Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа [PERSON], в якому просив визнати недійсним кредитний договір №623/0081-0000007 укладений 11.06.2008 року між сторонами, визнати недійсним іпотечний договір від 11.06.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку була передана однокімнатна квартира загальною площею 40,90 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним договір поруки № 623/0081-0000007-п01 від 11.06.2008 року укладений між сторонами. Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги позивач зазначив, що 11.06.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № 623/0081-0000007, відповідно до якого позивач отримав на споживчі цілі кошти в сумі 50000,00 доларів США. В забезпечення умов договору 11.06.2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку була передана однокімнатна квартира загальною площею 40,90 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Також в забезпечення виконання умов договору був укладений договір поруки № 623/0081-0000007-п01. Позивач вважає, що укладений кредитний договір грубо порушує його права, як споживача фінансових послуг відповідача, оскільки договір містить умови, які є не справедливими, тому що всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того позивач зазначає, що під час укладення договору йому не було надано повної, достовірної та своєчасної інформації про банківські послуги відповідача для свідомого вибору фінансової послуги, як це передбачено законодавством України та постановами Національного банку України, виконання яких є обов'язковими для всіх банківських закладів України. Тому позивач вважає укладені договори незаконними та такими, що підлягають визнанню їх недійсними з моменту укладення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав вказаних в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що не визнає позовні вимоги через їх необґрунтованість, адже позивач зазначає, що банк ввів його в оману щодо того, що з ним була проведена переддоговірна робота, що про всі умови договору позивач дізнався підчас його укладення і ніякої переддоговірної роботи банк не проводив, та зазначає, що [PERSON] звернувся до банку із заявою про отримання кредиту 14.05.2008 року. 26.05.2008 року позивача під підпис було ознайомлено про позитивне рішення щодо надання кредиту, та повідомлено про суттєві умови, жодних заперечень та непорозумінь щодо таких умов позивач не мав, та погодив. 11.06.2008 року, до підписання кредитного договору, позивача під підпис було ознайомлено з Умовами надання кредиту та сукупними витратами. Також банк не визнає тверджень позивача щодо істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін за кредитним договором, адже банк свої зобов'язання перед позивачем виконав в повному обсязі, надавши позивачу кредитні кошти в розмірі та на умовах, встановлених договором, в ЦПК України та ЗУ «Про захист прав споживачів» не встановлюють вимог щодо однакової кількості прав та обов'язків сторін договору, а відтак вважає, уклавши кредитний договір, сторони дотримались вимог чинного на момент укладення законодавства, дотримались принципу добросовісності, розумності та справедливості. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити і з цих підстав теж. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.06.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 623/0081-0000007, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 50000,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язувався належним чином використати та повернути банку суму кредиту у повному обсязі, а також сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, передбачені договором. 11.06.2008 року, в забезпечення умов кредитного договору, між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого [PERSON] надав в іпотеку об'єкт нерухомого майна, яким є квартира, що складається з однієї кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальна площа якої складає 40,90 кв. м., жила - 18,20 кв. м. 11.06.2008 року, в забезпечення умов кредитного договору, між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 623/0081-0000007-п01, відповідно до якого, [PERSON] зобов'язувався перед банком відповідати всім майном та грошовими коштами за виконання позивачем своїх зобов'язань по кредитному договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Пунктом 3.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відповідно до п. 2.1. Постанови Правління Національного банку України № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту " від 10.05.2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. А відповідно до п. 2.4 банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 2.3 кредитного договору сторони встановили, що підписанням цього договору позивач підтверджує, що він письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження кредитора, про умови кредитування та умови договору іпотеки, а також про сукупну вартість кредиту, та послуг з оформлення договорів застави та страхування, позивач цим підтвердив свою згоду із зазначеним діючими умовами. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст. 617 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що кредитний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. При цьому, у відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач у своєму позові, як на підстави для його задоволення. Суд не бере до уваги висновок за результатами проведення експертно-економічного дослідження від 26.04.2016 року, оскільки в повноваження експерта не входить надання висновку щодо порушень стороною норм законодавства при здійсненні певних дій. На підставі викладеного та враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, при цьому, приймаючи до уваги, що при укладенні оспорюваного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, суд вважає, що законні підстави для визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору, та договору поруки відсутні, а тому відмовляє у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed