Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 30 червня 2010 року його було звільнено з посади в зв'язку з закінченням терміну дії контракту. При звільненні позивачу не було виплачено надбавку за вислугу років, яку відповідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2013 року, стягнено з відповідача на його користь в розмірі 8 870 грн. 92 коп. На даний час рішення суду з вини відповідача не виконано, [PERSON] не виплачено надбавку за вислугу років в розмірі 8 870 грн. 92 коп. та компенсацію за порушення термінів виплати надбавки в розмірі 3 408 грн. 59 коп. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2010 року по день ухвалення рішення. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, оскільки позивачем було пропущено строк на звернення до суду з даними позовними вимогами. Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується . Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 1976 року по 2010 рік працював у відповідача на посаді науково - педагогічного працівника, у тому числі з липня 2006 року по червень 2010 року за сумісництвом, що підтверджується копією трудової книжки, довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії № 80 від 02 квітня 2012 року та відповідними наказами про прийом на роботу та звільнення з роботи /а.с. 51-55, 9, 29-34/. Наказом № 1038 від 09 червня 2010 року [PERSON] звільнено з займаної посади з 30 червня 2010 року згідно ст. 36 п. 2 КЗпП України в зв'язку з закінченням терміну контракту /а.с. 26/. При звільненні [PERSON] відповідачем не було проведено повний розрахунок, а саме відповідачем, при звільненні не було сплачено надбавку за вислугу років. Так згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська , від 01 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 216 вересня 2013 року, на користь [PERSON] з відповідача було стягнено 8 870 грн. 92 коп. надбавки за вислугу років та 3 408 грн. 59 коп. компенсацію за порушення термінів виплати надбавки /а.с. 5-8/. В позовній заяві позивач, зазначив, що рішення суду про виплату йому надбавки на даний час невиконане саме з вини відповідача, однак як стало відомо в судовому засіданні з пояснень позивача, після отримання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2013 він звертався в бухгалтерію відповідача стосовно належних йому виплат, де йому було роз'яснено, що для виконання рішення суду необхідно звернутися до дерказначейства куди відповідачем було направлено платіжне доручення на оплату сум присуджених позивачу. Натомість представником позивача було надано виконавчий лист не до державного казначейства, а до державної виконавчої служби. Так, 28 жовтня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення суду від 01 серпня 2013 року. /а.с. 10/. Згідно Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Постанови Кабінету Міністрів України « Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року № 845, функції виконання рішень суду по стягненню коштів із боржника стягувачем (якщо боржник є державний орган, підприємство, установа, організація) покладено на Державну казначейську службу. 08 листопада 2013 року відповідачем на адресу Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції була направлена заява про закриття виконавчого провадження у зв'язку з тим що ДДАУ є державною організацією та має рахунок в органі Казначейства, всі дії по стягненню коштів за рішенням суду мають здійснюватись відповідно Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Постанови Кабінету Міністрів України « Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року № 845 /а.с. 39/. 13 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження в зв'язку з тим що ДДАУ є державною організацією та має рахунок в органі Казначейства, всі дії по стягненню коштів за рішенням суду мають здійснюватись органом казначейства /а.с. 58/. Дані обставини спростовують доводи позивача стосовно не виконання рішення суду саме з вини відповідача. Окрім того при винесенні рішення суду про стягнення надбавки за вислугу років судом вже було стягнено компенсацію за порушення термінів виплати надбавки. Відповідно ст.2 ч. 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У відповідність до ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати": Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Як встановлено в судовому засіданні позивач ще з грудня 2006 року знав про порушення своїх прав стосовно не нарахування відповідачем йому надбавки за вислугу років, однак до суду звернувся лише в 2013 році. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б в передбаченому законом порядку скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що затримка виконання рішення суду від 01 серпня 2013 року відбулася саме з вини відповідача, про порушення своїх прав позивач дізнався ще в грудня 2006 року, окрім того при винесенні рішення на користь позивача вже було стягнено з відповідача компенсацію за невиплату надбавки за вислугу років. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об*єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed