Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради Луганської області (далі УОЗ ) пpo поновлення на роботi, який пiд час розгляду справии був ним уточнений та доповнений. В обrрунтування позову позивач вказав, що 01.11.2010 року його було прийнято на посаду лiкаря акушера- гiнеколога з надання екстреної допомоги гiнекологiчного вiдділення Рубiжанської центральної міської лiкарнi за сумісництвом .17.09.2013 року наказом № 158 начальник УОЗ [PERSON] звiльнив його з займаної посади. У зв'язку з цим він звернyвся за допомогою до Луганської обласної організації профспiлки працiвникiв охорони здоров'я, де йому була надана письмова вiдповiдь, що звiльнення проведено без попередньоi згоди профспiлки, наказ про звільнення підписано неналежною особою , запропоновано начальнику УОЗ [PERSON]Ф скасувати вищевканий наказ про звiльнення, поновити його - [PERSON] на посаді лiкаря акушера - гiнеколога з надання екстреної допомоги гiнекологiчного вiддiлення з 18.09.2013 року та виплатити середній заробіток за дні вимушеного прогулу . Він звернувся до суду з позовом до начальника УОЗ [PERSON] і суд задовольнив його вимоги про поновлення на роботі та виплаті середнього заробітку. Відповідно до цього рішення, його було поновлено на роботі та виплачені кошти за час вимушеного прогулу в сумі 1612,93 грн. [PERSON] Апеляційний суд скасував рішення Рубіжанського міського суду Луганської області, зазначивши,що його подано до неналежного відповідача. Наказом № 86 від 28.01.2015 р. начальник УОЗ [PERSON] скасував наказ про поновлення на роботі та виплату коштів за час вимушеного прогулу .Таким чином , він звертається з позовом до належного відповідача-Управління охорони здоров»я Рубіжанської міської ради Луганської області. Позивач просить поновити йому строк звернення до суду.Поновити його на посаді лікаря акушера-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення Комунальної установи Рубіжанська центральна міська лікарня за сумісництвом з 18.09.2013 року.Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 53416,02 грн, та моральну шкоду в сумі 54000 грн, визнати незаконними наказ № 158 від 17.09.2013 року та наказ № 472 від 17.09.2013 року ,скасувати наказ № 86 від 18.01.2015 року . В судовому засіданні позивач неодноразово змінював позовні вимоги ,остаточно просив скасувати наказ УОЗ № 158 від 17.09.2013 року ,визнати наказ № 150- к від 01.11.2010 р. про прийняття його на посаду лікаря акушера-гінеколога по наданню екстренної допомоги в гінекологічному відділенні не втратившим законної сили, поновити його на посаді лікаря акушера-гінеколога з надання екстреної допомоги гінекологічного відділення Комунальної установи Рубіжанська центральна міська лікарня за сумісництвом з 18.09.2013 року , стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.09.2013 р. до дня постановлення рішення суду , зобовязати централізовану бухгалтерію зробити розрахунок середнього заробітка за час вимушеного прогулу з 17.09.2013 р.до дня постановлення рішення суду ,зобовязати головного лікаря Комунальної установи Рубіжанська „Центральна міська лікарня видати наказ по Рубіжанській „ЦМЛ про поновлення його на посаді лікаря акушера-гінеколога по наданню екстренної допомоги в гінекологічному відділенні. Позивач надав пояснення про те,що начальник [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради не мав повноважень видавати наказ щодо його звільнення оскільки він знаходиться в трудових відносинах з Комунальною установою Рубіжанська «Центральна міська лікарня» і Положенням про Комунальну установу Рубіжанська «Центральна міська лікарня» встановлено,що такі повноваження має головний лікар.Отже наказ про звільнення є незаконним ,а тому підлягає скасуванню ,а він-поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку з 18.09.2013 року по день постановлення судом рішення.Зазначив також,що є інвалідом війни 2 групи і незаконним звільненням йому завдано моральну шкоду.В звязку із звільненням він постійно нервував,що погіршувало стан його здоровя і тому він потребував додаткового лікування .Отже, погіршився його матеріальний стан,що відбилося на ньому та його сімї. Представник відповідачів [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради Луганської області та Комунальної установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав ,пояснив ,що начальник УОЗ [PERSON] діяв при звільненні позивача в межах своєї компетенції ,на підставі розпорядження виконкому Рубіжанської міської ради № 681-к від 25.09.2003 року.Крім того його повноваження підтверджені ухвалою Харківського Апеляційного суду від 26.01.2015 року .Таким чином,начальник УОЗ [PERSON], звільняючи позивача діяв законно і в межах своєї компетенції. Заслухавши пояснення сторін ,розглянувши справу в межах заявлених вимог,оцінивши кожний доказ окремо ,а також взаємний зв»язок доказів в їх сукупності,суд прийшов до наступного. Судом встановлено,що позивач з 01.11.2010 року працює на посаді лікаря акушера-гінеколога з 01.11.2010 року (трудова книжка-а.с.92-96, довідка-а.с.22). Наказом від 01.03.2013 року № 36 к/сов лікаря акушера гінеколога жіночої консультації [PERSON] прийнято за сумісництвом на посаду лікаря акушера-гінеколога з надання екстреної допомоги з 02.03.2013 р.на період вільної ставки з окладом заробітної плати 1905 грн.+30% надбавки за вислугу років. Оплата за фактично відпрацьований час.(а.с.41). Наказом начальника УОЗ [PERSON] від 17.09.2013 р.№ 158 к/сов сумісника лікаря акушера-гінеколога по наданню екстреної допомоги гінекологічного відділення [PERSON] звільнено за невиконання без поважних причин п.3,ч.1 ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку.Підстава: наказ по УОЗ № 472 від 17.09.2013 р.(а.с.102). Позивач звернувся до Обласного комітету профспілки працівників охорони здоровя з приводу його звільнення і отримав розяснення ,що при видачі наказу по УЗО від 17.09.2013 р.№ 158 к/сов були допущені наступні порушення : звільнення проведено без попередньої згоди профсоюзного комітету (ст.43 КЗпП України) та наказ про звільнення виданий неналежною особою оскільки відповідно до Положення КУРубіжанська центральна міська лікарня,затвердженого рішенням Рубіжанської міської ради від 25.04.2013 р.№ 32/17,головний лікар ЦМЛ забезпечує кадрову політику,призначає і звільняє праціників міської лікарні .(а.с.17). Позивач звернувся до суду з позовом до начальника УОЗ [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та скасування наказів ,який було задоволено частково рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.08.2014 року . На виконання зазначеного рішення суду 30.12.2014 р. згідно наказів № 459 від 30.12.2014 р.та № 210-к/сов від 30.12.2014 р. [PERSON]було поновлено на посаді та допущено до роботи. 21.01.2015 р. на виконання рішення суду,згідно наказу № 79 від 21.01.2015 р.йому було нараховано до сплати кошти в сумі 1622,93 грн.,які сплачені не були внаслідок затримки фінансування Зазначене рішення було скасовано ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 січня 2015р. (а.с. 60-62) з тих підстав ,що позов подано до неналежного відповідача, яка була залишена без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 травня 2015 року(а.с. 63,64). 28 січня 2015 року начальник УОЗ [PERSON] видав наказ № 86 «Про скасування наказів про поновлення на роботі та виплату коштів за час вимушеного прогулу»(а.с.23), яким скасував наказ про поновлення [PERSON] на посаді лікаря акушера-гінеколога з надання екстренної допомоги гінекологічного відділення Рубіжанської центральної міської лікарні за сумісництвом та наказ про виплату [PERSON] коштів за час вимушеного прогулу в сумі 1622,93 грн.,зробивши перерахунок його заробітної плати за січень 2015 р. в звязку зі скасуванням рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.08.2015 р. Після цього позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з даним позовом. З урахуванням зазначених обставин ,суд приходить висновку,що сторони по справі перебували у трудових правовідносинах,а тому спір між сторонами регулюється нормами Кодексу законів про працю України. Стосовно позовних вимог позивача щодо поновлення строків на оскарження наказу про його звільнення ,поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного(міського) суду по справам про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст.233 КЗпП України ,районний(міський) суд може поновити ці строки. З матеріалів справи вбачається ,що копію наказу про звільнення від 17.09.2013 року позивач отримав 18.09.2013 р. у зв»язку з чим строк на оскарження наказу про звільнення для позивача почав спливати з 18.09.2013 р.Проте враховуючи ,що позивач за основним місцем роботи з 01.10.2013 року по 31.10.2013 року знаходився на курсах підвищення кваліфікації в м.Луганську (а.с.203 ), з 20.11.2013 року по 13.12.2013 року на санаторно-курортному лікуванні ( 204 ),з 24.12.2013 року по 10.01.2014 року у відпустці,що підтверджено відповідачем у запереченнях(а.с.26),потім звернувся з позовом про поновлення на роботі до Рубіжанського міського суду Луганської області 14.01.2014 року, 06.08.2014 року було ухвалено рішення по справі ,але ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 року зазначене рішення було скасовано тому,що позов було подано до неналежного відповідача ,позивач оскаржив зазначене рішення в касаційному порядку ,а 19.02.2015 року звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з даним позовом до належного відповідача. Суд вважає необхідним зазначити ,що згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Тому суд бере до уваги, що у справі «Delcourt v. Belgium», у своєму рішенні від 17 січня 1970 року Європейський Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. А у справі «Bellet v. Fгаnсе» (рішення від 04 грудня 1995 року) цей суд констатував, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд, з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. А в рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та по справі «Перес де [PERSON] Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і заважає розгляду позовних вимог. І нарешті, у справі «Ilhan v. Turkey» (рішення від 27 червня 2000 року) Європейський Суд констатував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. З урахуванням викладеного, суд вважає,що позивач пропустив ,встановлений законом строк звернення до суду з поважних причин і вважає,що неможливо обмежувати позивача в доступі до суду для захисту його права на працю,гарантованого Конституцією України. Відповідно до п.5.2.19 Положення про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області ,затвердженого рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області\~ від 28.03.2012 року за № 31/38 начальник [PERSON] охорони здоровя\~ здійснює прийняття на роботу та звільнення з роботи у порядку,передбаченому\~ законодавством про працю,працівників відокремленого структурного підрозділу управління, які не\~ є посадовими особами місцевого самоврядування.(а.с.34). Відповідно до п.1.5 Положення про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області відокремленим структурним підрозділом управління охорони здоровя є централізована бухгалтерія.(а.с.34) Відповідно до п.2.14 посадової інструкції начальника УОЗ [PERSON]Ф.(а.с.37зв.) ,він здійснює прийняття на роботу та звільнення з роботи у порядку,передбаченому законодавством про працю ,працівників відокремленого структурного підрозділу,які не є посадовими особами місцевого самоврядування. Таким чином, виходячи з вищезазначених\~ статей\~ Положення\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області та посадової інструкції начальника УОЗ [PERSON]Ф, суд приходить\~ висновку, що начальник УОЗ здійснює прийняття на роботу та звільнення з роботи\~ саме працівників централізованої бухгалтерії , яка є окремим структурним підрозділом УОЗ. Отже , суд вважає,що п.3.1.Положення(а.с. 37 зв.) відповідно до якого начальник [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~ має право видавати у межах своїх повноважень накази,організовувати й контролювати їх виконання ,стосується саме працівників окремого структурного підрозділу-централізованої бухгалтерії ,а не Комунальної Установи\~ «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради Луганської області,яка окремим структурним підрозділом не являється. Разом з тим , суд зазначає, що відповідно до Положення про Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня» ,затвердженого рішенням Рубіжанської міської ради від 25.04.2013 р.за № 32/17 ,міська лікарня є юридичною особою (розділ 1 Положення). Згідно п.5.1. та п.5.4.3.розділу 5 Положення ,міську лікарню очолює головний лікар, який забезпечує кадрову політику,призначає та звільняє працівників міської лікарні. За погодженням\~ з начальником [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~ звільняє керівників структурних підрозділів, служб. Вживає необхідні заходи для заохочення та стягнення працівників міської лікарні. Аналізуючи вищезазначені Положення ,суд\~ приходить висновку ,що саме головному лікарю надані повноваження щодо здійснення кадрової політики в КУ«Рубіжанська центральна міська лікарня»Рубіжанської міської ради ,в тому числі заохочення працівників та притягнення їх до дисциплінарної відповідальності. Суд вважає,що не заслуговує на увагу посилання представника відповідача на те,що начальник [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради Луганської області\~ наділений повноваженнями по вирішенню кадрових питань\~ у\~\~ Комунальній установі «Рубіжанська центральна міська лікарня»\~ і діє відповідно до розпорядження виконкому Рубіжанської міської ради від 25.09.2003 року № 681-к (а.с. 39) та посадової інструкції\~(а.с.37,38) оскільки дане розпорядження видано на підставі Положень\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~\~ та про Комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня»Рубіжанської міської ради Луганської області ,\~ які були затверджені рішенням сесії від 28.05.2003 року та на даний час втратили чинність у зв»язку з прийняттям у 2013 році нових Положень про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~ та про Комунальну установу «Рубіжанська міська лікарня » Рубіжанської міської ради Луганської області\~ . Суд зазначає,що посадові інструкції керівників [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~ та Комунальної установи «Рубіжанська міська лікарня » Рубіжанської міської ради Луганської області\~ застосовуються\~ та діють лише в тих частинах,що не суперечать положенням, які закріплені в Положеннях про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~ та про Комунальну установу «Рубіжанська міська лікарня » Рубіжанської міської ради Луганської області . Відповідно до наказу № 517 начальника УЗО [PERSON]від 02.12.2015 року „Про розмежування повноважень , всі рішення кадрових питань ,прийом і звільнення з роботи працівників КУРубіжанська центральна міська лікарня та КУЗОЦентр первинної медико-санітарної допомоги надавати на підпис головних лікарів з 03.12.2015 року . Як пояснив представник відповідачів ,цим наказом розмежовані повноваження начальника УЗО та головних лікарів та визначені повноваження головних лікарів щодо прийома та звільнення з роботи . Суд не бере до уваги зазначений наказ ,як такий ,що розмежовує повноваження начальника УОЗ та головних лікарів і надає головним лікарям право прийому та звільнення , оскільки такі повноваження їм вже надані Положенням про КУ Центральна міська лікарня . Разом з тим,суд зазначає ,що цим наказом підтверджена позиція начальника УОЗ [PERSON] про те,що кадрові рішення про прийом та звільнення з роботи повинні приймати головні лікарі. З урахуванням наведеного\~ ,суд вважає, що начальник УОЗ [PERSON], звільняючи позивача наказом.№ 158 к/сов від 17.09.2013 р. на підставі наказу по УОЗ № 472 від 17.09.2013 р. вийшов за межі\~ своєї компетенції ,яка встановлена\~ вищезазначеним Положенням\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~,отже ці накази є незаконнними ,а тому позивач повинен бути поновлений на посаді лікаря акушера-гінеколога з надання екстренної допомоги гінекологічного відділення КУРубіжанська міська лікарня за сумісництвом з 18.09.2013 року . Отже , вимоги про скасування наказів ,виданих начальником УОЗ [PERSON].№ 158 к/сов від 17.09.2013 р. та № 472 від 17.09.2013 р. та поновлення на роботі є обгрунтованими та такими,що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про скасування наказу № 86 «Про скасування наказів про поновлення на роботі та виплату коштів за час вимушеного прогулу» від 28 січня 2015 року ,виданого начальником УОЗ [PERSON] ,суд також вважає,що начальник УОЗ вийшов за межі\~ своєї компетенції ,яка встановлена\~ вищезазначеним Положенням\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~,а тому зазначений наказ є незаконним та таким,що підлягає скасуванню. Відповідно до ст.235 КЗпП України ,у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати ,затвердженого [PERSON] КМУ від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,проводяться шляхом множення середньоденного (годинного)заробітку на число робочіх днів(годин). Відповідно до наданої відповідачем довідки (а.с. 99 ),яка не оспорюється сторонами,середньогодинний заробіток позивача складає 30,11 грн. Отже,середній заробіток за час вимушеного прогулу вираховується шляхом множення середньогодинного заробітку позивача-30,11 грн. на кількість робочих годин при 38,5 год(а.с.210) в робочому тижні за період з 18.09.2013р. по день ухвалення рішення . Суд вважає,що такий розрахунок буде повністю відповідати положенням п.8 Порядку № 100. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає : 30,11 грн.Х 4779,9 (кількість робочих годин з 18.09.2013 року по 03.03.2015 року): вересень 2013 року -69,3 год.(161,7 робочих часів у вересні Х 9 робочих днів з 18.09.2013 р.по 30.09.2013 р. : 21 робочий день у вересні ) + жовтень 2013 р.-177,1 год.+ листопад 2013 р.- 61,7 год + грудень 2013 р.-169,4 год.+ січень 2014 р.-161,7 год + лютий 2014 р.-154 год.+березень 2014 р.-154 год + квітень 2014р.- 161,7 год + травень 2014 р.-146,3 год.+ черевень 2014 р.-146,3 год.+ липень 2014 р.-177,1 год + серпень 2014 р.-154 год.+ вересень 2014 р.-169,40 год + жовтень 2014р.-177,1 год. + листопад 2014 р.-154 год.+ грудень 2014р.-177,1 год + січень 2015 р.-154 год.+ лютий2015 р.-154 год.+ березень 2015 р.-161,7 год.+ квітень 2015 р.-161,7год .+ травень 2015 р.-138,6 год.+ червень 2015 р. -154 год.+ липень 2015 р.-177,1 год.+ серпень 2015 р.-154 год.+ вересень 2015 р.-169,4год.+ жовтень 2015 р.-169,4 год.,листопад 2015 р.-161,7 год.+ грудень 2015 р.-177,1 год.+ січень 2016 р.-146 год.+лютий 2016 р.-161 год.+ березень 2016 р.-23 год( 169 роб. год у березні Х 3 робочих дня з 01 березня по 03 березня 2016 р. : 22 робочих дня ). Відповідно до п.2 [PERSON] КМУ від 03.04.1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств,установ і організацій» загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Позивач поновлюється на роботі за сумісництвом,а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 30,11 грн.Х 2389,9 (4779,9 : 2)=71961,39 грн. Щодо вимоги про визнання наказу № 150к від 01.11.2010 року ,яким позивача було призначено на посаду лікаря акушера-гінеколога по наданню екстреної допомоги в гінекологічному відділенні , не втратившим законної сили ,суд зазначає,що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав. Зазначений наказ не скасовано,а тому при поновленні на роботі позивача він вважається дійсним. Щодо вимоги про зобов»язання централізованої бухгалтерії зробити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.09.2013 року до дня постановлення рішення суду, вона не підлягає задоволенню оскільки суд в своєму рішенні зазначає суму середнього заробіку за час вимушеного прогулу,яка стягується на користь позивача.Крім того централізована бухгалтерія не є стороною у справі. Щодо вимоги про зобов»язання головного лікаря Комунальної установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня» видати наказ про поновлення позивача на посаді лікаря акушера-гінеколога по наданню екстреної допомоги в гінекологічному відділенні ,то вона задоволенню не підлягає з тих підстав ,що позивач поновлюється на роботі рішенням суду , головний лікар Комунальної установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня»не є стороною у справі. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 54000 грн.суд приходить до наступного. Частина 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд бере до уваги,що права позивача у сфері трудових відносин були порушені та призвели до моральних страждань оскільки він втратив заробіток,був вимушений тривалий час захищати свої права в суді . Крім того,позивач є інвалідом 2 групи в зв»язку з захворюванням ,пов»язаним з виконанням обов»язків на Чернобильській АЕС (а.с.21),отже маючи відповідний стан здоров»я ,він був вимушений переживати моральні страждання ,що могло негативно впливати на його здоров»я. З урахуванням зазначеного та принципу розумності і справедливості ,суд вважає за необхідне стягнути з УЗО Рубіжанської міської ради на користь позивача одну тисячу гривень моральної шкоди. Згідно зі ст..367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі і присудження працівникові виплати заробітної плати,але не більше ніж за один місяць,в розмірі 1622,93 грн.(згідно довідки від 31.07.2014 р.а.с186) підлягає негайному виконанню. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради на користь держави судовий збір щодо вимог майнового характера в сумі 540 грн.,немайнового характеру в сумі 243,60 грн. та моральної шкоди в сумі 243,60 грн. На підставі ст..ст. 40,43,147,149,233-235 КЗпП України ,Закону України «Про охорону праці» ,Порядку обчислення середньої заробітної плати ,затвердженого [PERSON] КМУ від 08.02.1995 р.№ 100, [PERSON] міністрів СРСР від 04.12.1981 року № 1145 «Про порядок та умови суміщення професій(посад),

Outcome: partial