Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивачі звернулися до Печерського районного суду міста Києва та просили визнати недійними: кредитний договір номер 602-Ф від 31 травня 2006 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якого є [PERSON] з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 1054-Ф від 24 грудня 2007 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 340-Ф від 08 червня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» , правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], з усіма додатковими угодами ; кредитний договір номер 380 від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС - Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є [PERSON], з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 379-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС -Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк» та [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 377-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 378-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «Тас-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 601-Ф від 31 травня 2006 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 599 від 30 листопада 2007 року, укладений між закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 543, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 545, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 547, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 550, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 552, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 554, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 540, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 06 серпня 2010 року за реєстровим номером 1641, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], з усіма додатковими угодами; скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстрованого за номером 543, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 545, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 547, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 550, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 552, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 554, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 540, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 06 серпня 2010 року за реєстровим номером 1641, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог Позивачі посилались на те, що умови кредитних договорів є такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачам; такими, що передбачають обов'язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем; дискримінаційними стосовно споживача в тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки; несправедливими; такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та у зв'язку з цим підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Позивачі у позовній заяві зазначали наступне: відповідно до преамбули Закону України «Про ахист прав споживачів» у редакції, чинній на дату укладення кредитних договорів, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власносту, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту споживачів. Відповідно до п.23 ч.1 ст.1 вказаного закону споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем /банком або іншою фінансовою установою/ споживачеві на придбання продукції. За вищевказаними кредитними договорами кредитні кошти були надані фізичним особам для споживчих потреб. У відповідності до ч.1 с т.11 вказаного закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти /споживчий кредит/ або бере зобов,язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов,язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі номер 15-рп/2011, положення п. п 22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником /споживачем/ за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Позивачі зазначають, що ч.5 ст.18 вищезазначеного Закону якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 5.6 кредитного договору номер 1 страхування предметів застави з додержанням зазначеного нижче є обов,язковою та істотною умовою договору. На період дії договору застави заставодавець, в тому числі майновий поручитель, повинен відповідно до умов договору застави страхувати у страховій компанії, погодженій з банком, за свій рахунок предмет застави у повному обсязі на його повну договірну /заставну/ вартість на користь Банку як вигодо набувача, від ризиків, визначених Банком та протягом семи календарних днів з дати укладення договору застави зобов,язаний надати Банку достатніх документальних доказів на підтвердження виконання зазначеного обов,язку /завірену копію договору страхування та/або/ страхового полісу, а також завірені копії платіжних документів про сплату страхового внеску та/або/ інших документів, що підтверджують набрання чинності договору страхування/. Не допускається розстрочення сплати страхових платежів /страхових внесків, страхових премій/ за договорами страхування майна. Безумовна франшиза за договорами страхування не може перевищувати 2% від страхової суми. За винятком ризику викрадення автомобіля, за яким безумовна франшиза не може бути вища за 10% від страхової суми. Страхування має здійснюватися від таких ризиків: будівель та споруд, зазначених у пп.5.1.1., 5.1.2 договору - від ризиків пошкодження вогнем, водою, стихійними лихами та ризиків протиправних дій третіх осіб. Ненадання банку достатніх документальних доказів на підтвердження виконання обов,язку щодо страхування предмету застави відповідно до умов кредитного договору, в тому числі майновим поручителем, розглядається як недодержання умов кредитного договору щодо забезпечення виконання зобов,язань позичальника. Таким чином, умови вказаного кредитного договору передбачають обов,язок заставодавця укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, що є несправедливою умовою договору згідно п.2 ч.5 ст.11 вищезазначеного Закону. Згідно ст.9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Вказавши у п.5.6 вказаного кредитного договору безумовну франшизу у розмірі лише 2% та неможливість розстрочення страхових платежів, Банк свідомо збільшив витрати заставодавця на укладення договору страхування. А умова про погодження страхувальника виключно Банком фактично надає Банку можливість отримано додаткового прибутку від укладення договору страхування саме на умовах, визначених кредитним договором за погодженням лише необхідних страхувальників. Аналогічні положення міститься в кредитному договорі номер 2, 8, 9. У відповідності до п.8.1.2 кредитного договору номер 1 /так само як і у договорах номер 2,8,9/ Банк вправі призупинити видачу кредитних коштів та вимагати дострокового повернення кредиту, наданого в межах кредитної лінії разом зі сплатою процентів і неустойок, а також відшкодування збитків, завданих Банку в результаті невиконання чи неналежного виконання позичальником умов договору, а позичальник зобов,язаний повернути Банку одержану суму кредиту, сплатити проценти та неустойки, відшкодувати завдані Банку збитки у наступних випадках: у разі невиконання позичальником передбачених вказаним договором зобов,язань щодо забезпечення вчиконання зобов,язань за цим договором. Таким чином, як зазначено у позовній заяві, у випадку порушення умови про страхування предметів застави виключно у погодженого банком страхувальника з відповідною низькою безумовною франшизою, що беззаперечно збільшує вартість договору страхування, Банк має право вимагати дострокового погашення кредиту. У відповідності до п.6.6 кредитного договору номер 1 у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави, в тому числі майновим поручителем, позичальник на вимогу Банку негайно сплачує штрафні санкції, а саме: у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави на строк до одного місяця - штрафні санкції за весь фактичний період прострочення /включаючи день виконання, належного або повного виконання/ в розмірі, що розраховується, виходячи із облікової ставки НБУ, що діє в період , за який сплачуються штрафні санкції та суми договірної /заставної/ вартості предметів застави; у разі прострочення або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави на строк від одного до двох місяців включно - штрафні санкції за весь фактичний період прострочення у розмірі, що розраховується, виходячи із подвійної ставки НБУ, що діє в період, за який сплачуються штрафні санкції та суми договірної /заставної/ вартості предметів застави; у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави на строк понад двох місяців - штрафні санкції у розмірі 10% від суми договірної /заставної/ вартості предметів застави . При цьому Банк має право призупинити видачу кредитних коштів позичальнику ба/або застосувати заходи щодо дострокового погашення кредиту. Позивачі зазначають, що таким чином умови вказаних кредитних договорів передбачають : визначення страхувальника предметів застави виключно Банком; встановлення умов договору страхування /максимальна межа безумовної франшизи/ з метою підвищення розміру страхових платежів/; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів; у випадку невиконання вимог Банку щодо страхування можливість Банку призупинити видачу кредитних коштів; у випадку невиконання вимог Банку щодо страхування можливість Банку застосувати заходи відповідальності шляхом накладення значних штрафів та пені. Вказані умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов,язків на шкоду споживача. Крім того, суттєвою підставою позовних вимог, позивачі зазначають незаконність ненадання інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту /перелік усіх витрат, пов,язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення…». Так, при укладенні кредитного договору номер 1,2,8,9 кредитодавцем не було надано списку страхових компаній, які є погодженими кредитодавцем, що унеможливлює встановлення вартості надання такими компаніями страхових послуг та розміру страхових платежів. Таким чином, як зазначають позивачі, кредитодавець порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. У зв,язку з цим існують правові підстави для визнання таких положень договору недійсними. Вказаний правовий висновок підтверджується Постановами Верховного суду України від 25 вересня 2013 року, 12 вересня 2012 року. Банк, всупереч вимогам вищезазначеного закону, не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема розмір відсотків, які мають бути сплачені за весь період повернення кредиту. Вказане порушення було допущено при укладенні всіх кредитних договорів. Позивачі зазначають. Що продавець /виконавець, виробник не повинен включати в договору із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросвісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов,язків на шкоду споживача. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року По справі номер 6-1746цс16. Позивачі зазначають, що вказуючи у графі «залишок заборгованості» за кредитною лінією на кінець періоду, дол. США» інформацію лише щодо повернення тіла кредиту, Банк свідомо ввів позичальника в оману щодо вартості кредиту та розміру грошових коштів, які підлягають поверненню, чим грубо порушив права споживача та вимоги вищезазначеного Закону. У відповідності до ч.1 ст.19 вказаного закону нечесна підприємницька практика забороняється. Відповідно до ч.6 ст.19 вищевказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У відповідності до п.3.3 кредитного договору 1 у разі зміни облікової ставки НБУ або зміни економічних умов та зміни вартості депозитів та/або інших грошових ресурсів, що залучаються банком, процентна ставка за користування кредитом за договором за ініціативою Банку переглядається сторонами шляхом укладення додаткового договору. Відповідно до п. п. 3.3.1- 3.3.3 кредитного договору номер 1 про наміри щодо зміни процентної ставки банк надсилає письмову пропозицію позичальнику рекомендованим листом за останнім місцезнаходженням позичальника, про яке у банку є письмова інформація від позичальника або вручає під розпис уповноваженому представнику позичальника, який протягом п,яти банківських днів з дати отримання цієї пропозиції укладає з банком додатковий договір до Договору або письмово повідомляє Банк про свою відмову. У разі недотримання банком у зазначений строк відповіді позичальника або отримання відмови від зміни процентної ставки Банк має право вимагати, а позичальник зобов,язується на вимоги банку достроково повернути кредит та достроково виконати інші грошові зобов,язання за договором. Вимога про дострокове виконання грошових зобов,язань за кредитним договором видається позичальникові у письмовій формі та підлягає виконанню у повному обсязі протягом десяти календарних днів з дати її отримання. У вимозі банку може бути визначений більший строк для виконання. У разі невиконання зазначеної вимоги Банку у встановлений для її виконання строк банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок забезпечення застави, поруки гарантії або використати інші права, передбачені законодавством для кредитора у зв,язку із простроченням боржника з метою задоволення своїх вимог. Таким чином, зазначено у позові, умови кредитного договору номер 1 встановлюють право Банку на одностороннє збільшення процентів за користування кредитом у будь-якому розмірі та фактично за будь-яких підстав. Крім того, вказаний пункт може бути застосований виключно Банком, позичальник позбавлений права ініціювати зміну розміру процентної ставки у бік зменшення. Аналогічні пункти містяться в умовах інших кредитних договорів. Вказані умови кредитних договорів, як зазначено у позові, містять дисбаланс прав та обов,язків позичальника, що с бавить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов,язаннях. Позивачі зазначають, що наведені умови кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов,язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання договорів недійсними. Відповідно до ч. 10 ст.11 вищезазначеного Закону якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійсненні споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього оду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Вимога кредитодавця втрачає чинність. Пунктами 3.3.1 - 3.3.3 кредитних договорів передбачено , що позичальник має здійсними дострокове погашення кредиту саме протягом десяти календарних днів, а не тридцяти календарних днів, як того вимагає З Закон. Відповідно до ч.10 ст. 11 вищезазначеного закону якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п,ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Таким чином, відмова позичальника на збільшення процентної ставки на умовах банку не може тлумачитись як порушення споживачем умов договору та, як наслідок, не може спричиняти обов,язку щодо дострокового повернення коштів. Посилаючись на чинне законодавство, а саме: ст.ст. 13, 203, 215 ЦК України, позивачі зазначають, що умови вищезазначених кредитних договорів є такими. що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов,язків на шкоду споживача; передбачають обов,язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем; дискримінаційними стосовно споживача, в тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки; несправедливими; такими. що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, як вважають позивачі, існують підстави для визнання таких положень кредитних договорів недійсними. З урахуванням вимог, передбачених ст.ст. 217, 638 ЦК України, п.5.6 кредитних договорів передбачає істотні умови договору. У випадку визнання недійсним вказаного пункту повністю або в частині, можна зробити висновок про те. що правочин не був би вчинений без вказаної умови, оскільки остання є істотною умовою договору. Крім того, як зазначено в позові, недійсними є також інші пункти кредитного договору щодо дострокового повернення кредиту, права банку на односторонню зміну відсоткової ставки, встановлення необґрунтовано високих заходів відповідальності, обов,язку повідомлення Банку про укладення інших договорів тощо. Визнання недійсними вказаних пунктів свідчить про неможливість вчинення такого правочину без таких умов. Крім того, неповідомлення позивальника про орієнтовну сукупні вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту є самостійною та достатньою підставою для визнання кредитних договорів недійсними в цілому. Також позивачі зазначають, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Стосовно визнання іпотечних договір недійсними, позивачі зазначили наступне: посилаючись на норми діючого законодавства, а саме: ст.ст. 546, 572, 575,548 ЦК України, вони вважають, що недійсне зобов,язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов,язання /вимоги/ спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України. У випадку визнання недійсними кредитних договорів, договори іпотеки, які забезпечували кредитні договори є недійсними в силу ст. 548 ЦК України. Приймаючи до уваги, що договори іпотеки є недійсними та не створюють будь-яких правових наслідків, не породжує , змінює чи припиняє будь-які права та обов,язки, запис про обтяження та іпотеку підлягають скасуванню. У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, вважав їх доказаними та підлягаючими задоволенню. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив наступне: відносини боржника та кредитора за кредитними договорами, які укладені в якості споживчих регулюються Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року номер 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Вимоги до інформації, як має бути надана банком визначена розділом 2 Правил, а саме: найменування, місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описок відмінностей між ними, в тому числі між зобов,язаннями споживача; тип процентної ставки /фіксована, плаваюча тощо; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов,язань споживача, які пов,язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту /в тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Вся ця інформація була надана позивачам листами-повідомленнями від 24 липня 2013 року щодо вищевказаних кредитних договорів. Таким чином, вважає позов необґрунтованим та відомості, які зазначені в позові надуманими і спростовуються матеріалами справи. Крім того, просив застосувати строки позовної давності. Представник відповідача ТОВ «Кавицький» у судовому засіданні позовні вимоги визнав та зазначив, що при укладенні кредитних договорів було порушено права позичальників, а саме не дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», кредитні договори є недійсними, недійсними мають бути визнані і іпотечні договори, оскільки вони укладені в цілях забезпечення саме цих кредитних договорів. Представник третьої особи НБУ до судового засідання не з,явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розгляд справи без вказаної особи. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на таке: У ПАТ «Дельта банк» розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку. Надалі представник третьої особи цитує чинне законодавство, а саме: За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов,язкових для споживача умов, з якими він не мав реально ознайомитися з перед укладенням договору; надання продавцю /виконавцю, виробнику/ права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, зазначених у договорі; передбачення зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Вказаний Закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові проценти ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Водночас, спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка в момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів. За положеннями ст.ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов,язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов,язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов,язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов,язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов,язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов,язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ч.1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов.язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов,язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов,язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов,язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов,язання. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов,язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов,язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмету іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов,язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов,язання. Згідно ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотепкодержателем за невиконання боржником основного зобов,язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов,язання іпотекодержатель справі задовольнити свої вимоги за основним зобов,язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором по задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов,язання. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п,ятою та шостою статті 203 ЦК України. На виконання ст.ст. 203,215 ЦК України на момент укладення кредитних та іпотечних договорів сторони мали весь необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що пояснюється вчиненням конклюдентних дій, спрямованих на виконання зобов,язань по вказаним правочинам; правочини вчинялись у формі, встановленій законом; правочини спрямовувались на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлювались. Таким чином укладені договори правомірні і відсутні правові підстави для визнання в судовому порядку недійсними. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню за наступних підстав: 31 травня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 602-Ф. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору номер 602-Ф Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 Кредитного договору номер 602-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби. 15 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» /правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»/, [PERSON] та [PERSON] укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі Кредитного договору номер 602-Ф від 31 травня 2006 року, укладеного між первісним позичальником та Банком. 24 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» та [PERSON] укладено кредитний договір номер 1054-Ф. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору номер 1054-Ф Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 кредитного договору номер 1054-Ф цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, споживчі потреби. 08 червня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір номер 340-Ф. Відповідно до пункту 1.1. вказаного кредитного договору Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку погашення кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 кредитного договору номер 340-Ф цільове призначення кредиту: споживчі потреби.07 липня 2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест», [PERSON] та [PERSON] укладено Додатковий договір № 39 до кредитного договору номер 340-Ф про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору номер 340-Ф від 08 червня 2005 року, укладеного між первісним позичальником та Банком. 27 липня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ТОВ «Кавицький» укладено кредитний договір номер 380. Відповідно до пункту 1.1. вказаного кредитного договору Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. 29 липня 2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест», ТОВ «Кавицький» та [PERSON] укладено додатковий договір номер 16, відповідно до умов якого сторони погодили включити [PERSON] як позичальника та виклали кредитний договір в новій редакції. 13 травня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ТОВ «Кавицький» та [PERSON] укладено додатковий договір номер 23, відповідно до умов якого сторони погодили виключити ТОВ «Кавицький» як позичальника та виклали кредитний договір в новій редакції. Згідно пункту 1.4 кредитного договору номер 380 /з урахуванням внесених змін/ цільове призначення кредиту - споживчі потреби. 27 липня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 379-Ф. Відповідно до пункту 1.1. вказаного кредитного договору Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 кредитного договору № 379-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби. 13 травня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), [PERSON] та [PERSON] укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору номер 379-Ф від 27.07.2005 року, укладеного між первісним позичальником та Банком. 27 липня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір номер 377-Ф. Відповідно до пункту 1.1. вказаного кредитного договору Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 кредитного договору номер 377-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби. 13 травня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), [PERSON] та [PERSON] укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору номер 377-Ф від 27 липня 2005 року, укладеного між первісним позичальником та Банком. 27 липня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та [PERSON] (боржником) укладено кредитний договір номер 378-Ф. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору номер 378-Ф Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 кредитного договору номер 378-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби. 13 травня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), [PERSON] та [PERSON] укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору номер 378-Ф від 27 липня 2005 року, укладеного між первісним позичальником та Банком. 31 травня 2006 р. між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та [PERSON] (боржником) укладено Кредитний договір номер 601-Ф. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору номер 601-Ф банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 Кредитного договору номер 601-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби. 15 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору номер 601-Ф від 31 травня 2006 року, укладеного між Первісним позичальником та Банком. 30 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ТОВ «Кавицький» укладено кредитний договір номер 599. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору номер 599 Банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Згідно пункту 1.5 кредитного договору номер 599 цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, оплата ремонтних робіт. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Відповідно до ст. 513 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. За наслідками укладених договорів переведення боргу, додаткових договорів до кредитних договорів [PERSON] є боржником за кредитним договором номер 602-Ф від 31 травня 2006 року, номер 1054-Ф від 24 грудня 2007 року , номер 340-Ф від 08 червня 2005 року, номер 380 від 27 липня 2005 року. За наслідками укладених договорів переведення боргу [PERSON] є боржником за кредитним договором номер 379-Ф від 27 липня 2005 року, номер 377-Ф від 27 липня 2005 року, номер 378-Ф від 27 липня 2005 року, номер 601-Ф від 31 травня 2006 року. 18.06.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» (Продавець) (правонаступник ПАТ «Сведбанк»), та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги номер 1. Договором купівлі-продажу прав вимоги номер 1 від 18 червня 2013 року передбачено, що продавець надав кредити позичальникам за кредитними договорами. Продавець бажає продати (відступити), а покупець бажає купити (прийняти) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вказаного правочину, з урахуванням Додатку 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги номер 1 від 18 червня 2013 року та додатку до акту приймання-передачі прав вимоги), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло, серед іншого, права вимоги за вказаними вище кредитними договорами. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладені сторонами кредитні договори, за виключення кредитного договору номер 599 від 30 листопада 2007 року, визначені сторонами як споживчі кредити, а тому для них встановлений особливий порядок укладення. Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.12.2005 року, яка конкретизувала положення попередньої редакції), споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Зважаючи, що позичальником за кредитним договором номер 599 від 30 листопада 2007 року в момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - ТОВ «Кавицький», положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до вказаного договору. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - ч. 3 ст.1054 ЦК України. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на дату укладення кредитного договору) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем /Банком або іншою фінансовою установою/ споживачеві на придбання продукції. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти /споживчий кредит/ або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно п 5.6 кредитного договору номер 602-Ф від 31травня 2006 року страхування предметів застави є обов'язковою та істотною умовою договору. На період дії договору (договорів) застави заставодавець, в тому числі майновий поручитель, повинен відповідно до умов договору застави страхувати у страховій компанії, погодженій з банком, за свій рахунок предмет застави у повному обсязі на його повну договірну /заставну/ вартість на користь заставодержателя /Банку/, як вигодонабувача, від ризиків, визначених Банком, та протягом семи календарних днів з дати укладення договору застави зобов'язаний надати Банку достатніх документальних доказів на підтвердження виконання зазначеного обов'язку /завірену копію договору страхування та /або страхового полісу, а також завірені копії платіжних документів про сплату страхового внеску та /або інших документів, що підтверджують набрання чинності договором страхування. Не допускається розстрочення сплати страхових платежів /страхових внесків, страхових премій/ за договорами страхування майна. Безумовна франшиза за договорами страхування не може перевищувати 2% від страхової суми, за винятком ризику викрадення автомобіля, за яким безумовна франшиза не може бути вища ніж 10% від страхової суми. Страхування має здійснюватися від таких ризиків: будівель та споруд, зазначених у підпункті 5.1.1. та 5.1.2. договору - від ризиків пошкодження вогнем, водою, стихійними лихами та ризиків протиправних дій третіх осіб. Ненадання Банку достатніх документальних доказів на підтвердження виконання обов'язку щодо страхування предмету застави відповідно до умов кредитного договору, в тому числі майновим поручителем, розглядається як недодержання умов кредитного договору щодо забезпечення виконання зобов'язань Позичальника. Вказані положення також передбачені кредитними договорами номер 1054-Ф від 24 грудня2007 р., номер 601-Ф від 31.05.2006 р. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Суд приймає до уваги заперечення представника ПАТ «Дельта банк» про те, що відносини боржника та кредитора за кредитними договорами , регулюються постановою Правління Національного банку України номер 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо вимог, яка має бути надана банком відповідно до розділу номер 2 вказаних Правил. Але, з урахуванням положень вищезазначених пунктів кредитних договорів умовами кредитних договорів передбачається обов'язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною Банком, що є несправедливою умовою договору згідно п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачі позбавлені права здійснити вільний вибір страховика на власний розсуд. Крім того, витрати за договором страхування не були передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача і положеннями законодавства не передбачено обов'язку укладати договори страхування виключно зі страховиками, погодженими кредитодавцем. Встановлення безумовної франшизи за договорами страхування не більше 2% від страхової суми також обмежує права споживача на укладення договору страхування та збільшує витрати на укладення такого договору. Відповідно до п. 6.6. кредитного договору номер 602-Ф від 31травня 2006 року у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави, в тому числі майновим поручителем, Позичальник на вимогу Банку негайно оплачує такі штрафні санкції: у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави на строк до одного місяця - штрафні санкції за весь фактичний період прострочення , включаючи день виконання, належного або повного виконання, у розмірі, що розраховується, виходячи із облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачуються штрафні санкції, та суми договірної /заставної/ вартості предметів застави; у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави на строк від одного до двох місяців включно - штрафні санкції за весь фактичний період прострочення, включаючи день виконання, належного або повного виконання, у розмірі, що розраховується, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період, за який сплачуються штрафні санкції, та суми договірної /заставної/ вартості предметів застави; у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави на строк понад двох місяців - штрафні санкції у розмірі 10% від суми договірної /заставної/ вартості предметів застави /загальної договірної вартості відповідного договору застави/. При цьому Банк має право призупинити видачу кредитних коштів позичальнику та/або застосувати заходи щодо дострокового погашення кредиту. Дані положення також передбачені кредитними договорами номер 1054-Ф від 24 грудня 2007 р., номер 601-Ф від 31 травня 2006 р. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, суд розцінює умови договорів щодо обов'язку укласти інший договір з третьою особою, визначеною Банком, як несправедливу, оскільки визначення страховика здійснюється виключно за погодження з Банком, за невиконання вказаного обов'язку Банку надається право вимагати дострокового повернення кредитних коштів, право призупинення видачі кредитних коштів та застосування штрафних санкцій у значному розмірі. Згідно п. д. ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту /перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо/. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, а саме: положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець /виконавець, виробник/ не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вказаний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 25вересня 2013 року у справі номер 6-80ц13 та Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі номер 6-80цс12. Як вбачається з п. 1.1. Кредитного договору номер 602-Ф від 31 травня 2006 року з додатком номер 1 позичальник зобов'язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором. Таким чином, у Додатку номер 1 до кредитних договорів встановлюється графік погашення кредиту із зазначенням сум та строків повернення. Як було встановлено судом, Додаток № 1 до кредитного договору містить дані виключно щодо погашення тіла кредиту та не враховує сплату процентів за користування кредитом, на що посилаються позивачі. Графа «Залишок заборгованості за кредитною лінією на кінець періоду, долари США» також містить інформацію лише щодо повернення тіла кредиту. Суд приходить до висновку, що в порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» споживачам не було повідомлено орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме: розмір відсотків, які мають бути сплачені за весь період повернення кредиту та витрати на страхування предметів застави /іпотеки/. Пунктами 7.4.1-7.4.3 кредитних договорів передбачено обов'язок щодо сплати комісій за управління кредитною лінією, за відкриття рахунків та сплати будь-яких інших комісій, що передбачені Додатком номер 2 до кредитних договорів. Пунктом 4.1. кредитних договорів передбачено, що позичальник може достроково повернути кредит за умови оплати комісії у сумі 1% від суми дострокового погашення. Встановивши у кредитних договорах сплату комісії за обслуговування кредиту, не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачам. При цьому відповідач нараховував, а позивачі сплачували комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг Банку за рахунок позивача. Вказаний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі номер 6-1746цс16. У судовому засіданні встановлено, що кредитодавець не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача /у процентному значенні та грошовому виразі/ з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг /реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо/, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь Банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Крім цього, Банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків. Крім того, Банк не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у грошовому виразі у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту, зокрема, в разі зарахування коштів з каси Банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі, як того вимагає п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків». У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність /дії або бездіяльність/, що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року номер 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17 травня 1973 року номер 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Відповідно до п.. 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ номер 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Крім того, у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.05.2012 у справі номер 6-35цс12 зазначено, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, дії або бездіяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ,ч. 2 , ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 коментованого Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність /дії або бездіяльність/, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недійсні. Ч. 1ст. 230 ЦК України визначено якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення /ч. 1ст. 229 цього Кодексу/, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. У пункті 20 Постанови номер 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до положень ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином /крім випадків, передбачених законом/ обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, суд вважає, що підлягає задоволенню позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг. Отже, виходячи з вище наведеного, суд дійшов висновку, що спірні кредитні договори, за виключенням кредитного договору номер 599, були укладені з порушенням вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України та підлягають визнанню недійсними. Вимоги позивачів щодо визнання недійсним кредитного договору номер 599 не підлягають задоволенню у зв'язку з тим, що позичальником за кредитним договором номер 599 в момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - ТОВ «Кавицький», і як наслідок положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до вказаного договору. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Оцінюючи заяву ПАТ «Дельта Банк» про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне: за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні /сам факт порушення права/, так і суб'єктивні /особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення/ моменти. Ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту /частини четверта, п'ята статті 267 ЦК України). Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. При цьому у разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту. Позивачами були подані пояснення, згідно яких останні дізнались про порушене право лише після здійснення виконання умов кредитних договорів та застосування банком вказаних умов кредитних договорів, які суперечать вимогам законодавства України. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України /справа про захист прав споживачів кредитних послуг/ визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником /споживачем/ за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд погоджується з доводами позивачів та приходить до висновку, що позивачами не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом. Згідно ч 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор /заставодержатель/ має право у разі невиконання боржником /заставодавцем/ зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом /право застави/. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання /вимоги/ спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Судом встановлено, що кожним іпотечним договором забезпечено вимоги за всіма кредитними договорами, які у своїй сукупності складають основне зобов'язання. Задовольняючи позов в частині визнання недійсними кредитних договорів, суд приходить до висновку про недійсність правочинів щодо забезпечення такого основного зобов'язання та, як наслідок, скасування записів в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження. На підставі ст. 42 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 217, 512, 546, 548, 572, 575,1054, 1055, 1056-1, 1057-1 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: partial