Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить: поновити його на посаді фахівця - рятувальника 7 розряду Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати припинення виплати заробітної плати до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати. В позовній заяві позивач зазначив, що 30.09.2016 року він був призначений на посаду фахівця - рятувальника 7 розряду Рятувально аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради про що був укладений контракт №127. 24.10.2017 року на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 24.10.2017 № 64 - РС він був прийнятий до Збройних Сил України на військову службу за контрактом осіб рядового складу та уклав контракт про проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] строком на 6 (шість) місяців. Контракт набрав чинності 24.10.2017. В подальшому, по закінченню строку контракту, він з лав Збройних Сил України не звільнявся, а навпаки, продовжував дію контракту шляхом укладання нового контракту і на даний час продовжує проходити дійсну військову службу за контрактом у Збройних силах України. В кінці листопада 2020 року на його адресу надійшов лист від 19.11.2020 року з місця роботи про те, що він звільнений, так як контракт закінчився, та що йому припинено нарахування середнього заробітку і необхідно отримати трудову книжку. За даних обставин позивач дійшов висновку що його звільнено з роботи. Вважає звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства. Також вказує, що вищевказані обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього, він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав. Завдану відповідачем моральну шкоду оцінює у розмірі 10000 грн. Вважає, що рішення (наказ) про його звільнення підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді. Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, витребувано у сторін докази по справі. 28 квітня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, аргументуючи це тим, що контракт про проходження Позивачем військової служби в Збройних Силах України від 12 травня 2020 року мав термін дії 6 місяців, про що зазначається у пункті 6 цього контракту, тобто термін дії контракту закінчився 12 листопада 2020 року. Станом на 12.11.2020 року з позивачем не був укладений новий контракт про проходження військової служби (наступний контракт був укладений лише 30.11.2020 року), відповідно, строк проходження позивачем військової служби за контрактом від 12.05.2020 року не був продовжений. Отже, 12.11.2020 року позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту про проходження військової служби від 12.05.2020 року. Як наслідок 12.11.2020 року відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України припинився строк збереження за позивачем місця роботи, посади і середнього заробітку в Рятувальній аварійно-водолазній службі Маріупольської міської ради. Також у відзиві вказано, що 30.09.2016 року між позивачем та РАВС міської ради був укладений контракт №127 від 30.09.2016 року. Позивач був прийнятий на роботу до РАВС міської ради на підставі наступних документів: заяви [PERSON] від 30.09.2016 року; трудового контракту від 30.09.2016 № 127, укладеного між [PERSON] та Рятувальною аварійно-водолазною службою міської ради; наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби міської ради від 30.09.2016 року №39л «Про прийняття на роботу [PERSON] ». Пункт 19 трудового контракту від 30.09.2016 № 127 встановлює термін його дії з 01.10.2016 року до 30.09.2019 року. На підставі довідки з Приазовського районного військового комісаріату від 23.10.2017 року № 69 та копії контракту від 24.10.2017 року про проходження військової служби [PERSON] строком на 6 (шість) місяців: 24.10.2017 р. - 24.04.2018 р., у РАВС міської ради належним чином був оформлений наказ від 01.11.2017 №161к «Про увільнення [PERSON] від виконання функціональних обов`язків фахівця-рятувальника на час несення військової служби за контрактом». Копію контракту [PERSON] про проходження військової служби строком на 6 (шість) місяців: з 12.05.2020 року до 12.11.2020 року було надано РАВС міської ради 19.11.2020 року (про що був складений відповідний акт від 19.11.2020 року). Цей контракт вступав в силу з 30.11.2020 року, в свою чергу, попередній контракт втратив силу 12.11.2020 року. Це означає, що строк проходження військової служби не був продовжений позивачем шляхом укладання нового контракту про проходження військової служби після закінчення дії контракту від 12.05.2020 року. В день закінчення дії трудового контракту [PERSON] від 30.09.2016 року № 127 РАВС міської ради видала наказ від 30.09.2019 № 92к «Про закінчення терміну дії контракту [PERSON] ». На виконання вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України за позивачем зберігалось місце роботи, посада і середній заробіток до 12.11.2020 року (день закінчення контракту про проходження позивачем військової служби), однак дія трудового контракту № 127 від 30.09.2016 року та трудові відносини між позивачем та Рятувальною аварійно-водолазною службою міської ради припинились 30.09.2019 року. Крім того, у відзиві зазначено, що на підставі рішення Маріупольської міської ради у РАВС міської ради набув чинності наказ від 27.07.2020 № 68 «Про попередження особового складу (працівників) РАВС міської ради щодо скасування посад (спеціальностей) та штатних одиниць», в свою чергу 27.08.2020 року набув чинності наказ №80 «Про створення підрозділів РАВС міської ради». Таким чином, 01.10.2020 року посада (спеціальність) фахівець - рятувальник скасована. Відповідач стверджує, що зважаючи на відсутність порушення прав позивача діями РАВС міської ради, відсутні підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідно до ст.ст. 23, 216 Цивільного кодексу України. 18 травня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки, на дату подання відповіді на відзив, будь-яких рішень командира військової частини [NUMBER] щодо його звільнення з військової служби за визначеними законодавством підставами не приймалося. Вказує, що відповідачем не надано доказів того, що він був звільнений з військової служби 12.11.2020 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У поданій відповіді на відзив просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з?явився, у поданій заяві звернувся до суду з проханням розглядати справу за відсутності представника відповідача, у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради №39л від 30.09.2019 року [PERSON] прийнятий фахівцем-рятувальником 7 розряду, відповідно до його заяви від 30.09.2016 року та укладеного з ним контракту №127 від 30.09.2016 року на період з 01.10.2016 року по 30.09.2019 року. У відповідності з довідкою за підписом військового комісара Приазовського районного військового комісаріату О.І. Зеленецького від 23.10.2017 року № 69 [PERSON] згідно припису військового комісара від 23.10.2017 року направляється 24.10.2017 року до в/ч [NUMBER] м. Маріуполь для укладання контракту та подальшого проходження військової служби у ЗСУ. Згідно копії контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ(далі- контракт), який набрав чинності з 24.10.2017 року (п. 11 контракту), [PERSON] проходить військову службу строком 6 місяців (п.3 контракту). Як встановлено з копії наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради від 01.11.2017 року №161к увільнено [PERSON] від виконання функціональних обов`язків фахівця-рятувальника з 24.10.2017 року на час несення військової служби за контрактом на строк до дня закінчення його військового контракту, із збереженням посади фахівця-рятувальника 7 розряду та середнього заробітку. Згідно копії витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 30.03.2018 № 50 - РС з солдатом [PERSON] укладено новий контракт про проходження військової служби строком на 6 місяців з 24.04.2018 року по 24.10.2018 року. Надалі [PERSON] укладав нові контракти про проходження військової служби строком на 6 місяців з 24.10.2018 року по 24.04.2019 року, з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року, з 30.11.2019 року по 30.05.2020 року, з 12.05.2020 року по 12.11.2020 року та строком на 1 рік з 30.11.2020 року по 30.11.2021 року, що підтверджується копіями відповідних контрактів, наявних у матеріалах справи. Слід зазначити, що згідно копії контракту від 12.05.2020 року, пунктом 3 контракту визначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на шість місяців, а пунктом 11 визначено, що контракт набирає чинності з 12 травня 2020 року. З копії наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради від 30.09.2019 № 92к «Про закінчення терміну дії контракту [PERSON] » вбачається, що термін дії трудового контракту [PERSON] від 30.09.2016 № 127 не продовжений та вважається закінченим 30.09.2019 року, трудові відносини між РАВС міської ради та [PERSON] закінчені 30 вересня 2019 року. Пунктом 3 цього наказу передбачено продовжувати виплачувати [PERSON] середню заробітну плату фахівця-рятувальника 7 розряду до дня закінчення його військового контракту. Згідно копії акту від 19.11.2020 року, складеного комісією у складі працівників відділу з обліку та звітності Рятувальної аварійно-водолазної\~служби Маріупольської\~міської ради,\~19.11.2020\~року [PERSON] принесла контракт на [PERSON] , який набуває чинності з 30.11.2020 року, термін попереднього контракту закінчився 12.11.2020 року. У відповідності до копії наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради від 19.11.2020 № 56п [PERSON] звільнено з посади фахівця-рятувальника з 19.11.2020 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку (ч. 1\~ст.\~2\~Кодексу законів\~про працю\~України (далі -\~КЗпП). Частиною 2\~ст.\~2\~КЗпП передбачено право працівників на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством. Частиною п`ятою статті 17\~Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. У частині шостій статті 43\~Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. В частині 3\~статті 119 КЗпП України (в редакції станом на дату видання наказу про звільнення) йдеться про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".. Частина 2 статті 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» від\~25.03.1992\~№ 2232-XII в редакції, станом на дату винесення наказу про звільнення (далі - Закон № 2232-XII): Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61\~Закону України\~"Про освіту". Стаття 26\~Закону №\~2232-ХІІ\~встановлює підстави\~звільнення з\~військової служби.\~Частина 5\~цієї статті\~встановлює підстави\~звільнення з\~військової служби\~осіб,\~що проходять\~військову службу\~за контрактом.\~Зокрема підпунктом\~«а» пункту\~2\~частини п`ятої\~статті 26\~Закону №\~2232-ХІІ\~передбачено,\~що під\~час дії\~особливого періоду\~(крім\~періодів з\~моменту оголошення\~мобілізації -\~протягом строку\~її проведення,\~який визначається\~рішенням Президента\~України,\~та з\~моменту введення\~воєнного стану\~-\~до оголошення\~демобілізації) \~військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №3543-XII). Згідно з абзацами четвертим шостим статті 1\~Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Аналізуючи зміст статей, суд приходить до висновку що дійсно передбачені гарантії працівникам під час укладення контракту про проходження військової служби. Проте слід зазначити наступне: Відповідно до частин першої та третьої\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно пункту 2 частини 1 статті 23\~КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Пунктом 2 частини 1 статті 36\~КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно п. 19 Трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року, укладеного між РАВС міської ради і [PERSON] , термін дії контракту з 01 жовтня 2016 року до 30 вересня 2019 року. Пунктом 18 вказаного трудового контракту передбачено, що за 14 діб до закінчення терміну дії контракту сторони можуть укласти контракт на новий термін за згодою Роботодавця. Вказаний контракт підписаний сторонами, що свідчить про погодження позивача з його умовами. Доказів про укладення контракту на новий термін та доказів про намір укласти (подовжити) контракт суду не надано. Наказом № 92 к від 30 вересня 2019 року відповідач не продовжив термін дії вказаного контракту та визначив його закінченим 30 вересня 2019 року; закінчив трудові відносини між РАВС міської ради та [PERSON] ; та продовжив виплачувати [PERSON] середню заробітну плату до дня закінчення його військового контракту. Таким чином, на момент закінчення терміну дії трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року, [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом (контракти від з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року, з 30.11.2019 року по 30.05.2020 року, з 12.05.2020 року по 12.11.2020 рік). Контракт про проходження [PERSON] військової служби в Збройних Силах України від 12 травня 2020 року мав термін дії 6 місяців, набрав чинності з 12 травня 2020 року, тобто термін дії контракту закінчився 12 листопада 2020 року. Крім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 3 вказаного контракту, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін. Наступний новий строковий контракт про проходження військової служби [PERSON] уклав строком на 1 рік та вказаний контракт набрав чинності 30.11.2020 року. Таким чином, [PERSON] знаючи про закінчення терміну дії трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року та про закінчення контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України від 12 травня 2020 року, завчасно не повідомив роботодавця про намір як укласти трудовий контракт на новий термін, так і укласти новий контракт про проходження військової служби. Доказів про проходження військової служби позивачем у період з 13.11.2020 року по 29.11.2020 року, суду не надано. Крім того, позивачем не надано доказів як на підтвердження своєчасного повідомлення роботодавця про намір укладення нового контракту про проходження військової служби, так і доказів про поважність причин несвоєчасного повідомлення. За таких підстав, суд приходить до висновку, що [PERSON] у період з 13.11.2020 року по 29.11.2020 року (в момент закінчення строку контракту про проходження військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) до набрання чинності нового контракту), втратив право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, передбачених ч. 3 ст. 119 Кодексу Законів України про працю. Інших доказів, на підтвердження обставин, викладених позивачем, суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із\~ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до\~ст. 12 ЦПК України. Нормами\~ст.77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки\~ст.81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1\~ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні, \~суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі. Враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення з відповідача моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому слід відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог. Крім того, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed