Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Представника позивача\~ [PERSON] \~адвоката Мастила\~Юрія Івановича звернулася до суду з позовною заявою 05.09.2019 року, в якому\~просить суд\~визнати [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщенням,\~а саме\~квартирою [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В будинку окрім нього значаться, також, зареєстрованим [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що фактично відповідач не проживає в будинку понад один рік без поважних причин, а саме з 01.11.2000 року по теперішній час, його особисті речі відсутні, участі в утриманні житлового приміщення та оплаті послуг [PERSON] не приймає. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місця проживання відповідача в позасудовому порядку позивач не має можливості, в той час як її реєстрація обмежує права [PERSON] , як власника квартири та змушує нести додаткові витрати на оплату послуг, що створює для неї відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач звернулася до суду. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач та представник третьої особи, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у разі неявки відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи, представник третьої особи, при ухваленні рішення, покладалась на розсуд суду. Відповідач про свою участь не заявив, відзив у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії та номер: 2-1379 від 21.07.2015 року, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64.9 кв.м. (а.с.6). Згідно з довідкою від 02.03.2019 року, виданою головою вуличного комітету №29, у вказаному вище житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання, зокрема, [PERSON] , [INFO] . Натомість, фактично [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 01.11.2000 року. Таким чином,\~в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] в добровільному порядку не знімається з реєстраційного обліку, що призводить до створення перешкод позивачу у здійсненні нею права власності від порушень, не пов`язаних з володінням майном, яке в силу ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом пред`явлення негаторного позову. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом її сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає з 01.11.2000 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою їй ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачу перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених ним вимог негаторного позову із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.4).

Outcome: approved