Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить зобов`язати відповідача спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу «Нива» недостовірну інформацію, поширену ним відносно позивача 26 травня 2016 року, і стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 35000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є членом гаражного кооперативу «Нива» та в 2014 році був обраний до правління кооперативу. 26 травня 2016 року на загальних зборах членів гаражного кооперативу відповідач, який також є членом кооперативу, скориставшись відсутністю позивача, висловлював на його адресу і поширював серед присутніх членів кооперативу неправдиву та принизливу інформацію, що позивач злодій і краде гроші кооперативу, що позивач бандит, створив злочинну організацію і робив замах на життя відповідача і що з приводу цих подій органами поліції розслідуються кримінальні справи стосовно позивача. Поширена відповідачем інформація є неправдивою. Відповідач неодноразово подавав в органи поліції заяви, в яких звинувачував позивача в скоєнні вигаданих кримінальних злочинів. За результатами перевірки цих заяв органами поліції протиправних дій з боку позивача встановлено не було. У поширеній інформації відповідач стверджував про скоєння позивачем злочинів, що порочить позивача та принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Позивач не був присутнім на загальних зборах, про поширену відповідачем негативну інформацію стосовно нього дізнався від інших членів кооперативу, які змінили до нього ставлення та почали уникати спілкування після висловлювань відповідача. Позивачу довелося виправдовуватися перед членами кооперативу та доводити неправдивість поширеної відповідачем інформації. Внаслідок цієї ситуації у позивача, який є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, різко погіршився стан здоров`я, йому довелося звертатися до лікаря і проходити курс терапії. Позивач зазначає, що відповідач образив його перед членами кооперативу, тому вважає, що йому заподіяна моральна шкода внаслідок приниження його честі, гідності та ділової репутації. Відповідач надав до суду заперечення, в яких зазначив, що він дійсно звертався до правоохоронних органів з заявами з приводу вчинення протиправних дій позивачем. У нього неодноразово запитували члени кооперативу його думку з приводу розгляду його заяв правоохоронними органами та відповідач висловлював свою думку та своє оціночне судження з цього приводу. Вважає, що він не несе відповідальність за висловлення оціночних суджень. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Судом задоволено клопотання позивача про виклик свідків. У судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Москаленко Ірина Борисівна, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, та просили їх задовольнити. Представник позивача зазначила, що позивач тривалий час є членом гаражного кооперативу, з 2014 року є членом правління кооперативу, користувався повагою у членів кооперативу. Відповідач поширив серед сторонніх осіб - членів кооперативу негативну інформацію стосовно позивача, що він є злочинцем і проти нього порушені кримінальні справи за розкрадання коштів кооперативу, створення злочинної організації та вчинення замаху на життя відповідача. Тобто відповідач стверджував, що позивач вчинив кримінальні правопорушення, що він порушує закони та не має моральних принципів. Така негативна інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. При цьому жодних даних про такі дії позивача у відповідача немає. Поширена ним інформація є недостовірною. За результатами перевірки заяв відповідача про вчинення позивачем злочинів органами поліції не було встановлено фактів протиправних дій позивача. На момент висловлювань відповідача позивач не мав процесуального статусу в жодному кримінальному провадженні та не мав стосунку до жодних кримінальних правопорушень, відсутній вирок суду про вчинення ним злочинів. Висловлювання відповідача не є оціночним судженням, оскільки містять твердження про факти вчинення позивачем злочинів та наявність відносно нього кримінальних проваджень. Зазначена відповідачем інформація не підтверджена доказами та не відповідає дійсності, оскільки містить відомості про події, які не існували. Поширена відповідачем негативна інформація щодо позивача порушує його особисті немайнові права, зокрема, ганьбить його честь, гідність, завдає шкоду його діловій репутації, формує думку, що він є людиною низьких моральних принципів, та має характер наклепу, отже, не є оціночним судженням, а тому підлягає спростуванню. Відповідач має нести відповідальність за поширення стосовно позивача недостовірної негативної інформації та повинен відшкодувати йому моральну шкоду, завдану внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Відповідач та його представник, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, не скористались наданим законом правом на участь у судовому розгляді. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі , а також на недоторканність своєї честі, гідності та ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, і під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У відповідності до пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною 2 статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частинами 1, 4 та 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов`язок довести, що поширена інформація є достосвірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостосвірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно статті 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються в суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також у пункті 19 п останови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено судам, що відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. При винесенні рішення суд враховує правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду у справах з подібними спірними правовідносинами - у Постанові від 02.09.2020 у справі № 235/4145/18, у Постанові від 25.02.2020 у справі № 308/2089/16-ц, у Постанові від 02.06.2021 у справі № 755/17554/19, у Постанові від 02.07.2020 у справі № 761/36287/17. Судом встановлено, що позивач і відповідач є членами гаражного кооперативу «Нива». На 16 год. 00 хв. 26 травня 2016 року були призначені загальні збори членів гаражного кооперативу на території цього кооперативу по [ADDRESS] . Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є чденами гаражного кооперативу, суду пояснили, що 26 травня 2016 року на 16-00 годину були призначені загальні збори членів гаражного кооперативу "Нива" за адресою: вул. Олександра Невського, 4. У цей час вони прийшли на територію кооперативу, там зібралося чоловік 30-40. Коли присутні очікували початку зборів, член кооперативу [PERSON] , звертаючись до всіх присутніх, заявив, що серед членів кооперативу є злочинець. Це [PERSON] . Він краде гроши кооперативу, бандит, створив злочинну організацію, робив замах на його життя. Відносно нього за цими фактами розслідуються кримінальні справи. У цей час голова правління заявив, що збори не відбудуться, тому що не зібралася необхідна кількість членів кооперативу, і всі почали розходитися. Вони спочатку повірили [PERSON] і обмежили спілкування з [PERSON] . Через деякий час кілька разів вони, кожен окремо, зустрічалися з [PERSON] з його ініціативи. Він переконував їх, що [PERSON] його оббрехав, ніяких злочинів він не вчиняв і жодних кримінальних справ стосовно нього не існує. Крім того, пояснював, що до фінансової діяльності кооперативу взагалі не має ніякого відношення. [PERSON] висловлював конкретні звинувачення відносно [PERSON] у вчиненні ним злочинів та наявності кримінальних справ стосовно нього. При цьому вони не чули, щоб хтось із присутніх запитував у [PERSON] його думку з приводу написаних ним до правоохоронних органів заяв щодо протиправних дій [PERSON] . Згідно консультативного висновку невролога позивач 02.06.2016 звернувся до лікаря зі скаргами на погіршення стану здоров`я в зв`язку з постійною психотравмуючою ситуацією і проходив курси лікування з 02.06. по 10.06.2016, з 08.08. по 18.08.2016, з 10.11. по 18.11.2016. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами частини 2 статті 13 ЦПК України закріплено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З матеріалів справи та показань свідків вбачається, що відповідач публічно повідомив невизначеному колу осіб інформацію про вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь, відповідальність за вчинення яких передбачені КК України, та про наявність кримінальних проваджень стосовно позивача. Інформація поширена у формі фактичного твердження. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що він висловлював оціночне судження, що не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Проте, відповідач підтвердив, що неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами з приводу вчинення протиправних дій позивачем та з цього приводу висловлювався перед членами кооперативу. Виходячи з положень статті 277 ЦК України та процесуального обов`язку кожної із сторін довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Жодного доказу на спростування вказаних в позовній заяві фактів про образливі висловлювання з його боку, а також доказів достовірності поширеної інформації відповідач суду не надав. Вказані висловлювання відповідача містять твердження про факти вчинення позивачем кримінальних правопорушень та наявність стосовно нього кримінальних проваджень. Відповідачем не надано будь-яких доказів щодо протиправних дій позивача та навіть не надано доказів подання ним заяв до правоохоронних органів з приводу вчинення позивачем протиправних дій та результатів їх розгляду. Заперечуючи проти достовірності інформації, поширеної відповідачем, позивач вказував, що під час поширення відповідачем інформації позивач не мав процесуального статусу в жодному кримінальному провадженні та не вчиняв жодного кримінального правопорушення, відсутній вирок суду про вчинення ним злочинів. З огляду на вищенаведене, інформація, поширена відповідачем про те, що позивач злочинець, краде гроші кооперативу, бандит, створив злочинну організацію і робив замах на життя відповідача і що за цими фактами відносно позивача розслідуються кримінальні справи, є недостовірною, оскільки поширена інформація не підтверджується жодним доказом, та негативною, оскільки створює уявлення про позивача як злочинця. Доводи відповідача про те, що висловлена ним інформація є оціночним судженням, тому не може бути предметом розгляду, суд не приймає до уваги, оскільки поширена відповідачем негативна інформація щодо позивача є цілком конкретною, зокрема про вчинення позивачем кримінальних правопорушень та наявності відносно нього кримінальних проваджень, не є оціночним судженням, а є констатацією фактів про порушення позивачем законодавства, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Суд зазначає, що позивачем доведено факт розповсюдження відповідачем вказаної недостовірної інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, а відповідач в свою чергу не надав відповідних доказів на підтвердження дійсності поширеної інформації. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах 1, 2, та 5 статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Судом встановлено відсутність вироку суду відносно позивача та будь-яких доказів правдивості поширеної відповідачем негативної інформації щодо позивача. Висловлювання відповідача поширені серед широкого кола сторонніх осіб, позивач при цьому не був присутнім, а отже відповідач цілеспрямовано поширив негативну і недостовірну інформацію стосовно позивача з метою принизити його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач, не перевіряючи фактів, за відсутності належних та допустимих доказів, створив серед сторонніх осіб - членів гаражного кооперативу уявлення про те, що позивач є злочинцем, людиною, яка порушує вимоги закону, що свідчить про порушення прав позивача, які підлягають відновленню шляхом визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що порочить і принижує його честь, гідність та ділову репутацію, та її спростування. Відповідно до навених положень закону саме на відповідача покладається обов`язок: переконатися у достовірності поширеної ним інформації про те, що позивач вчинив кримінальні правопорушення та відносно нього наявні кримінальні провадження; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації, утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - спростувати її. Враховуючи встановлені судом обставини, баланс прав на свободу слова та на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, суд дійшов висновку про те, що розповсюджена відповідачем інформація про позивача, яка є предметом оскарження, носить стверджувальний характер, тобто відповідач, не маючи жодних належних та допустимих доказів, повідомив про позивача певні факти, які не відповідають дійсності, носять негативний характер і не є оціночним судженням у розумінні вимог закону та, як наслідок, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача. За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію на загальних зборах гаражного кооперативу, тобто у той самий спосіб, у який вона була поширена, підлягають задоволенню, що в повній мірі відновить порушені права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях, пов`язаних з поширенням щодо нього недостовірної інформації, у якій стверджується про скоєння ним злочинів, що порочить та принижує його і є для нього образливою. Йому довелося виправдовуватися перед членами кооперативу, доводити, що ніяких злочинів він не вчиняв. Через переживання в нього погіршився стан здоров`я, йому довелося звертатися до лікаря і проходити курси терапії. Все це призвело до порушення звичайного ритму його життя. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 35000,00 грн. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 280 ЦК України регламентовано, що моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано такої шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних страждань, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням, під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 9 цієї ж Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутацїї, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної шкоди, суд виходить із принципів виваженості, розумності та справедливості, враховує глибину понесених позивачем моральних страждань, характер психологічного стресу, який отримав позивач, ступінь та форму вини відповідача, стан здоров`я позивача, характер та тривалість вимушених змін в його житті, час та зусилля для відновлення стосунків з членками кооперативу. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн. Позивач і відповідач є інвалідами 2 групи, тому звільнені від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial