Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким. [INFO] померла [PERSON], яка приходилась йому, [PERSON], рідною матір'ю. Після її смерті відкрилась спадщина. До складу спадкової маси увійшов житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. 23.04.2008 року, ще за життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла усе належне їй майно йому, [PERSON] Інші спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку за наявності заповіту, а саме: діти спадкодавця та відповідно його сестри - [PERSON] та [PERSON], від своїх часток у спадковому майні відмовились на його, [PERSON], користь, про що подали нотаріусу за місцем відкриття заяви відповідного змісту. Позивач спадщину прийняв шляхом постійного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини на протязі шести місяців. Проте реалізувати свої спадкові права позивач позбавлений можливості, оскільки нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок, яка мотивована тим, що на об'єкт нерухомості відсутні правовстановлюючі документи. В судове засідання позивач та його представник - адвокат Гуця О.П. не з'явились, однак в заяві, що була подана представником через канцелярію суду, останній зазначив, що підтримує позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за їх відсутності. Представник Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не з'явився, сільський голова в заяві, яку адресував суду, вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову, просив суд розгляд справи проводити у відсутності їх представника. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України, правами заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює його в даному судовому засіданні, на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами.\\ Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, який був вчинений спадкодавцем 23.04.2008 року. Відповідно до вказаного правочину, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження відповідно до якого усе належне їй майно заповіла своєму синові [PERSON] Вказаний заповіт за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався, підтвердженням чому є відмітка на його зворотній стороні вчинена секретарем сільської ради станом на 20.05.2013 року. Факт родинних стосунків [PERSON] та [PERSON], що вони є відповідно матір'ю та сином встановлено рішенням Липовецького районного суду від 12.04.2016 року, яке набрало законної сили 26.04.2016 року. Як убачається із матеріалів Спадкової справи №31/2013 до майна померлої [PERSON], своїм правом на спадкування скористався позивач [PERSON], подавши заяву нотаріусу за місцем відкриття спадщини в межах шестимісячного строку. Крім цього, як вбачається із відомостей по сільській раді, [PERSON] проживав постійно та був зареєстрований з [PERSON] в житловому будинку за [ADDRESS]. Відповідно до матеріалів спадкової справи також встановлено, що інші спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадковому майні - діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] від своїх часток відмовились, про що надали нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви відповідного змісту, які в межах визначеного законодавцем строку ними не були відкликані. Наведене свідчить, що позивач є єдиним спадкоємцем на майно померлої матері [PERSON], який спадщину у визначеному законодавцем порядку прийняв, у зв'язку із чим на частину майна, що увійшло до складу спадкової маси, а саме земельну ділянку, нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що доведено нотаріальним актом виданим 28.04.2016 року. У той же час, 28.04.2016 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS], після смерті [PERSON] Вказана відмова мотивована тим, що заявником не було пред'явлено правовстановлюючого документа на нерухомість. Правовідносини, що виникли між сторонами є цивільно - правовими, а тому регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки спадщина відкрилась після смерті спадкодавця по збігу 01.01.2004 року. Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу ст.ст.1268-1270 ЦК України, позивач повинен прийняти спадщину у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За приписами ч.5 ст.1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що право позивача на спадкове майно у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS], невизнається. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.г. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. [PERSON] в період з 1960 року до дня смерті проживала, була зареєстрована та була власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], наведене констатовано довідкою, що видана виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради від 19.08.2016 року за №409 згідно відомостей у погосподарських книгах. Отож зібрані у справі докази свідчать про те, що при житті [PERSON] володіла, користувалась та розпоряджалась вказаним об'єктом нерухомості, тобто він належав їй на праві приватної власності, право власності зареєстроване за нею, згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі сільської ради. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Зважаючи на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачами доведено обставини викладені нею у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. Крім цього, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст.ст. 25, 346, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1235, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved