Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивачка [PERSON], уточнивши свої вимоги, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання проживання незаконним та виселення. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 04 грудня 2012 року. У вказаному будинку зареєстрований та мешкає [PERSON], [INFO] . Однак, [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що виражається в зловживанні алкоголем, вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо неї, що робить неможливим для неї та інших членів сім'ї проживання з ним в одному будинку. Крім того, відповідач [PERSON] коштів на утримання та проведення ремонту будинку, оплату комунальних послуг не надає, участі у веденні підсобного господарства не бере. Позивачка неодноразово зверталась з заявами в Тарутинське ВП щодо вжиття заходів з приводу поведінки відповідача. У відповідача є свій будинок [ADDRESS] та належить йому на праві приватної власності згідно витягу про державну реєстрацію прав від 06 листопада 2008 року. Зазначені обставини перешкоджають позивачці користуватися та розпоряджатися своїм майном. У зв'язку з вищенаведеними обставинами позивачка просить ухвалити рішення, яким визнати проживання відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] незаконним зі зняттям з реєстраційного обліку у Тарутинському РС ГУ ДМС України в Одеській області з зазначеного будинку та виселенням без надання іншого жилого приміщення. Також позивачка просить стягнути з відповідача понесені неї судові витрати. Позивачка до судового засідання не з'явилась. На адресу суду надійшла заява позивачки, в якій вона просила її вимоги задовольнити в повному обсязі, розглянути справу за її відсутністю (а.с.53). Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'явився. На адресу суду надійшла заява відповідача, в якій він вимоги позивачки визнав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутністю (а.с.54). Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Згідно з частиною 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто право члена сім'ї власника будинку проживати в цьому будинку існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на проживання в ньому. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 04 грудня 2012 року (а.с.13). Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим у будинку [ADDRESS] з 16 серпня 1965 року, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Євгенівської сільської ради Тарутинського району Одеської області №286 від 03 квітня 2017 року (а.с.50). Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 06 листопада 2008 року (а.с.16). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, відповідач [PERSON] набув право проживати в будинку [ADDRESS] з 16 серпня 1965 року з дозволу попередніх власників та втратив зазначене право з моменту зміни власника будинку, а саме з 04 грудня 2012 року, тобто з моменту набуття позивачкою [PERSON] права власності на вказаний будинок. Відповідно, відповідач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] незаконно. Згідно норми ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що виражається в зловживанні алкоголем, вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо позивачки, що робить неможливим для неї та інших членів сім'ї проживання з ним в одному будинку, що підтверджується матеріалами справи (а.с.17,18). Таким чином, відповідач [PERSON] підлягає виселенню з будинку [ADDRESS]. Вирішуючи позовні вимоги про усунення перешкод позивачу в користування будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Оскільки зазначена норма закону визначає порядок зняття з реєстрації з підстав виселення з жилого приміщення як самостійну норму, в задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку слід відмовити, так як вони заявлені безпідставно. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, суд прийшов до наступного. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однією з умов здійснення такої компенсації є документальне підтвердження того, що сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, дійсно понесла ці витрати. Згідно оригіналу квитанції №ПН323 від 19 вересня 2016 року вбачається, що позивачка сплатила судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок (а.с.1). Тож, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 гривня 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial