Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, а згодом з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON] сервісного центру МВС в Запорізькій області, [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, об'єм двигуна 1498, колір сірий, укладений між [PERSON] та [PERSON] у вигляді довідки-рахунку ААВ 346590 від 27.04.2013 року, виданої ПП «Кокорітія», витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак [NUMBER], зобов'язати [PERSON] сервісний центр МВС в Запорізькій області скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак [NUMBER], що посвідчується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САО 936333 від 03.05.2013 року за [PERSON] та здійснити державну реєстрацію права власності на автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, об'єм двигуна 1498, колір сірий за [PERSON] Позовна заява обґрунтована тим, що 03 травня 2012 року позивач придбав у власність автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак [NUMBER], підстава довідка-рахунок ДПІ 491579, зареєструвавши 08.05.2012 року право власності на вказаний автомобіль. 08 грудня 2012 року між позивачем та гр. [PERSON] було укладено договір оренди транспортного засобу № 121, відповідно до якого позивач, як власник автомобіля, передає його [PERSON] у тимчасове користування для особистих цілей до 08 червня 2013 року. Автомобіль разом з технічним паспортом та комплектом ключів був переданий орендарю [PERSON] З квітня 2013 року позивач втратив будь-який зв'язок з [PERSON], останній не виходив на зв'язок з позивачем щодо предмета оренди, виконання зобов'язань та з інших питань. За таких обставин, позивач за допомогою засобів GPS - навігації, якими був обладнаний автомобіль, встановив місце його знаходження, а також встановив наявність на автомобілі [NUMBER] та іншого власника автомобіля, яким виявився [PERSON] У зв'язку з чим, позивач звернувся до Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про вчинений щодо нього злочин. Відомості про правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України було внесено до ЄРДР за №12013080080002355. В ході досудового розслідування, яке триває на теперішній час було встановлено, що [PERSON], з яким позивач уклав договір оренди свого автомобіля, у квітні 2013 року заклав автомобіль до автоломбарду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Юності, поблизу автодороги «Москва-Сімферополь» невстановленій особі [PERSON], за що отримав 2000 доларів США. З автоломбарду вказаний автомобіль за підробленими документами, а саме довіреності з правом передоручення серії ВТЕ № 426733, нібито виданої позивачем на імя [PERSON], на підставі підробленої посвідки на постійне місце проживання для іноземців та осіб без громадянства серії АЕ номер 169868326 на особу - [PERSON], [INFO] та за підробленою карткою фізичної особи - платника податків РНОКПП [NUMBER], було незаконно реалізовано у власність [PERSON]В, а потім по довідці-рахунку ААВ 346590 від 27.04.2013 року, виданої ПП «Кокорітія» реалізовано у власність [PERSON] Таким чином, довіреність начебто видана від імені позивача на імя [PERSON] є нікчемною, оскільки позивач даної довіреності на право розпорядження автомобілем не надавав, гр. [PERSON] ніколи не бачив, до нотаріуса [PERSON] не звертався, під час посвідчення даної довіреності у нотаріуса присутнім не був. Нікчемність даної довіреності об'єктивно підтверджується неправильно зазначеними в ній відомостями про серію та номер паспорта позивача, датою та місцем його народження, громадянством, РНОКПП, а також невідповідністю фотокартки із зовнішністю позивача, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 11.02.2015 року № 16. На даний час [PERSON] засуджений вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року за вчинення аналогічних злочинів, пов'язаних із шахрайським заволодіння та розпорядженням транспортних засобів, які він вчиняв ідентичним способом, за ч.2 ст. 190, ч. З ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки. 05 вересня 2014 року позивач, дізнавшись, що його автомобіль незаконно відчужений іншій особі відповідачу [PERSON] на підставі підроблених документів та довіреності, подав заяву до нотаріуса про скасування вказаної довіреності на продаж належного йому автомобіля. У зв'язку з тим, що належний позивачу автомобіль вибув з його володіння та користування незаконним шляхом та всупереч його волі, фактично укладений договір купівлі - продажу автомобіля між [PERSON] та [PERSON] у вигляді довідки-рахунку ААВ 346590 від 27.04.2013 року також, відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, є недійсним, тому спірний автомобіль підлягає витребуванню в добросовісного набувача - відповідача [PERSON], відповідно до статті 388 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, повністю підтвердив доводи позовної заяви та додатково зазначив, що влітку 2012 року в м. Дніпропетровськ, на одному з інтернет сайтів він знайшов оголошення про продаж автомобіля DAEWOO LANOZ сірого кольору та вирішив його придбати. У кого саме він придбав автомобіль він не памятає, так як пройшло багато часу. Автомобіль він придбав за 6000 доларів США. Після купівлі автомобіля він переоформив його на себе та автомобілю [NUMBER]. Потім він вирішив здати автомобіль в оренду. На одному із сайтів в інтернеті він виклав оголошення про оренду автомобіля, після чого йому зателефонував невідомий чоловік та пояснив, що хоче орендувати його автомобіль. 08.12.2012 року він приїхав на своєму автомобілі в м. Запоріжжя, зустрівся з [PERSON] та вони разом поїхали до приватного нотаріуса, де уклали договір оренди спірного автомобіля. На підставі договору оренди [PERSON] міг керувати транспортним засобом та сплачувати орендну плату за користування ним у розмірі 3\~600 гривень в місяць, строк дії договору до 08.06.2013 року. Оплату оренди [PERSON] проводив вчасно. По закінченню строку оренди, а саме, починаючи з травня 2013 року [PERSON] почав себе дивно поводити, а згодом він зовсім втратив з ним звязок. По GPS навігатору він визначив, що його автомобіль знаходиться в м. Запоріжжя. 20.06.2013 року він приїхав в м. Запоріжжя на вулицю Стартову, 14, де знайшов свій автомобіль, який стояв на стоянці. Він вирішив перевірити чи його це автомобіль, та за допомогою запасних ключів відкрив його, на автомобілі були інші номерні знаки. Він вирішив розібратися та зателефонував у поліцію, після чого йому стало відомо, що автомобіль належить [PERSON], який придбав його на Оріховському авторинку м. Запоріжжя. В поліції він написав заяву про злочин. [PERSON] повідомив, що придбав автомобіль у [PERSON] Потім було встановлено, що [PERSON] по підробленим документам надав довіреність на імя [PERSON], після чого [PERSON] зняв з обліку та переоформив автомобіль на себе, а потім продав [PERSON] Жодної довіреності на імя [PERSON] він не давав. На даний час спірний автомобіль визнано речовим доказом по кримінальному провадженню та на нього накладено арешт. Зараз автомобіль перебуває на зберіганні в Орджонікідзевському РВ м. Запоріжжя. Представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, наголосив, що відчуження спірного автомобіля відбулося поза волею власника, докази на підтвердження цього суду надані. Договір оренди, укладений між його довірителем та [PERSON] давав право останньому лише право користуватися автомобілем, а не розпоряджатися ним. [PERSON] добросовісно користувався автомобілем позивача в час дії договору оренди. Однак, вказаний автомобіль вибув з володіння власника поза його волею, позивач не передавав автомобіль у власність іншій особі. Довіреність, яка нібито була укладена між [PERSON] та [PERSON] є нікчемною, оскільки видана за підробленими документами, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи. Вказану довіреність [PERSON] не давав. З цього випливає, що у власність [PERSON] спірний автомобіль перейшов незаконно, а тому і договір-купівлі продажу автомобіля, укладений між [PERSON] та [PERSON], який було укладено у формі довідки рахунку також повинен бути визнаний судом недійсним. До [PERSON] з позовом про відшкодування збитків, повязаних з викраденням, загибеллю або пошкодженням автомобіля його довіритель не звертався. До регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області з приводу перереєстрації спірного автомобіля позивач не звертався. Спірний автомобіль на даний час визнаний речовим доказом по кримінальному провадженню, на нього накладено арешт та він знаходиться на штраф майданчику. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, суду пояснив, що 27 квітня 2013 року він поїхав на автомобільний ринок в місті Запоріжжя. Побачив автомобіль «Ланос», який продавав [PERSON]. Машина йому сподобалась та вони вирішили поїхати на станцію технічного обслуговування, щоб перевірити справність автомобіля. Перевірили автомобіль на СТО, машина виявилася справною, після чого поїхали в МРЕО в м. Запоріжжі. Домовилися про вартість автомобіля 5600 доларів США, оформили довідку-рахунок в МРЕО, він передав гроші [PERSON], після чого отримав довідку - рахунок та транзитні номери. В МРЕО перевірили автомобіль, провели експертизи, в угоні він не знаходився, в розшуку не перебував. 03 травня 2013 року він поїхав в МРЕО, щоб поставити автомобіль на облік, сплатив гроші по квитанціям, йому видали нові номерні знаки та зареєстрували автомобіль на нього. 20 червня 2013 року до нього приїхав [PERSON] та сказав, що автомобіль знаходиться в угоні. Він викликав поліцію, [PERSON] повідомив, що автомобіль «Ланос» є його власністю та він передав його в оренду. 24 квітня 2014 року до нього приїхав брат [PERSON] разом з слідчим та забрали автомобіль до райвідділу, з того моменту автомобілем він не користувався. На теперішній час автомобіль арештовано та він знаходиться на штрафному майданчику. Він звертався до слідчого, прокурора, в суд з проханням повернути йому автомобіль, проте йому було відмовлено, автомобіль йому не повернули, у звязку з тим, що його визнано речовим доказом по кримінальній справі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, зазначивши, що [PERSON] придбав автомобіль «Ланос» на законних підстав, є добросовісним набувачем. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що [PERSON] уклав договір оренди автомобіля з [PERSON], а отже він добровільно, з власної волі, передав належний йому автомобіль [PERSON] Крім того, вказаний договір було посвідчено нотаріально. Згідно письмових пояснень [PERSON], які маються в матеріалах справи, він підтвердив, що через нестачу грошей віддав автомобіль до ломбарду, про те, що у випадку не повернення грошей ломбард може розпорядитися зазначеним майном, йому було відомо. Таким чином, у [PERSON] також була воля на передачу спірного майна. [PERSON] був добросовісним набувачем, оскільки будь-яких обмежень на автомобіль накладено не було, у розшуку він не перебував, автомобіль пройшов необхідні експертизи, [PERSON] сплатив за нього кошти та на законних підставах зняв автомобіль з обліку. [PERSON] також придбав автомобіль на законних підставах, на момент його придбання [PERSON] обтяжень на спірний автомобіль накладено не було, автомобіль в угоні та в розшуку не перебував. За вказаний автомобіль [PERSON] сплатив [PERSON] 5600 доларів США, а отже договір є відплатним. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку позивач з власної волі, тобто добровільно, уклав договір оренди з [PERSON] та передав йому майно у володіння та користування. [PERSON] також добровільно передав автомобіль до ломбарду, а отже, у [PERSON] також була воля на передачу спірного автомобіля. [PERSON] придбав автомобіль за відплатним договором та є добросовісним набувачем, а тому за таких обставин неможливо витребувати спірний автомобіль у [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України. Крім того, на даний час спірний автомобіль перебуває на штраф майданчику Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, а не у [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що в 2013 він придбав автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску на автомобільному ринку в місті Дніпро. Чоловік, який продавав вказаний автомобіль представився [PERSON], його прізвище він не запитував. Він подивився автомобіль, який йому сподобався. Андрій повинен був на його імя оформити генеральну довіреність. Він залишив завдаток за автомобіль 200 доларів США, написав свої паспортні дані і вони розїхались, домовившись зустрітися через два дні. Через два дні, чоловік на імя [PERSON] зателефонував йому та повідомив, що довіреність готова. У нотаріуса, коли видавалась довіреність на його імя, він присутній не був. [PERSON] він ніколи не бачив. Коли вони зустрілися, [PERSON] передав йому технічний паспорт на автомобіль та вже виготовлену довіреність. Він все перевірив, дані власника автомобіля, вказані у технічному паспорті та в довіреності повністю збігалися, дані автомобіля також. Ніяких підозр в нього не виникало. Після цього, він передав [PERSON] усю суму грошей, розмір її не памятає. Після передачі грошей, він сів в придбаний автомобіль та поїхав. Ще через два дні він вирішив зняти автомобіль з обліку в МРЕО. Приїхав в МРЕО м. Нікополь, оскільки йому було так зручно, там провели експертизу, автомобіль був «чистий», в угонах не перебував, у розшуку також не перебував, а тому автомобіль було знято з обліку. Він отримав транзитні номери і поїхав. Тиждень він поїздив на автомобілі, після чого вирішив його продати, тому що йому знадобилися гроші. Він вигнав автомобіль на автомобільний ринок та продав [PERSON] Коли продавав автомобіль, надав довіреність. Представник відповідача [PERSON] сервісного центру МВС в Запорізькій області у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки, яку отримав 17.03.2017 року, що підтверджується його підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Раніше до суду направив письмові заперечення, відповідно до яких просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, у звязку з тим, що скасування державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів передбачено у разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України, у звязку з незаконним заволодінням. У будь яких інших випадках скасування державної реєстрації автомобілів не передбачено, та крім того не відомо як такі дії вчиняти. Крім того, вважає, що вимоги позивача про зобовязання скасувати реєстрацію належить розглядати в адміністративному судочинстві, а тому у цьому випадку справа підсудна окружному адміністративному суду. Також, в даному випадку позивач не звертався до Територіального сервісного центру № [NUMBER] МВС в Запорізькій області з питань реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку вказаного автомобіля, про що свідчить відсутність будь-яких документів про відмову у вчиненні реєстраційних дій, тобто права позивача відповідач не порушував. Також відповідно до АІС «Автомобіль» та бази даних НАІС на даний транспортний засіб в рамках кримінальної справи накладений арешт, що унеможливлює проведення будь-яких дій, повязаних з реєстрацією чи перереєстрацією спірного автомобіля. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, суду надала заяву в якій повідомила, що не має можливості зявитись до суду, у звязку з чим просить розглянути справи без її участі та не заперечує проти винесення судового рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши письмові докази, зібрані по справі, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 08 травня 2012 року власником автомобіля марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, об'єм двигуна 1498, колір сірий є позивач [PERSON] (т.1, а.с.15). Відповідно до копії договору оренди транспортного засобу, 08 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди автомобіля марки DAEWOO LANOS TF69Y, колір сірий 2007 року випуску, шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно вказаного договору оренди, орендований автомобіль буде використовуватись орендарем в особистих цілях. Договір оренди було укладено на 6 місяців, строком по 8 червня 2013 року. Вказаний договір оренди було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.10-13). Зазначений автомобіль разом з технічним паспортом на автомобіль та комплектом ключів, [PERSON] передав [PERSON], що підтверджується актом прийому передачі автотранспортного засобу, згідно з договором № 121 від 08.12.2012 року (а.с.14). Згідно копії довіреності від 23.04.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] громадянин [PERSON] Федерації [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], посвідка на постійне місце проживання для іноземців та осіб без громадянства серії АЕ номер 169868326, видана ВГРІФО ГУМВС України в Дніпропетровській області 18.05.2012 року, дійсна «безстроково», зареєстрований за адресою: М.Дніпропетровськ, [ADDRESS] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси перед третіми особами, учасниками дорожнього руху, в судових органах, органах нотаріату, органах Державтоінспекції, органах страхування, на станціях, підприємствах технічного обслуговування та ремонту, митницях, а також в будь яких установах, підприємствах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, з усіх питань повязаних з експлуатацією та розпорядженням від його імені (продати, обміняти, здати в оренду, позичку, заставу, тощо) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 641249, виданого відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області 08.05.2012 року, легковим автомобілем марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованого у відділі РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області за ціну та на умовах на їх розсуд. Вказаною довіреністю [PERSON] надав право [PERSON] розпоряджатися зазначеним автомобілем на його розсуд (а.с.18-19). Вказана довіреність була внесена в Єдиний реєстр довіреностей 23.04.2013 року (а.с.20-21). З пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що в 2013 році він, за довіреністю від 23.04.2013 року, виданої від імені громадянина [PERSON] Федерації [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] придбав автомобіль DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207. За вказаний автомобіль він сплатив грошові кошти, розмір не памятає. Автомобіль було перевірено по усіх базах даних, жодного обтяження на автомобіль накладено не було, в розшуку автомобіль не перебував, а тому в МРЕВ м. Нікополя він зняв вказаний автомобіль з обліку та отримав тимчасові номери. Як вбачається з доводів позовної заяви та пояснень позивача [PERSON], жодних дій на уповноваження [PERSON] представляти його інтереси він не вчинював, вказана довіреність видана на підставі підроблених документів, а саме посвідки на постійне місце проживання для іноземців та осіб без громадянства серії АЕ номер 169868326, виданої ВГРІФО ГУМВС України в Дніпропетровській області 18.05.2012 року та РНОКПП (а.с.22-23). Насправді, він є громадянином України, що посвідчується копією паспорта громадянина України серії АН 492313, виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 28.04.2006 року (т.1, а.с.16-17), громадянином [PERSON] Федерації ніколи не був, датою його народження є 28 грудня 1989 рік, як вказано в паспорті громадянина України (т.1, а.с.16), а не 02 жовтня 1984 рік, як вказано в довіреності. Його справжній РНОКПП [NUMBER] (т.1, а.с. 17), а не [NUMBER], як вказано в довіреності. Відповідно до копії висновку судово-почеркознавчої експертизи судового експерта [PERSON] № 16 від 11.02.2015 року, підпис виконаний від імені [PERSON], який розташований в графі «Підпис» в довіреності бланк серії ВТЕ № 426733 від 23.04.2013 року, виконаний не [PERSON] а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] Короткий рукописний запис «[PERSON]О.», який розташований в графі «Підпис» в довіреності бланк серії ВТЕ № 426733 від 23.04.2013 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням почерку [PERSON] (а.с.30-39). Як вбачається з доводів позовної заяви та пояснень позивача [PERSON], після закінчення строку дії договору оренди, який було укладено 08 грудня 2012 року між ним та [PERSON], останній автомобіль не повернув, на звязок не виходив. За таких обставин позивач за допомогою засобів GPS - навігації, якими був обладнаний автомобіль, встановив місце знаходження автомобіля, на якому були інші державні номерні знаки АР5458СК. Власником автомобіля на той час вже був [PERSON] Згідно копії довідки-рахунку серії ААВ №346590 від 27 квітня 2013 року, [PERSON] продано і видано легковий седан марки DAEWOO LANOZ TF69Y, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, вартістю 35\~000 грн. (т.1, а.с 244). Як встановлено під час розгляду справи на момент видачі довідки-рахунку автомобіль під будь-яким обтяженням не перебував, в розшуку не знаходився. 03 травня 2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, сірого кольору, 2007 року випуску серії САО936333 та державні номерні знаки АР5458СК (т.1, а.с. 51). 20.06.2013 року [PERSON] звернувся до слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON], який не відомим шляхом продав належний йому автомобіль. В цей же день відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за ст. 289 ч.1 КК України (т.1, а.с.42-43,44). 05.09.2014 року за заявою [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], довіреність на продаж автомобіля марки DAEWOO LANOS TF69Y, колір сірий 2007 року випуску, шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207, реєстраційний номер [NUMBER], належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САК №641249, виданого 08.05.2012 р. відділом РЕР ДАІ №3 ГУМВС України в Дніпропетровській області, на імя [PERSON] була скасована (т.1, а.с.40,41). Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2014 року було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207 (т.1, а.с.63-64). Постановою слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 24.11.2014 року автомобіль DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207 було визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 12018080080002355 та передано на відповідальне зберігання на автомобільну стоянку Орджонікідзевського РВ ЗМУ (т.1, а.с.65), де він і знаходиться до теперішнього часу. Суд, оцінюючи доводи позивача та його представника на підтвердження вимог позовної заяви, а також заперечення відповідачів, виходить з наступного: Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав мано, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, слід враховувати положення\~статті 330 ЦК, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, відповідно до\~статті 388 ЦК\~України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом частини п'ятої\~статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем, він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Поняття "повинен був знати" характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов'язаний був про це знати (наприклад, особа набувала майно у незнайомого відчужувача поза межами магазину чи ринку у сумнівній ситуації). У будь-якому разі недобросовісними мають вважатися особи, які заволоділи майном або одержали майно в результаті скоєння злочину (наприклад, крадіжки, грабежу, розбою, шахрайства), що встановлено в порядку, передбаченому законом. При цьому ці особи завжди мають вважатися такими, що знали про незаконність свого володіння. З аналізу вказаних норм закону вбачається, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] з власної волі, тобто добровільно 08.12.2012 року передав належний йому на праві власності автомобіль DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207 в оренду [PERSON], посвідчивши нотаріально договір оренди транспортного засобу. Таким чином, в даному випадку в діях власника майна [PERSON] на момент укладення договору оренди транспортного засобу з [PERSON] була наявна воля на передачу цього майна іншій особі, а тому його доводи в частині вибуття належного йому автомобіля з його володіння поза його волею, спростовуються укладеним 08 травня 2012 року між ним та [PERSON] договором оренди. Відповідно до вказаного договору, орендар, тобто [PERSON], зобовязується нести відповідальність за пошкодження або втрату транспортного засобу, що надано в оренду згідно цього договору, орендар несе матеріальну відповідальність за автомобіль в повному розмірі на строк оренди. Згідно того ж договору орендар в будь-якому випадку повністю відшкодовує орендодавцю збитки, повязані з викраденням, загибеллю або пошкодженням автомобіля. Орендарю забороняється передавати автомобіль у користування третім особам, залишати автомобіль з ключами у замку запалення або в іншому стані, що полегшує його викрадення, здійснювати інші дії (або бездіяльність), які можуть призвести до пошкодження або викрадення автомобіля. Згідно письмових пояснень [PERSON], які маються в матеріалах справи, він підтвердив укладення з [PERSON] договору оренди транспортного засобу та користування спірним автомобілем до квітня 2013 року, а також зазначив, що оскільки йому потрібні були гроші, він заклав вказаний автомобіль до автоломбарду. Він зустрівся з [PERSON], залишив в нього автомобіль «Ланос», який належить [PERSON], ключі від нього та технічний паспорт, за що отримав 2\~000 доларів США. Про все домовлялись усно. Про те, що заклав автомобіль до ломбарду, він [PERSON] не повідомляв, а продовжував сплачувати за нього оренду до червня 2013 року. Оскільки він витратив кошти на особисті потреби, то не став викуповувати автомобіль з ломбарду (т.1, а.с 59-60). Таким чином, з пояснень [PERSON], який відповідно до договору оренди, був орендарем спірного автомобіля, вбачається, що він також добровільно, з власної волі передав автомобіль, належний [PERSON] до автоломбарду, за що отримав грошові кошти. Таким чином, в даному випадку в діях особи, якій власник спірного автомобіля [PERSON] передав майно, також була наявна воля на передачу цього майна іншій особі (до автоломбарду). Отже, судом встановлено, що [PERSON] порушив обовязки, покладені на нього договором оренди та передав автомобіль у користування третім особам. В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили, що з вимогами до [PERSON] про відшкодування збитків, повязаних порушенням взятих на себе зобовязань, відповідно до умов договору оренди, позивач не звертався. Відповідно до Аналізу Верховного Суду України щодо деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 03.10.2013 року у разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно в володіння, не з їхньої волі (пункти 1-3 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі за № 3-13г10 від 06.12.2010 року, якщо майно відчужене за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише в разі, якщо майно вибуло з володіння власникам або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна, зокрема при укладенні договору оренди, виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі за № 6-2233цс16 від 21.12.2016 року право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Аналогічна позиція містися в Постанові Верховного Суду України від 02.11.2016 року, справа №6-216цс16. Відповідно до абзаців 1 і 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Також, відповідно до Аналізу Верховного Суду України щодо деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 03.10.2013 року наявність між сторонами зобовязальних правовідносин виключає можливість предявлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобовязалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно передане, але не виконує цього обовязку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється, відповідно, розділу ІІІ книги 5 ЦК України. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі. Також, зі змісту вказаного Аналізу та Постанови Верховного Суду України від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 вбачається, що за положеннями зазначених норм права\~власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. На підставі аналізу норм діючого ЦК України, судової практики з розгляду справ про витребування майна з чужого незаконного володіння, вбачається, що укладаючи з [PERSON] договір оренди транспортного засобу та передаючи власний автомобіль у користування іншій особі, в діях позивача [PERSON] була воля на передачу цього майна в користування іншій особі, яка зобовязалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно було передане, але не виконала цього обовязку, відповідно до умов укладеного договору. В подальшому, [PERSON], якому власник автомобіля [PERSON] добровільно передав майно в володіння, також, з власної волі, тобто добровільно, передав спірний автомобіль в заставу до автоломбарду, за що отримав грошові кошти. Таким чином, наявність у діях власника майна або особи, якій власник передав це майно, волі на передачу цього майна, виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Тому, обставини встановлені судом під час розгляду вказаної цивільної справи унеможливлюють витребування майна у добросовісного набувача [PERSON] на користь [PERSON], на підставі ст. 388 ЦК України. Крім того, судом встановлено, що на автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207 за ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2014 року накладено арешт (а.с.63-64). Постановою слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 24.11.2014 року автомобіль DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № SUPTF69YD7W350207, VIN-Y6DTF69YD7W350207 визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 12018080080002355 та передано на відповідальне зберігання на автомобільну стоянку Орджонікідзевського РВ ЗМУ (а.с.65), де він і знаходиться до теперішнього часу. Відповідно до п. 19 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, предявлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Аналізуючи забрані по справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог позивача та вважає необхідним у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Крім того, суд вважає необхідним зазначити наступне, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України у разі неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, суд зобовязаний зупинити провадження у цій справі. Судом встановлено, що на даний час проводиться досудове розслідування кримінального провадження №12013080080002355, відомості про яке було внесено до ЄРДР за ч.1 ст. 289 КК України, на підстави заяви позивача [PERSON] Разом з тим, відповідно до правових висновків Верховного Суду України від 01.02.2017 року по справі 6-1957цс16 та від 04.11.2015 року по справі 6-923цс15, визначаючи наявність підстав, передбачених статтею 201 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обовязковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 4 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. В даному випадку, підстав для зупинення провадження по вказаній цивільній справі до розгляду кримінального провадження №12013080080002355 немає, оскільки предметом позову вказаної цивільної справи є витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому, незалежно від установлення судом у кримінальній справі фактів незаконного заволодіння транспортним засобом, у кримінальні справі не будуть вирішені питання що стосуються підстав, заявлених у цивільній справі позовних вимог. Крім того, наявність спору між сторонами в даній цивільній справі не виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Outcome: dismissed