Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Київської міської ради третя особа: Головне Управління юстиції в м.Києві про визнання недійсними правочинів, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення матеріальної та моральної шкоди з урахуванням уточненої позовної заяви просив визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.06.1986 року, визнати недійсним заповіт [PERSON], від 03.10.1990 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на [PERSON] від 31.03.1994 р., визнати недійсним заповіт [PERSON] від 13.06.1997 р. посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.1996 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 р., видане державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Чернієнко В. Ю., визнати за позивачем право на спадщину за законом після померлої [PERSON], [INFO], на спадкове майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS], сарай, майно в будинку, земельну ділянку, заощадження, родинні коштовності після померлої тітки [INFO] [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ після померлої [INFO] своєї матері [PERSON] на ? частини майна, та в свою чергу на ? частини після померлого свого чоловіка [PERSON], яка прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав після померлого [INFO] [PERSON], визнати недійсним та незаконним рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339 у частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 гектарів для обслуговування жилого будинку господарських будівель у спільну сумісну власність з [PERSON], [PERSON]та [PERSON], визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім.»я [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339, визначити, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності на присадибну земельну ділянку загальною площею 0,1000 га по [ADDRESS] становила 2/4. Визнати за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 2/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га для обслуговування жилого будинку господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), що належала померлій [PERSON], на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Київської міської ради від 13.05.1999 р. № 238/339. Відсторонити відповідача [PERSON] від спадкування згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 18.11.2011 р. № 28742415. Вилучити від відповідача [PERSON], власність по [ADDRESS] згідно з чинним законодавством судом передати позивачу [PERSON] Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 40 000 грн. моральної шкоди. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду за зруйнування будинку в розмірі 850 000 грн., матеріальну за майно яке перебувало в будинку в розмірі 350 000 грн., моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та повернути родинні коштовності або відшкодувати грошима 400 000 грн. а всього 2 140 000 грн. судові витрати позивач просить покласти на відповідача [PERSON] Свої вимоги позивач мотивує тим, що після смерті останнього члена родини позивача залишилась спадщина : житловий будинок, капітальна споруда, сарай, земельна ділянка 0,05 га, майно в будинку, заощадження в Ощадбанку та родинні коштовності по [ADDRESS]. [INFO] померла його рідна тітка [PERSON], [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини житлового будинку по [ADDRESS]. В листопаді 2011 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 року, видане Чернієнко В.Ю., державним нотаріусом Восьмої Київської держнотконтори, на підставі заповіту, посвідченого Десятою Київською держнотконторою 13.06.1997р., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-694. Заповіт на ім'я [PERSON] Тому просив суд визнати нікчемним заповіт [PERSON], 1925 року народження, серії ААІ №951 132, складений 13 червня 1997 року, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Десятою Київською державкою нотаріальною конторою 13.06.1997 р., зареєстрованого в реєстрі за №2у-694. Позивач зазначає що після смерті [PERSON] - бабусі, [PERSON] дідуся, [PERSON] тітку позивача спадкові справи не заводились, а тому вважає що документи які були надані відповідачкою [PERSON], для прийняття спадщини є такими, що сфальшовані після смерті [PERSON] На думку позивача відповідач [PERSON], відповідач [PERSON], є таким що у незаконний спосіб набули вищезгадане майно, а тому просить відсторонити [PERSON] від спадщини яка має належати позивачу [PERSON] Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з урахуванням всіх своїх уточнень позовних вимог просив суд задовольнити в повному обсязі , стягнути з відповідачів судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав надавши суду свої запереченя, пояснив, що позивачем не наведено конкретних норми закону, не доведено обставини на які посилається позивач, позовні вимоги є надумані та будь-яких правових підстав для задоволення позову не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з»явився про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з'явилась, повідомлені належним чином про день час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивач, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] Після смерті [PERSON] Восьмою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №226 від 12.10.2010 року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 12 жовтня 2010 року [PERSON] як спадкоємець за заповітом звернулася до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON]. 21 березня 2011 року [PERSON] звернувся до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомив, що він є рідним племінником померлої [PERSON] та не відмовляється він належної йому частки у спадковому майні та буде звертатись до суду для визнання заповіту недійсним. Листом від 22.03.2011 року вих. №417/02-14 та від 28.03.2011 року [PERSON] повідомлено про те, що нотаріальні дії відкладаються на строк до одного місяця та по наданим документам не вбачається встановити повний родинний зв'язок. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2011 року заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено встановлено факт, що [PERSON] [INFO] є двоюрідною онукою [PERSON] яка померла [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2013 р. встановлено що [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], є рідною тіткою [PERSON], [INFO] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа : Головне управління юстиції в м. Києві про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволені, [PERSON] визначено додатковий строк. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року скасовано, та постановлено нове, за яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа : Головне управління юстиції в м. Києві про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] яка померла [INFO] відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст.. 61 Цивільного кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 226 відносно майна померлої [INFO] [PERSON] та згідно заповіту посвідченого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 13 червня 1997 року, вбачається що померла заповіла [PERSON] належну їй частину жилого будинку що знаходиться в [ADDRESS]. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" п. 4 роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім того, ч. 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, законодавством України не містить норм, які б дали підстави вважати, що заповіт в якому не зазначено дати та місця народження заповідача і не вказано обсяг спадкового майна є нікчемним, або ж такий заповіт можна було б визнати недійсним в судовому порядку. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею. Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Щодо вимог [PERSON] про визнання права власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] та визнання за ним право власності на присадибну земельну ділянку по [ADDRESS], то дані вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" ч. 1 та 4 п. 24 роз'яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Відносно позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім.»я [PERSON], суд не вважає їх такими що не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів Згідно вимог ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд приймає до уваги той факт, що твердження позивача, наведені у позовній заяві відносно відшкодування моральної та матеріальної шкоди не підкріпленні жодним доказом. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови, Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. І відповідно до положень ст. 10 ЦПК саме позивач має довести наявність усіх вищевказаних обставин для вирішення питання про наявність та розмір моральної шкоди. Позивач, як на підставу спричинення моральної шкоди посилається на обставини, котрих насправді не було, і які не є протиправними. Суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення щодо надання земельної ділянки, скасування Державного акту на право приватної власності на землю, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання недійсни заповіту є такі що не обґрунтовані та базуються на припущеннях, разом з тим позивачем у судовому засіданні не було надано суду жодних достовірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed