, 10 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та понесені по справі судові витрати: 1200 грн. експертна оцінка, 6000 грн. витрат на правову допомогу та 2240 грн. судового збору. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Відповідач та його представник позов заперечили та зазначили, що ДТП сталася з вини відповідача, який порушив вимоги п. 2.3 та 10.1 ПДР, заїхав на стоянку, чим створив перешкоди у русі автомобілю відповідача, якій в даний час припарковував автомобіль. Зазначили, що відповідач вже зайняв стояночне місце та рухався заднім ходом, щоб стати більш щільно до іншого автомобіля, а позивач заїхав на стоянку щоб пропустити зустрічний транспортний засіб. Відповідач також пояснив, що пояснення поліції давав поспішно, окрім того погано розуміє українську мову. У суді вину визнав тому, що вирішив сплатити штраф щоб все завершилося скоріше. Він брав участь у замірах, що проводив працівник поліції та міряли вони від орієнтира, яким був стовп. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви сторін по суті позову, фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими сторонами, вважає позов частково обґрунтованим з огляду на таке. Судом встановлено, що 07 лютого 2017 року о 12-30 годині в м. Суми на вулиці Харківська, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Volkswagen Crafter Форд д/н [NUMBER], якій належить відповідачу та яким керував відповідач, та автомобіля [NUMBER], якій належить позивачу та під керуванням позивача. Дана обставина сторонами у судовому засіданні не заперечувалася. Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 20.02.2017 року винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді було визнано відповідача, оскільки останній під час руху заднім ходом не впевнився, що це буде безпечним та допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], порушивши при цьому п.10.9 Правил дорожнього руху, внаслідок чого обидва автомобіля отримали механічні пошкодження. Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу в розмірі 340 грн., який був сплачений відповідачем (матеріали адміністративної справи № 591/754/17). Згідно зі ст.ст. 12-13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обовязку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди. Зобовязання із заподіяння шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобовязана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України. Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У ч.1 ст.1167 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спорів про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в заподіянні. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обовязків з доказування, а саме кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування. Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Так особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги (зокрема, щодо дій відповідача та причинний зв'язок між діями відповідача та заподіяною шкодою). На підтвердження факту заподіяння шкоди та її розміру позивач послався на судове рішення, яким відповідача визнано винним у порушенні правил дорожнього руху в наслідок чого було пошкоджено автомобіль позивача, матеріали справи про адміністративне правопорушення та експертний висновок щодо розміру заподіяних йому майнових збитків. Надані позивачем докази з беззаперечністю свідчать на те, що 07.02.2017 року о 12-30 годині в м. Суми на вулиці Харківська відповідач під час руху заднім ходом допустив порушення вимог п. 10.9 ПДР та вказані порушення ПДР, що були допущені відповідачем потягли за собою дорожньо-транспортну пригоду під час якої було пошкоджено автомобіль позивача. В той же час, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що шкоду позивачу було завдано не з його вини. Посилання відповідача на те, що відповідач також допустив порушенням вимог ПДР, а саме п. 2.3 та 10.1, жодними доказами не підтверджується та спростовується схемою ДТП, що наявна у матеріалах справи про адміністративне правопорушення. Окрім того, з пояснень свідка [PERSON] вбачається, що він є працівником поліції та виїздив на місце ДТП. Зі слів водія Туссона відповідач, рухаючись заднім ходом,здійснив наїзд на його автомобіль. По слідам на місці ДТП було видно, що після зіткнення відповідач проїхав у перед від місця зіткнення, а водій Тусона залишив автомобіль на місці зіткнення. При проведенні перевірки він розяснював усе відповідачу російською мовою. Відповідач пояснював, що заїхав до місця зупинки та постояв, потім вирішив здати назад та не подивився у дзеркало заднього вигляду. Пояснення зі слів відповідача він записував вірно, відповідач їх підписав. Заміри для схеми робила [PERSON], а допомагали їй робити заміри робити обидва водія. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є працівником поліції та виїздила на місце ДТП. Вона складала схему ДТП. По приїзду на місце ДТП було виявлено два автомобіля, які стояли майже по середні проїзної частини. Попереду стояв автомобіль Фольцваген, а позаду стояла інша машина. Патрульний автомобіль вони зупинили попереду (наскільки вона памятає) цих автомобілів. По правій стороні дороги були припарковано автомобілі як до місця ДТП, так й за місцем ДТП. На схемі зображення схематичне. Усіх учасників ДТП було ознайомлено зі схемою та всі з нею погодилися. З її точки зору ПДР порушив відповідач, якій почав рух заднім ходом та не впевнився у безпечності цього маневру. Позивач пояснював, що на час зіткнення його автомобіль був нерухомий. У проведенні вимірів їй допомагали обидва водія. Згідно приписів пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~\~ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» : розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Статтею 1187 ЦК України визначено - джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо\~\~ - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 6 вищевказаного Пленуму надано розяснення, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1167 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим, правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Суд вважає, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Відповідно до Закону шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Натомість у [PERSON] товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, міститься поняття "втрата товарної вартості транспортного засобу", а поняття "втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу" не використовується. Системний аналіз статей 1166, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, пунктів зазначеної [PERSON] дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Як вбачається зі схеми наслідків дорожньо-транспортної пригоди без потерпілих, що міститься в матеріалах адміністративної справи, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, серед видимих (зовнішніх) пошкоджень автомобіля працівником поліції встановлено, що в автомобілі [NUMBER], який належить позивачу, пошкоджено права передня фара, бампер, праве переднє крило. З акту огляду автомобіля експертом вбачається, що на ньому були зафіксовані пошкодження аналогічні вказаним у схемі ДТП (а.с. 21) Відповідно до Звіту експерта №16/2017 (а.с. 13-33) вартість матеріального збитку завданого пошкодження автомобіля [NUMBER] становить 50930 грн. З яких втрата товарної вартості КТЗ 21714,56 грн., вартість відновлювального ремонту 29215,62 грн. Як зазначив позивач збитки у вигляді вартості відновлювального ремонту транспортного засобу на суму 27059,58 грн., йому були відшкодовані страховою компанією, але майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості КТЗ страхова компанія не відшкодувала, оскільки таке відшкодування не визначено законом. Оскільки відповідачем не було надано жодних доказів, які можуть спростувати надані позивачем обґрунтування факту спричинення майнової шкоди та її розмір, суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на те, що відсутні належні докази на підтвердження розміру завданих позивачу майнових збитків. Також судом встановлено, що в наслідок ДТП було пошкоджено майно позивача, а душевні страждання, які зазнав позивач в наслідок цього, є одним із проявів моральної шкоди, як зазначено в п.3 ч.2 ст.23 ЦК України. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача та тривалості порушень прав позивача, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає за можливе визначити моральну шкоду в розмірі 5000 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача та вважає за необхідне стягнути на його користь з відповідача 21714,56 грн. на відшкодування завданої майнової шкоди та 5000 грн. грошової компенсації завданої моральної шкоди. При подачі даного позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2240 грн., хоча з урахуванням ціни позову в 31714,56 грн, позивач мав би сплатити 640 грн. Наведене свідчить, що позивач надмірно сплачений судовий збір на суму 1600 грн., якій підлягає поверненню позивачу. Під час розгляду даної справи позивачем понесені судові витрати в розмірі: 640 грн. на сплату судового збору, 6000 грн. на правничу допомогу та 1200 грн. на залучення експерта для визначення розміру майнових збитків. Відносно судових витрат, то їх необхідно розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що рішення ухвалено на користь позивача та вимоги задоволенні частково (в при цьому позов в частині відшкодування майнової шкоди задоволено повністю, а в частині моральної шкоди частково), а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 6777,60 грн. (5577,60 грн. на відшкодування витрат понесених на сплату судового збору та оплату професійної правничої допомоги та 1200 грн. витрат на залучення експерта) на часткове відшкодування документально підтверджених судових витрат по даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial