Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка належить їй на праві приватної власності, посилаючись на те, що відповідач самоправно захопив частину цієї земельної ділянки, провів обробіток ґрунту площею 0,10 га не являючись сусідом і суміжним землевласником чи землекористувачем, посіяв зернові культури, знищив межові знаки, чим порушив права позивача як землевласника та обмежив її право володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою. Просить суд зобовязати відповідача повернути самовільно захоплену частину земельної ділянки, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 87,70 грн., моральну шкоду в розмірі 5\~000,00 грн. та судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просить суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові та зазначивши, що відповідач самовільно захватив частину земельної ділянки позивача не маючи жодних правових підстав та документів, які дають йому право користування та володіння цією земельною ділянкою. В обґрунтування стягнення моральної шкоди посилається на те, що позивач має І групу інвалідності, численні захворювання, а неправомірні дії відповідача призвели до зміни її життєвих планів та погіршення здоровя. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив. Зазначив, що земельна ділянка, яку він обробляє, належала на праві приватної власності його дідові [PERSON] і після смерті останнього відповідач успадкував її згідно чинного законодавства. Він обробляє зазначену частину земельну ділянку вже не перший рік. Як в наступному виявилося, позивачці було виділено та видано Державний акт на право власності на землю, яка частково накладається на земельну ділянку, яку він успадкував. Зазначає, що ця накладка являється помилкою органів, які складали проектну документацію при виділенні земельної ділянки позивачці. Заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання передбачено ч. 1 ст. 15 ЦК України. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ст. 57 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Виходячи з положень ст. 152 ЗК України та роз'яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,77 га, розташована на території Радомишльської міської ради, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.7). Державний акт не є скасований та не визнаний недійсним. [PERSON] обстеження земельної ділянки від 10.09.2015 року № 106/22, гр. [PERSON] проведено обробіток ґрунту на земельній ділянці площею 0,10 га, яка належить гр. [PERSON] (а.с.8,9). Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили суду, що [PERSON] обробляє земельну ділянку ще з 2002-2003 року, з його слів вони знають, що цю земельну ділянку він успадкував після свого діда. Із наданих відповідачем пояснень та матеріалів справи встановлено, що [PERSON] (дідові відповідача) згідно Державного акту на право власності на землю від 04.04.2002 року належала земельна ділянка площею 3,3300 га (а.с.28). Після смерті [PERSON] право на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування перейшло до [PERSON] (матері відповідача), котра прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Після смерті [PERSON] згідно заповіту спадкоємцем 5/6 ідеальних частин спадкового майна є відповідач по справі [PERSON], а спадкоємцем 1/6 частини майна був її чоловік [PERSON] (а.с.29,30). Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 24.09.2009 року за відповідачем [PERSON] в порядку спадкування після смерті батька було визнано право власності на 1/6 частину земельної ділянки, яка належала [PERSON] згідно Державного акта на право власності на землю (а.с.33), таким чином [PERSON] має право на земельну ділянку на території Радомишльської міської ради Житомирської області площею 3,3300 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ №2127-0008, виданого 04.04.2002 року. Крім того, згідно постанови Радомишльського районного суду Житомирської області від 28.02.2017 року, яка набрала законної сили 13.03.2017 року, було задоволено позовні вимоги [PERSON] та розпорядження голови Радомишльської РДА від 21.02.2005 року за № 25 «Про результати розподілу ділянок між власниками земельних часток (паїв) по реформованому КСП «Нива» визнано частково незаконним та скасовано в частині перерозподілу земельної ділянки площею 3,3300 га, яка раніше належала на праві власності [PERSON]. Під час розгляду вказаної адміністративної справи судом було встановлено, що [PERSON], після смерті матері [PERSON], як спадкоємець першої черги отримав у власність 1/6 частину земельної ділянки на території Радомишльської міської ради площею 3,3300 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка раніше належала [PERSON] (діду відповідача [PERSON]Г.) на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЖТ №2127-0008. [PERSON] звернувся у відповідний орган Державної реєстрації прав на нерухоме майно з заявою про реєстрацію за ним права власності на вказану земельну ділянку, однак, в реєстрації йому було відмовлено, так як зі слів посадових осіб Держгеокадастру в Радомишльському районі його спадкова земельна ділянка вже перерозподілена за іншими землевласниками, які в свою чергу вже виготовили Державні акти на право власності на земельні ділянки саме на підставі оскаржуваного Розпорядження голови РДА від 21.02.2005 року за № 25. В Розпорядженні голови Радомишльської РДА від 21.02.2005 року за № 25 «Про результати розподілу ділянок між власниками земельних часток (паїв) по реформованому КСП «Нива» було допущено технічну помилку, яка і призвела до фактичного перерозподілу вже розпайованих земельних ділянок (а.с.59-61). В той же час, суд звертає свою увагу на те, що із змісту зазначеної вище постанови суду не вбачається, що земельна ділянка, яка належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності згідно Державного акту, якимось чином перетинається чи накладається із земельною ділянкою, яка належала [PERSON]. У п.6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). [PERSON] пункту 18\~Постанови Пленуму Верховного суду Українивід 16 квітня 2004 року № 7\~«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Вирішуючи цей спір, суд виходить з того, що відповідно\~до статті\~125, частини 1 статті\~126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених позовних ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі\~статтею 41 Конституції України\~проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та\~Земельного кодексів України. Відповідно до\~статті 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. [PERSON] частини 2\~статті 16 ЦК України,\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права; припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст.\~152,\~153 ЗК України,\~власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку і відшкодування завданих збитків; власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. [PERSON] із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення сторін, суд вважає доведеним факт самовільного користування спірною земельною ділянкою відповідачем без правовстановлюючих документів на неї та без державної реєстрації цього права, тому позовні вимоги в частині повернення належної позивачеві земельної ділянки та усуненні перешкод в користуванні цією земельною ділянкою слід задовольнити. Вирішення справи у такий спосіб є одночасно способом захисту прав позивача та відповідача, оскільки очевидним є неможливість користуватися однією ділянкою спільно, а також неможливість реалізувати права власників за наявності правовстановлюючих документів, які суперечать фактичним та юридичним обставинам. Крім того, вирішення справи у такий спосіб не позбавляє відповідача права на отримання землі у власність в порядку реалізації свідоцтв про право на спадщину. Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача не чинити дій, що порушують право власності позивача щодо вказаної земельної ділянки або створюватимуть небезпеку порушення цього права в майбутньому, суд зазначає: підстав вважати, що відповідач в майбутньому може чинити перешкоди позивачці у користуванні земельною ділянкою у суду немає, відповідних доказів суду не надано. Ці вимоги ґрунтуються на майбутні можливі порушення, які не мають під собою обґрунтування. У\~ст. 16 ЦК України, такого способу захисту прав як зобовязання не порушувати прав в майбутньому не зазначено, тому позовні вимоги суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. [PERSON] зі\~ст. 22 ЦК України,\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). [PERSON] розрахунку розміру шкоди, заподіяної позивачеві внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, розмір заподіяної шкоди становить 87,70 грн. (а.с.10). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідачем належних доказів відсутності його вини в завданні зазначеної шкоди суду не надано. Стосовно позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. [PERSON] з ч.ч.1,2\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних\~\~стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктами 3, 5\~Постанови N4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до\~ст. 59 ЦПК України,\~сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем та її представником не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial