Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про повернення коштів за договором банківського вкладу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 12.01.2014 року між нею та [PERSON] акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD0070056574900, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 39\~500 гривень для розміщення на депозитному вкладі з відсотковою ставкою 19% річних строком на один рік до 12.01.2015 року. Згідно з п.6 депозитного договору, після закінчення строку вкладу, якщо позивач не заявить Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний в розділі «Дані по вкладу» даного договору. Новий строк вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення минулого строку вкладу. Відповідно до п.9 Договору закріплено право дострокового розірвання договору за умови повідомлення про це сторонами за два банківських дні до дати розірвання договору. 19.05.2015 року позивач направила до банку заяву про розірвання договору №SAMDNWFD0070056574900 від 12.01.2014 року, якою повідомила про дострокове його розірвання з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків. Оскільки до теперішнього часу відповідач не повернув суму вкладу та нараховані по ньому відсотки, позивачка вважає порушеними її права згідно з умовами укладеного договору та просить стягнути з відповідача на її користь суму депозитного вкладу у розмірі 39\~500 гривень та відсотків за користування депозитним вкладом у розмірі 7646,77 гривень. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариством Комерційний банк «ПриватБанк» - [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, просила суд в позові відмовити, зазначивши, що зобов'язання за даним договором, укладеним працівниками філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», кошти за яким вносились у відділенні банку на території АР Крим, яка була окупована, повинні виконуватись - «Фондом захисту вкладників», оскільки воно взяло на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати у тому числі вкладникам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до систематичних повідомлень, що розміщував АНО «ФЗВ» на своєму офіційному сайті, АНО «ФЗВ» замінив ПАТ КБ «ПриватБанк» за всіма зобовязаннями відповідача, що укладалися працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» - не лише депозитними, але і за орендними, кредитними та ін. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21.04.2014 року АНО «ФЗВ» було передано в довірче управління майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк" зв'язку з чим АНО «ФЗВ» користується, володіє та розпоряджається всім майном ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться на території АРК та міста Севастополя: нерухомістю, транспортом, банкоматами, терміналами, грошовими коштами, правами за всіма зобов'язаннями, а не лише депозитами. Крім того, заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 року зобов'язано ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Кримського регіонального управління припинити протиправні дії (бездіяльність), які проявляються у невиконанні зобов'язань, які випливають з укладених договорів банківського вкладу та договорів банківського рахунку на суму 10925222445,85 рублів. Додатково представник відповідача зазначила, що позивачка не довела відсутність вимоги позивача до державних та недержавних установ Російської Федерації за аналогічними підставами та те, що її позовні вимоги не входять до складу загальної суми, визначеної заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 року. Також представник вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» за таких обставин є неналежним відповідачем, а також позивачка не довела факт внесення нею готівки у відповідній платіжній системі, оскільки вони не відповідають вимогам п. 1.4. Положення, п. 2.9. глави 2 розділу ІV Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої Постановою Національного Банку України від 01.06.2011 року №174, через відсутність відбитку печатки або електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 12.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD0070056574900, за умовами якого позивачка передала відповідачу грошові кошти у розмірі 39\~500 гривень для розміщення на депозитному вкладі з відсотковою ставкою 19% річних строком на один рік до 12.01.2015 року. 19.05.2015 року позивач направила до банку заяву про розірвання договору №SAMDNWFD0070056574900 від 12.01.2014 року, якою повідомила про дострокове його розірвання з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків. Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір відповідно до ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та і формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із частиною першою ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Статтею 1070 ЦК України передбачено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом зазначених норм закону та ст.1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом. Судом встановлено, що після звернення позивачки до відповідача із заявою від 19.05.2015 року про дострокове розірвання договору SAMDNWFD0070056574900 від 12.01.2014 року, з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив законні права та інтереси позивачки, зокрема п.9 Договору, згідно з яким вкладник має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дня до дати розірвання договору. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин, між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, в договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій....» Оскільки позивачем укладено договір банківського строкового вкладу (депозит) для власних побутових потреб, які не пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності, до відносин між сторонами у справі повинні застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2)належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Згідно з ч.1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Виходячи із встановлених обставин та наведеного нормативного обґрунтування, суд дійшов висновку, що відповідач не надав позивачу належної якості банківські послуги, не виконав свої зобов'язання по депозитному договору, не повернув позивачу вклад та проценти за користування коштами, вкладеними ним на депозитний рахунок банку. Посилання відповідача на порушення вимог п. 1.4. Положення, п. 2.9. глави 2 розділу ІV Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої Постановою Національного Банку України від 01.06.2011 року № 174 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні», що при оформленні квитанції на підтвердження внесення позивачем готівки у відповідній платіжній системі через відсутність відбитку печатки або електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ, спростовується вимогами п.1.2. цієї Інструкції, згідно з якими при здійсненні внесення готівки до терміналу засвідчення квитанції підписом та печаткою працівника банку не передбачено. До доводів представника відповідача щодо відсутності підстав для стягнення саме з [PERSON] акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» даних сум, суд відноситься критично та не бере їх до уваги, оскільки договір банківського вкладу було укладено саме між позивачкою та Регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк», що на час укладання було структурною одиницею ПАТ КБ «ПриватБанк» та діяло від його імені відповідно до ст.95 ЦК України, згідно з якою філія - є відокремленим підрозділом юридичної особи, що розташована поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій, а тому зобов'язання за договором в даному випадку має нести саме ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача кошти вкладу за Договором строкового банківського вкладу «Стандарт» SAMDNWFD0070056574900 від 12.01.2014 року в розмірі 39500,00 гривень та 7646,77 гривень процентів. Питання про розподіл судових витрат в частині судового збору вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, оскільки позивачка при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору. Також з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 3200,00 грн. витрат на юридичну допомогу, що підтверджується рахунком №18 від 10.08.2015 року.

Outcome: approved