Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним договір дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS], укладений між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляром О.Л. 20.06.2017 року за реєстровим №1540. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Скляр О.Л. від 20.06.2017 року про державну реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.06.2017 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира належала позивачу, чоловіку позивача [PERSON], донці позивача [PERSON] та племінниці [PERSON] в рівних частинах. В даній квартири постійно проживали позивач та її чоловік. [PERSON] та [PERSON] були в ній лише зареєстровані. Фактично вони проживали за іншою адресою. Зазначила, що влітку 2016 року стан здоров'я її чоловіка [PERSON] почав значно погіршуватися та з весни 2017 року він перестав самостійно пересуватись, став прикутим до ліжка. З цього часу позивач вимушена була покинути роботу для догляду за своїм чоловіком [PERSON] Через декілька місяців самостійно піклуватись про свого чоловіка позивач не мала змоги, у зв'язку зі станом свого здоров'я. Скориставшись її фізичним та емоційним станом донька позивача [PERSON] запропонували їй переїхати разом з хворим чоловіком до неї в будинок за містом, де вона разом зі своєю сім'єю змогла би допомагати доглядати за [PERSON] Однак, для реалізації даної домовленості про переїзд та надання допомоги, донькою позивача [PERSON] було висунуто вимоги, а саме позивач повинна була подарувати їй 1/4 частину квартири [ADDRESS], на що будучи необізнаною в юридичних питаннях, позивач погодилась на вкрай невигідних умовах, оскільки інші пропозиції нею не розглядались. Після укладання договору дарування від 20.06.2017 року відповідач перевезла позивача та її чоловіка до себе в будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Після переїзду відповідач допомоги не надавала, влаштовувала сварки через дрібниці, встановила правила проживання в їх будинку, доводила позивача до нервового виснаження. Позивач зрозуміла, що відповідач скористалась її тяжкими обставинами, а саме скрутним становищем, фізичною та емоційною виснаженістю, станом здоров'я та тяжким матеріальним станом, внаслідок чого позивач вимушена була укласти спірний договір дарування на вкрай невигідних умовах, з метою отримання підтримки від обдарованої. За відсутності зазначених тяжких обставин позивач не укладала б договір дарування частки квартири на таких вкрай невигідних умовах. В жовтні 2017 року після спричиненого відповідачем чергового скандалу за проханням позивача вона разом з чоловіком переїхала проживати до родини свого сина. Неодноразові прохання дозволити позивачу разом з чоловіком проживати у спірній квартирі відповідач ігнорувала. З урахуванням викладеного, на підставі ст. 233 ЦК України позивач просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 22.01.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 22.01.2018 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08.02.2018 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. 26.03.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28.03.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. 03.04.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05.04.2018 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року клопотання представника відповідача про призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи задоволено. 08.06.2018 року від відповідача надійшли додаткові пояснення. 08.06.2018 року від позивача надійшла заява про визнання доказів такими, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 07.08.2018 року в судовому засіданні були задоволені клопотання представників позивача та відповідача про допит свідків. Також, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зобов'язання позивача надати оригінали медичних довідок. 05.09.2018 року від відповідача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи. 22.10.2018 року від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 29.10.2018 року відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання. 22.10.2018 року від відповідача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи. 03.12.2018 року у судовому засіданні були допитані свідки. 24.01.2019 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. 22.02.2019 року від відповідача надійшли додаткові пояснення. 16.04.2019 року від відповідача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що обставини викладені позивачем не відповідають дійсності. У батька відповідача, чоловіка позивача [PERSON] був незадовільний стан здоров'я, у зв'язку з чим влітку 2017 року [PERSON] разом з позивачем прийняли рішення перевезти батька з квартири до будинку відповідача. Весь час проживання у будинку, [PERSON] та її чоловік з їх донькою, яка приїжджала у вихідні дні, займалися цілодобовим доглядом за батьком [PERSON], купували всі необхідні ліки, їздили до медичних закладів, привозили лікарів, утримували кімнату де проживали позивач з чоловіком у належному стані, займались приготуванням їжі, пранням тощо. Матеріальне забезпечення батьків відповідач повністю взяла на себе. З дня проживання позивача з чоловіком у будинку відповідача до моменту укладання договору дарування, минуло 17 календарних днів. Це свідчить про те, що позивачем свідомо прийнято рішення про дарування належної їй частки спірної квартири. Позивач не надала суду доказів того, що вона уклала договір дарування від 20.06.2017 року за тяжких обставин та вкрай невигідних умовах. Просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус КМНО Скляр О.Л. в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що 20.06.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляром О.Л. за реєстровим №1540. Відповідно до вказаного договору позивач [PERSON] подарувала належну їй на праві власності 1/4 частку квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира належала позивачу, відповідачу [PERSON], чоловіку позивача [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва від 24.12.1999 року. У вказаній квартирі постійно проживала позивач та її чоловік [PERSON], проти чого не заперечувала відповідач у судовому засіданні. Позивач звертаючись з позовом до суду про визнання договору дарування від 20.06.2017 року недійсним посилалась на те, що він був укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалась, а саме відповідач [PERSON] скористалась скрутним становищем позивача, зумовленим хворобою чоловіка, фізичною та емоційною виснаженістю, спричиненими тяжкістю догляду за хворим чоловіком, похилим віком, станом здоров'я та тяжким матеріальним станом. Судом встановлено та проти чого не заперечували сторони у судовому засіданні, чоловік позивача, який є батьком відповідача [PERSON] тяжко хворів, а саме у 2000 році у [PERSON] виявили рак нирки, яку було видалено. З 2011 року [PERSON] скаржився на головні болі та почав втрачати свідомість, після чого у нього виявили пухлину мозку. Його стан здоров'я з кожним місяцем погіршувався та в кінці 2016 року [PERSON] почав погано бачити і ходити. З весни 2017 року [PERSON] став прикутим до ліжка. Зазначене підтверджується копіями медичної документації, наявної в матеріалах справи (а.с. 21-61). Позивач не мала змоги самостійно піклуватись про свого чоловіка, у зв'язку зі станом свого здоров'я. Як зазначила позивач, скориставшись її фізичним та емоційним станом донька позивача [PERSON] запропонували їй переїхати разом з хворим чоловіком до неї в будинок за містом, де вона разом зі своєю сім'єю змогла би допомагати доглядати за [PERSON] Однак, для реалізації даної домовленості про переїзд та надання допомоги, донькою позивача [PERSON] було висунуто вимоги, а саме позивач повинна була подарувати їй 1/4 частину квартири [ADDRESS], на що будучи необізнаною в юридичних питаннях, позивач погодилась на вкрай невигідних умовах, оскільки інші пропозиції нею не розглядались. Після укладання договору дарування від 20.06.2017 року відповідач перевезла позивача та її чоловіка до себе в будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Після переїзду відповідач допомоги не надавала, влаштовувала сварки через дрібниці, встановила правила проживання в їх будинку, доводила позивача до нервового виснаження, після чого позивач разом з чоловіком переїхала до свого сина. Позивач вважає, що є всі підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 233 ЦПК України. Однак, суд вважає, що позивачем не доведено факту укладання договору дарування від 20.06.2017 року під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Дійсно, в судовому засіданні був достовірно встановлений факт незадовільного стану чоловіка позивача, батька відповідача [PERSON] При цьому, інших обставин, які є сукупністю для визнання на підставі ст. 233 ЦПК України правочину недійсним, а саме загроза втратити житло чи загроза банкрутства, інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин судом не встановлено. В ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотань в частині призначення у справі відповідної судової експертизи з метою підтвердження наявності психологічного та емоційного виснаження внаслідок хвороби чоловіка, його вплив на вчинений позивачем правочин. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем в ході розгляду справи неодноразово зазначалось про те, що внаслідок, зокрема, психологічного та емоційного виснаження, скрутного матеріального становища, нею було вчинено оспорюваний правочин. В ході розгляду справи стороною позивача було заявлено клопотання про допит шести свідків. В судовому засіданні за клопотанням позивача був допитаний свідок [PERSON] (син позивача та брат відповідача) який зазначив про неприязні стосунки позивача з відповідачем, які склалися після переїзду позивача разом зі своїм чоловіком до відповідача. Крім того, за клопотанням відповідача були допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також підтвердили тяжкий стан здоров'я [PERSON], та підтвердили факт неприязних стосунків позивача з відповідачем. Участь свідка в судовому засіданні і дача правдивих показань - обов'язок, який забезпечується цивільною процесуальною відповідальністю і кримінальною відповідальністю. На об'єктивність і повноту показань свідків про відомі їм обставини можуть впливати інші існуючі неправові зв'язки між свідками і сторонами - товариські, родинні, громадські, моральні та психологічні фактори, які при дослідженні і оцінці показань свідків судом підлягають врахуванню. При дослідженні і оцінці показань свідків підлягають врахуванню нормативно встановлені умови: можливість їх використання в цивільному процесі, відношення їх до даної справи і стосунки з сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості в справі. Для можливого використання показань свідків у справі встановлені дві умови: правильність сприйняття обставин, що мають значення для справи, і дача про них правильних показань. Сприйняття може відбуватися в безпосередній або в опосередкованій формі. Особисте сприймання свідком дій (бездіяльності) чи подій може відтворюватися по-різному під впливом об'єктивних умов - відстань, видимість, стан погоди і часу, суб'єктивних умов - гострота зору, притуплення слуху тощо. При опосередкованому сприйнятті свідок довідується про факти з повідомлень інших осіб, тому створюються умови для неправильного їх сприйняття. З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що кожний із допитаних в судовому засіданні свідків, свідчив на користь сторони у справі, яка заявляла клопотання про допит даного свідка в судовому засіданні, суд бере їх до уваги лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду. Посилання сторони позивача на те, що договір дарування від 20.06.2017 року був укладений до переїзду позивача до будинку відповідача також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки, як вбачається з матеріалів справи переїзд був здійснений 03.06.2017 року, що підтверджується договором оренди автомобіля для перевезення пацієнта від 03.06.2017 року. Тобто, договір дарування був укладений через сімнадцять днів після переїзду, а тому посилання позивача на те, що [PERSON] для переїзду було висунуто вимоги про укладання договору дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] та те, що після такого укладання відбувся переїзд, суд не приймає до уваги. Спростовує доводи позивача про вчинення правочину на вкрай невигідних умовах і те, що раніше, а саме 27.07.2004 року позивач заповіла відповідачу [PERSON] належну їй на праві власності 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко С.М., зареєстрований в реєстрі за №7-1319. Крім того, судом встановлено, що в провадженні суду перебуває цивільна справа №760/9291/18 провадження №2/760/1830/19 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Бублик Тетяна Володимирівна про визнання заповіту недійсним. Також, доводи позивача про те, що після її переїзду [PERSON] не допомагала доглядати за тяжко хворим [PERSON], та поселила в кімнаті, в якій не було умов для проживання, спростовуються заявою написаною [PERSON] від імені [PERSON] головному лікарю ВЦРЛ від 23.06.2017 року про надання дозволу на обслуговування в даному поліклінічному відділенні, фотокартками (а.с. 240). Крім того, суд звертає увагу на те, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що договір прочитаний, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Сторонами засвідчено особистими підписами те, що підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, застосування фізичного або психічного тиску. У договорі стверджується, що у момент укладання цього договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймалися, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови. Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє прізвище, ініціали та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування частини квартири. Аналізуючи пояснення надані учасниками справи в судовому засіданні, їх поведінку у судовому засіданні, а також зміст позовної заяви, суд прийшов до висновку, що зверненню до суду передували неприязні стосунки позивача з відповідачем, які виникли під час спільного проживання у будинку відповідача та доглядом за тяжко хворим [PERSON] Факт неприязних стосунків між сторонами підтверджується також матеріалами перевірки ЖЕО №16982 від 25.10.2017 року по заяві [PERSON], надісланими на адресу суду Васильківським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. Суд вважає, що відсутні підстави для визнання договору дарування від 20.06.2017 року недійсним, оскільки наявність тяжкої для позивача обставини не доведена. Дійсно, чоловік позивача, який є батьком відповідача хворів, і це є беззаперечним фактом, однак при цьому відсутній причинно-наслідковий зв'язок між хворобою та тяжкими обставинами, які змусили позивача укласти оспорюваний правочин. В дійсності, причиною переїзду позивача разом з чоловіком була взаємна згода обох сторін, для того, щоб допомогти [PERSON] та бути з ним поруч в останні дні його життя. Отже, є незрозумілим та необґрунтованим позивачем, яким чином укладання спірного правочину усунуло або зменшило тяжкі обставини, пов'язані з хворобою [PERSON] З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS], укладений між позивачем та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляром О.Л. 20.06.2017 року за реєстровим №1540. З урахуванням того, що скасування рішення про державну реєстрацію від 20.06.2017 року є похідним від вимоги про визнання договору дарування від 20.06.2017 року недійсним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні і даної частини позовних вимог.

Outcome: dismissed