Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона працювала бухгалтером у ТОВ «Сумлитсплав» з 23.04.2012 року по 27.06.2013 року, наказом від 23.06.2013 року звільнилась з роботи за угодою сторін. В період роботи з 1 грудня 2012 р. по день звільнення заробітну плату не отримувала ті в день звільнення виплачена не була, у зв'язку з чим просить суд стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Позивачка позов підтримала, просила розглядати справу у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник ТОВ «Сумлитсплав» до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, встановив наступне. Судом при розгляді справи встановлено, що [PERSON] працювала бухгалтером у ТОВ «Сумлитсплав» з 23.04.2012 року по 27.06.2013 року та наказом від 23.06.2013 року звільнилась з роботи за угодою сторін, що підтверджується копіє трудової книжки /а.с.6/. Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачка зазначає, що при звільненні за період з 01.12.2012 р. по 27.06.2013 р. їй не виплачено заробітну плату, у весь цей час вона працювала безоплатно, директор постійно обіцяв розрахуватись, однак не зробив цього. В силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, відповідач жодним чином не спростував доводи позивачки, довідку про середній заробіток не надав, не пред'явлено також розрахункові відомості, банківські виписки, які могли б підтвердити своєчасний та повний розрахунок по заробітній платі. Розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підтверджено довідками Головного управління Мін доходів у Сумській області №12602/18-19-17-02 від 04.03.2014р. та Управління ПФ України в м. Суми №3859/11-07 від 27.02.2014р. Так, згідно даних довідок та наданого позивачкою розрахунку розмір невиплаченої заробітної плати за період з 01.12.2012 р. по 27.06.2013 р. становить 4374,36грн. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем не заявлено про застосування строку позовної давності. Крім того, на підставі ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (постанова Верховного Суду України від 26 грудня 2011 р. у справі N 6-77цс11). Згідно наданої довідки заробітна плата [PERSON] у травні-червні 2013р. становила 465,56грн. + 563,71 = 1029,27грн. У травні 2013 року - 19 робочих днів, у червні - 18 робочих днів. Тобто, середня заробітна плата позивачки в день становить 1029,27грн./37робочих днів = 27,82грн. З 01.08.2013р. (останній робочий день 27.06.2013р., 28.06.2013р. - День Конституції України, 29.06.2013р., 30.06.2013р. - вихідні дні) по 06.03.2014р. включно, кількість робочих днів - 176. Тому, розмір середнього заробітку, який слід стягнути на користь позивачки складає 27,82грн.х176днів = 4896,32грн. З приводу стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, тощо. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди може бути визначено залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд зобов'язаний виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак, в підтвердження доводів про стягнення моральної шкоди позивачка, окрім власних пояснень, не надала жодних доказів, не просила допитати свідків, які могли б підтвердити порушення соціальних зв'язків, погіршення емоційного стану. Тому, суд не має змоги оцінити глибину та ступінь страждань позивачки, визначити наслідки завданої шкоди, нею не обґрунтовано з яких показників та матеріальних втрат або суджень, вона виходила, оцінюючи моральну шкоду в сумі 1000,00грн. Отже, визначений позивачкою розмір моральної шкоди є значно завищеним. В силу ст.237(1) КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незважаючи на зазначення в частині другій ст. 237(1) КЗпП на те, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством, судова практика після включення до Кодексу законів про працю названої статті пішла шляхом стягнення моральної шкоди, заподіяної порушенням власником трудових прав працівників не лише при ушкодженні здоров'я працівника і в інших випадках. Визнається за можливим відшкодування моральної шкоди, викликаної невиплатою належних працівникові грошових сум, виконанням робіт в небезпечних для життя та здоров'я умовах тощо (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Тому, суд враховує, що позивачки змушена була шукати інші джерела заробітку, порушено її нормальні умови життєдіяльності, несвоєчасний розрахунок негативно вплинув на її емоційний стан, тому із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що не позивачці стягнуто середній заробіток в сумі яка втричі частково компенсує її втрати, суд вважає справедливим розміром моральної шкоди за затримку розрахунку - 500,00грн. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial