Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з зазначеним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 05 липня 2016 року приватним нотаріусом Очаківського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування житлового будинку № 80 по вул. Набережній в с.Кам'янка Очаківського району Миколаївської області та земельної ділянки з кадастровим номером 4825181201603:029:0002 площею 0,0814 га, згідно якого [PERSON] прийняв у власність вищевказаний будинок подарований йому батьком [PERSON] зі згоди дружини [PERSON]. Вказаний договір дарування позивачка вважає фіктивним, оскільки 22 жовтня 2015 року державним виконавцем Шимків І.І. було прийнято постанову про арешт майна божника та заборони на його відчуження. Вважає, що подружжя [PERSON] та їх син [PERSON] вчинили фіктивний правочин з метою приховання майна від примусової реалізації з електронних торгів. Так, після укладення договору дарування особи будинок не звільнили [PERSON] є боржником згідно рішення суду та має сплатити 435420,00 грн. на користь позивачки. Посилаючись на викладене просила визнати вищезазначений договір дарування недійсним та скасувати його державну реєстрацію. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Пояснили, що вважають договір дарування будинку № 80 по вул. Набережній в с.Кам'янка Очаківського району Миколаївської області фіктивним, та вчинений з метою приховання майна від реалізації. Вважають вказаний будинок спільною власністю подружжя [PERSON], а тому ? частина будинку повинна бути реалізована в рахунок боргу перед позивачкою. Під час укладення угоди у нотаріуса, відповідачка надала заяву у якій погодилася на відчуження майна, що є у спільній сумісній власності. Крім того, після дарування будинку відповідачка [PERSON] та її чоловік продовжують проживати у будинку, що свідчить про фіктивність договору дарування. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали з підстав, зазначених у запереченнях. Ухвалою суду від 15 березня 2017 року до участі у справі залучено у якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Третя особа - приватний нотаріус Очаківського районного нотаріального округу [PERSON] позов не визнала, пояснила, що дійсно посвідчили вказану угоду. Перед посвідченням нею було здійснено перевірку на наявність заборон, які були відсутні на момент посвідчення договорів дарування. Крім того, відповідно до Порядку про вчинення нотаріальних дій, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя, тому нею було витребувано таку згоду у [PERSON] Представник третьої особи відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області [PERSON] заперечила проти позову та пояснила, що відділом ДВС було відкрито провадження з виконання виконавчого листа на користь [PERSON], зроблені відповідні запити у відповідні органи та накладено арешт на майно, що належить на праві особистої власності [PERSON] Будинок, що розташований по вул. Набережній, 80 в с.Камянка Очаківського району Миколаївської області та земельні ділянки за тією ж адресою, не належать до особистої власності [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі Постанова) зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до п.18 вказаної Постанови, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору, згідно\~ст.718 ЦК України\~можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до\~ст.719 ЦК України. Як визначено в\~ст.720 ЦК України, сторони у договорі дарування можуть бути фізичні особи. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього у обдарованого, тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. \~Згідно ч. 4\~ст. 722 ЦК України\~прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка. Чинне законодавство України не забороняє родичам укладати будь-які правочини, в тому числі договори дарування між собою. \~ З пункту 5.2 договору дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га від 05 липня 2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та договору дарування земельної ділянки площею 0,0814 га також видно, що сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (а с. 70, 73). Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні поясненнями відповідачів, показаннями нотаріуса [PERSON] Позивачка вказує на підстави, які на її погляд, свідчать про явну недійсність правочину, а саме - відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування; відповідачі після укладення договору дарування продовжують у ньому мешкати.\~\~ Волевиявлення нового власника жилого будинку\~ [PERSON] на те, щоб у належному йому будинку залишились проживати його батьки, не суперечить засадам цивільного законодавства, а також моральним принципам, які захищаються державою. На думку позивачки для того, щоб договір дарування був визнаний дійсним і таким, що відбувся, даруватель повинен був покинути будинок, проте такої вимоги у самому договорі не існує, і це не може служити підставою для визнання його недійсним. Крім того, як на підставу недійсності правочинів, позивачка вказує, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ? частина вказаного майна повинна бути реалізована на погашення боргу перед нею. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Дослідивши надані суду докази, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що спірний будинок, що був подарований [PERSON] [PERSON] [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, судом не здобуто доказів того, що частки власності подружжя виділені в натурі. Так, згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2004 року, власником житлового будинку № 80 по вул. Набережній в с.Кам'янка Очаківського району Миколаївської області та земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 4825181201:03:029:0001, що розташована за тією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, є [PERSON]. Право власності [PERSON] на вказаний будинок зареєстровано у Очаківській районній філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації (а.с.98, 99, 104). Що стосується договору дарування земельної ділянки площею 0,0814 га з кадастровим номером 4825181201:03:029:0002, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст. 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об'єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду. Суду не надано доказів, що земельна ділянка площею 0,0814 га з кадастровим номером 4825181201:03:029:0002, що була подарована [PERSON], перебувала у спільній частковій власності. Крім того, відповідно до п.б ч. 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Зважаючи, що підстави визнати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки матеріали справи не містять та не здобуті в ході судового розгляду, суд вважає, що позовна вимога щодо визнання договорів дарування недійсними не підлягає задоволенню, а відтак не підлягають задоволенню вимоги щодо визнання скасування державної реєстрації дарування будинку та земельної ділянки за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с.Кам'яка, буд. 80 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійними договорів дарування та скасування державної їх реєстрації не підлягають задоволенню, то не підлягає задоволенню вимога про стягнення на її користь сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed