Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач по справі [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії ІІІ-КИ №352353 (а.с. 7) 18.02.2016 [PERSON] помре, що видно з копії свідоцтва про смерть серії І-КИ №670123 (а.с. 7). За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповіт, який посвідчений 07.04.2014, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все заповів [PERSON] (а.с. 10). 25.07.2016 позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті. Статтею 1234 ЦК України унормовано, що право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави недійсності правочину. Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У цій справі ухвалою від 17.05.2018 за клопотанням представника позивача у відповідності до статті 105 ЦПК України призначено судово-психіатричну експертизу (посмертну), проведення якої доручено експертам Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" (а.с. 180-182). Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради" від 02.08.2018 № 14 [PERSON] за життя на момент підписання заповіту від 07.04.2014 на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом у той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 184-186). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що були давно знайомі з [PERSON] товаришували, та жодних розумових відхилень у нього не помічали. Крім того, суд приймає до уваги, надані відповідачем податкові декларації за 2011, 2012, 2013 роки (а.с. 123-132) та попередній договір щодо укладення договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому від 14.11.2013 (а.с. 117-118), розрахунки орендної плати від 14.11.2013 (а.с. 119), додаткову угоду №2/14 до договору про постачання електричної енергії від 25.02.2014 (а.с. 120), [PERSON] приймання передачі (повернення) земельної ділянки від 12.12.2014 (а.с .121). Які, кожен окремо та в своїй сукупності, свідчать про ту обставину, що [PERSON] за життя займався підприємницькою діяльністю, укладав договори, мав зобовязання, то б то повністю усвідомлював значення своїх дій. Надана позивачем медична документація на а.с. 11-12, 33-35, 46, 47, 48, 85, 92 свідчить про наявність хвороб у спадкодавця [PERSON], однак не є свідченням того, що у останнього був психічний розлад, в результаті якого він не міг усвідомлювати свої дії під час складання заповіту. Що також спростовується висновкам посмертної судово-психіатричної експертизи № 14 від 02.08.2018, а тому суд не приймає їх до уваги. Таким чином, в судовому засіданні не була встановлена абсолютна неспроможність [PERSON] в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому в позові про визнання заповіту недійсним слід відмовити. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставіст. 41 Констиуції України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 319, 321, 1216, 1218 ЦК України,

Outcome: dismissed