Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, з тих підстав, що вона являється власником будинку за адресою: [ADDRESS], в якому зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON], хоча такий з березня 2011 року без поважних причин за цією адресою не проживає. Місце його фактичного проживання їй не відоме, жодних зв'язків з ним ні вона ні члени її сім'ї не підтримують. Він не є членом її сім'ї і з проханням про продовження шестимісячного строку його відсутності у її будинку не звертався, не пропонував укласти з нею договору найму. З посиланням на ст. 72 ЖК України, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS]. У подальшому, у відповідності до ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті позивачка, шляхом подання письмової заяви, змінила підставу позову. А саме посилаючись на ст.ст. 156 ч.4, 162 ЖК України, акцентувала увагу суду на тому, що відповідач вже не являється членом її сім'ї, оскільки шлюб між ним і її онучкою розірвано рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 09.04.2012 року, з проханням про продовження шестимісячного строку його відсутності у належному їй вищевказаному житловому будинку він не звертався, з березня 2011 року у цьому будинку не проживає, не пропонував укласти з нею договору найму і вона укладати такий договір наміру не має. За таких обставин, просить позов задовольнити повністю. Також зазначила, що відмовляється від залучення до справи в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Великоберезнянський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області. У судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву, в якій позов підтримала повністю, просила його задовольнити та розглянути справу без її участі в зв'язку з похилим віком та поганим станом здоров'я, також проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча належним чином, відповідно до ст. 74 ч.9 ЦПК України, був повідомлений про час і місце розгляду справи, тому суд розглянув справу без його участі в порядку заочного провадження, на підставі доказів, що є в ній. - 2 - Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Із тексту та вимог позовної заяви вбачається, що позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Із поданих суду доказів вбачається, що відповідач є зареєстрованим у будинку позивачки, що належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 845862 від 04.04.2006 року, однак більше року в даному будинку не проживає, не є членом сім'ї позивачки і договору найму житла між ним та позивачкою або договору оренди житла, не укладено. За таких обставин, суд констатує, що правовідносини які виникли між сторонами регулюються нормами ЖК УРСР та ЦК України, і вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Подібну позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11, прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Так, згідно частин 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони - 3 - постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 156 ч.4 ЖК України, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 162 ЖК України визначає, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Згідно довідки Малоберезнянської сільської ради № 107 від 09.02.2015 року, відповідач [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], дійсно з березня 20111 року не проживає за даною адресою. Як встановлено в судовому засіданні відповідач після розірвання шлюбу з онучкою позивачки [PERSON] (рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 09.04.2012 року, яке набрало законної сили) не являється членом сім'ї позивачки, угоди між останньою та відповідачем, як колишнім членом сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням не було, в подальшому позивачка не бажає проживати з відповідачем у своєму будинку й укладати з ним таку угоду. Так, у відповідності до ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. А відтак змінений позов підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved