Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.04.2017 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до п. 2.1.1.2.5, п. 2.1.1.2.6 Договору відповідач надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджено підписом у заяві. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, що є порушенням законних прав АТ КБ "Приватбанк". Станом на 17.07.2019 року утворилась заборгованість у розмірі - 30 060,27 грн., з яких: 14 978,85 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 12 113,84 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 1 059,95 грн.- заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн.- нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 0,00 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 407,63 грн. - штраф (процента складова).. З посиланням на зазначене сторона позивача просила задовольнити позовні вимоги повністю /а.с. 2-5/. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 15.11.2019 року, визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи. /а.с. 39/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Бершадської О.В. від 28.11.2019 року відкрито спрощене позовне провадження /а.с. 42/. 13.03.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, яким вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити. Вказала, що за отриманням кредиту до банку не зверталася й, відповідно, будь-які умови кредитування у будь-якій формі (у тому числі у формі приєднання) не узгоджувала й з будь-якими умовами кредитування не погоджувалася та не підписувала їх. Дійсно зверталася до банку щодо відкриття карткового рахунку, який відповідачу був необхідний для здійснення безготівкових платежів з використанням власних коштів, а встановлювати кредитний ліміт не просила. Працівники банку відповідачу пояснили, що єдино можливою формою звернення до банку щодо відкриття карткового рахунку є підписання анкети-заяви, копію якої з її підписом надав банк разом з позовом, а питання щодо кредитування в банку вирішується в окремому порядку. У підписаній відповідачем заяві-анкеті не просила надати їй кредит/встановити ліміт кредитування до карткового рахунку чи надати кредит у будь-який інший спосіб . У заяві-анкеті відсутні умови про розмір, умови та порядок та спосіб надання і повернення кредиту, строк користування кредитом та порядок і спосіб його повернення, розмір та порядок нарахування, порядок і спосіб сплати процентів за користування кредитом, розмір, порядок визначення та нарахування, порядок, строки та спосіб сплати договірних неустойок за порушення умов кредитування. «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», копії яких надано банком, не погоджувала, не підписувала й вперше побачила як додатки до позову. Рекламний буклет, правила користування та основні умови обслуговування й паспорт споживчого кредиту, на який посилаються «Умови та правила надання банківських послуг», не погоджувала, не підписувала й вони навіть не надані до суду банком. Тому, ні кожен з документів окремо, ні всі вони сукупно не можуть розцінюватися як кредитний договір, у тому числі як кредитний договір, укладений шляхом приєднання, оскільки відсутні підстави вважати, що відповідач й банк обумовили у письмовій формі всі істотні умови кредитного договору. За таких обставин та без наданих банком суду підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, за відсутності в анкеті-заяві всіх істотних умов кредитного договору, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують таких обставин. Надані банком до суду Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення обов`язків кожної із сторін, оскільки вони не погоджені, не підписані та не визнаються стороною, а також прямо не передбачені в анкеті-заяві, яка безпосередньо підписана відповідачем, оскільки лише факт їх підписання міг би достовірно свідчити про прийняття нею зазначених банком у позові умов та про приєднання як другої сторони до запропонованого кредитного договору. Відсутні також підстави вважати, що у даному разі при укладенні договору із відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення її, як споживача, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими сам банк. З огляду на викладене, наполягає на відсутності будь-яких правових підстав для задоволення вимог у частині стягнення з неї 1 059,95 грн.- заборгованості за нарахованими відсотками; 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина); 1 407,63 грн.- штрафу (процентна складова). Відповідно вважає, що у цій частині позовних вимог банку слід відмовити. Вказує, що лише отримавши позов, в якому банк вимагає стягнути з неї 14 978,85 грн. заборгованості за тілом кредиту та 12 113,84 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту (разом 27 092,69 грн.), та проаналізувавши доданий до позову розрахунок, виявила, що насправді при розрахунках кредитною карткою все ж використовувала не лише власні кошти, а й кошти банку, та дійсно має борг перед банком, але аж ніяк не такий великий, як він розрахував. Відповідно, за час користування картковим рахунком відповідачем з карткового рахунку було фактично використано 13 510,51 грн. (зняття готівки у банкоматі, оплата товарів карткою у магазинах, періодичні платежі за придбані товари) і внесено на рахунок власних коштів на суму 7 431,15 грн. Різниця між сумою витрачених та внесених коштів становить 6 379,36 грн., які є фактично отриманими відповідачем від банку коштами і її боргом, який сплатила, що підтверджується банківською квитанцією № 77 від 10.03.2020 року. Ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що поверненню клієнтом банку підлягають лише фактично отримані ним кошти банку, які той вважає виданими у кредит, то вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів у сумі 21 013,33 грн., які від банку фактично не отримувала. Тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити /а.с. 74-77/. Розпорядженням керівника апарату Кіровського районного суду від 16.07.2020 року №341 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду /а.с. 101/. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 16.07.2020 року, вказана цивільна справа розподілена судді Мохонько В.В. /а.с. 102/. Згідно ч. 7 ст. 33 ЦПК України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.07.2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання/а.с. 103/. Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06.10.2020 року відкладено розгляд справи та визнано обов`язковою явку представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в судове засідання по цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Викликати представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в судове засідання, яке відбудеться 24 листопада 2020 року об 14:30 год. в приміщенні Кіровського районного суду м. Кіровограда, зал судових засідань № 24, для дачі особистих пояснень /а.с. 114-115/. 18.01.2021 року від представника позивача судом отримано письмові докази /а.с. 124-153/. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, якою просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності за наявними матеріалами справи, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Крім того, клопотання у частині закриття провадження у справі просив не розглядати. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні вимог відмовити, з наступних підстав. Судом з`ясовано, відповідно до анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10.04.2017 року, [PERSON] а надала згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг /а.с. 8/. За твердженням позивача [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленогокредитного ліміту на картковий рахунок. Наказом Мінфіну від 21.05.2018 року №519 змінено тип Банку на приватне та його найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк». До позовної заяви позивачем разом з іншими документами надано копії Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку із зазначенням, що дані умови розміщені на офіційному веб-сайті та на яких відсутні підписи [PERSON] . З виписки по рахунку та розрахунку здійсненого станом на 17 липня 2019 року вбачається, що заборгованість відповідача становить 30 060,02 грн., яка складається з наступного: 14 978,85 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 12 113,84 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 1 059,95 грн.- заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн.- нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 0,00 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 407,63 грн. - штраф (процента складова). У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження№14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими відсотками, штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості та виписки за договором №б/н від 10.04.2017 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Тарифів банку, як невід`ємні частини кредитного договору. Разом з цим, у матеріалах справи міститься лише копія анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10.04.2017 року, що підписана відповідачем. При цьому, копії додатків, а саме Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з умов та правил надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, а також те, що вказаний документ станом на 10.04.2017 року містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів). Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Цим самим касаційний суд прийшов до висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг. З огляду на вищенаведене суд вважає, що із наявної в матеріалах справи та дослідженої копії анкети-заяви про приєднання до Умов не можливо дійти висновку, що дана анкета-заява містить істотні умови властиві для даного типу договору. Як вбачається із матеріалів справи, анкета-заява, яка підписана відповідачем, стосується лише її наміру оформити платіжну картку. Крім того, позивачем не надано жодного підтвердження про погодження [PERSON] відсоткової ставки. Тому відсутні підстави вважати про узгодження зі споживачем саме тих умов на які посилається банк у позовній заяві. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, штрафами, в зв`язку з чим в цій частині вимог необхідно відмовити. Також є безпідставним посилання банку в позовній заяві щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка виникає у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважається простроченим. Враховуючи те, що в укладеному між сторонами договорі відсутня домовленість щодо строків внесення та розміру щомісячних платежів, а відтак суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту. Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту, суд виходить з наступного. Із розрахунку заборгованості та виписки за договором №б/н, в якому міститься інформація про рух коштів на рахунку, відображення операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що відбулось неодноразове отримання позичальником кредитних коштів та поповнення карткового рахунку на різні суми на нову картку, яка була видана позичальнику після спливу строку дії попередньої. З наданих розрахунків вбачається, що відповідачем починаючи з 04.07.2017 року по 17.07.2019 року було сплачено на користь позивача грошові кошти в розмірі 7 637,48 грн. при цьому нарахована заборгованість за тілом кредита склала 14 978,85 грн./а.с. 6-7/. Крім того, відповідачем в процесі розгляду справи 10.03.2020 року сплачено АТ КБ «Приватбанк» 6 379,40 грн., про що надано квитанцію за №77 /а.с. 73/. При цьому, кошти відповідача за рахунок кредиту, а саме: станом на 17.07.2019 року в розмірі 18 334,01 грн., безпідставно позивачем було спрямовано на погашення відсотків, між тим, анкета-заява від 10.04.2017 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків. За таких обставин, всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за анкетою-заявою від 10.04.2017 року слід зараховувати на погашення тіла кредиту. Таким чином, з урахуванням того, що розмір та сплату відсотків, штрафів, простроченого тіла кредиту сторонами погоджено не було, а тому тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем, що є в даному випадку підставою для відмови у задоволенні позову. Правовий висновок про зарахування на погашення тіла кредиту сплачених позичальником коштів, які кредитор безпідставно зарахував на погашення процентів викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 545/2248/17, провадження № 61-11459св19. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed