Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 03 серпня 2016 року він був прийнятий до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду ревізора з безпеки руху ревізорської дільниці з безпеки руху. Згідно наказу даного підприємства № 271/ДН-ос від 10 травня 2017 року він був звільнений з 10 травня 2017 року на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату. Однак після звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, а саме роботодавець не розрахувався з ним із заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року, не було виплачено компенсацію за 11 днів щорічної відпустки, а також вихідну допомогу в розмірі не менше середнього заробітку відповідно до положень ст. 44 КЗпП України. До теперішнього часу відповідач розрахунок з ним не провів, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по травень 2017 року у сумі 10403 грн. 50 коп., вихідну допомогу у розмірі його середнього заробітку у сумі 7911 грн. 25 коп., компенсацію за невикористані 11 днів щорічної відпустки у сумі 2949 грн. 98 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати станом на момент ухвалення рішення судом, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. Позивач будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності, та вказав, що на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання також не з`явився, проте надав суду заяву, у якій позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні, а справу розглянути у його відсутність. Крім того, відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема у м. Донецьк та м. Дебальцеве у відповідача з 20 березня 2017 року був відсутній доступ до будь-якої документації підприємства, до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Таким чином, починаючи з 20 березня 2017 року, керівництво господарською діяльністю у Структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та працівниками здійснювалось невідомими третіми особами незаконного збройного формування. За цим фактом за заявою відповідача до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12017050420000286 було внесено відповідні відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України. Починаючи з 20 березня 2017 року виникли форс-мажорні обставини, настання яких було засвідчено торгово-промисловою палатою України, та які унеможливлювали відповідачем виконання зобов`язань згідно ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України. Зазначив, що розрахунки заробітної плати, які були надані позивачем є сумнівними, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, що передбачені ДСТУ. Також, в розпорядженні відповідача відсутні накази про надання відпусток позивачу, з яких можливо було б встановити кількість днів відпустки, які не були використані позивачем, та які б підлягали компенсації у зв`язку зі звільненням. Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат у вказаний період позивачем є неможливим, оскільки через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією, а тому просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] знаходився в трудових відносинах зі Структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та згідно наказу (розпорядження) даного підприємства № 271/ДН-ос від 10 травня 2017 року був звільнений з 10 травня 2017 року на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату, з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку та з компенсацією за невикористані 11 днів відпустки, що вбачається з копії трудової книжки та відповідного наказу (розпорядження). Згідно розрахунків заробітної плати НА СП «ДДЗП» філії Дон. зал. ПАТ УЗ [PERSON] нараховано заробітну плату у період: за березень 2017 року - 5037,91 грн., за квітень 2017 року -4298,16 грн., за травень 2017 року - 11928,66 грн., в тому числі компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2949,98 грн. та вихідна допомога у розмірі 7911,25 грн. Разом з тим, з довідки про доходи Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № -582/1 від 24 червня 2019 року, долученою відповідачем до свого відзиву слідує, що позивачу [PERSON] було нараховано заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 2615,50 гривень, та отримано за березень 2017 року з урахуванням утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 2079,80 гривень, яка отримана позивачем 23 серпня 2017 року, що підтверджується відповідним видатковим касовим ордером № 817, що не оспорюється учасниками справи. Згідно з індивідуальними відомостями за формою ОК-5 Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] , долученими до матеріалів справи на підставі ухвали суду про витребування доказів слідує, що в березні 2017 року за 31 день страхового стажу АТ «Українська залізниця» позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 5037,91 грн., з квітня по травень 2017 року відомості відсутні. Таким чином, розмір заборгованості із заробітної плати за березень 2017 року становить 2422,41 гривень (5037,91 гривень -2615,50 гривень). Науково-Правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Через захоплення підприємства невідомими особами, відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією, в наслідок чого відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків згідно трудового договору та виходу позивача на роботу згідно правил внутрішнього трудового розпорядку в період з 20 березня 2017 року по 10 травня 2017 року. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі суд виходить з наступного. Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не припиняє обов`язків роботодавця, визначених ст. 115 КЗпП України. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. За таких обставин, в частині, що стосується сум та періоду, протягом якого Структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» нараховувало позивачу заробітну плату, суд бере до уваги відомості, що містяться у вищенаведених Індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] за формою ОК-5, оскільки саме у цих відомостях достовірно відображені суми заробітної плати, нараховані кожній застрахованій особі, а також періоди її нарахування, а до наданих позивачем розрахунків, так само як і наказів про встановлення простою № 207 від 20 березня 2017 року й № 236/ДНД від 17 березня 2017 року, якими встановлено обов`язок роботодавця сплатити працівникам заробітну плату за час простою, суд ставиться критично, адже вони не містять жодних реквізитів, обов`язкових для таких документів, зокрема, не скріплені печаткою особи, яка їх видала. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі лише за березень 2017 року та лише в розмірі 2422,41 гривень. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, та враховуючи наказ (розпорядження) відповідача № 271/ДН-ос від 10 травня 2017 року про припинення трудового договору з [PERSON] відповідно до якого позивач має право на пільги, визначені ст.44 КЗпП України, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі 7911,25 гривень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку суд керується наступним. Згідно ст.83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки. Відповідно до положень п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстатом України від 13 січня 2004 року № 5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. На підставі викладеного, доводи відповідача з посиланням на відсутність первинних документів, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати відхиляються судом, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить саме на роботодавці, а не на працівникові. Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що за відсутності будь-якої первинної документації щодо наявності заборгованості із заробітної плати та іншим виплатам такі нарахування та виплати здійснити неможливо і послався на наявність форс-мажорних обставин, що, на його думку, підтверджується науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2. Суд акцентує увагу на тому, що невжиття роботодавцем (відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької області триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан останнього. Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання компенсації за 11 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 2949,98 гривень є безспірним, підтверджено наданими позивачем розрахунковим листком за липень 2017 року, та наказом (розпорядженням) про звільнення його з роботи, а тому вважає, що заявлені вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця. Як вбачається зі справи, відповідач посилався на об`єктивні причини, за наявності яких товариство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі і, зокрема, проведення антитерористичної операції в країні, знаходження виробничої одиниці АТ «Українська залізниця» на території, де проводиться антитерористична операція. Так, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивача. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивача, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором. На переконання суду зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому суд приходить до висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, в судовому засіданні судом було встановлено, що відповідачем порушено строк виплати заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2019 року. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 вказаного Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації неотриманої втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 (з наступними змінами). Розраховуючи розмір суми компенсації втрати частини неотриманої заробітної плати суд виходить із індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] , долученими до матеріалів справи на підставі ухвали суду про витребування доказів з яких слідує, що в березні 2017 року за 31 день страхового стажу АТ «Українська залізниця» позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 5037,91 грн., яка відповідно до розрахунків заробітної плати НА СП «ДДЗП» філії Дон. зал. ПАТ УЗ [PERSON] співпадає з нарахуванням останньому заробітної плати за березень 2017 року. Так, відповідно до розрахунків заробітної плати за березень 2017 року слідує, що [PERSON] за вказаний місяць нарахована заробітна плата в розмірі 5037,91 гривень, а після утримання податків і обов`язкових платежів складає 4006,05 гривень, з яких як слідує з видаткового касового ордеру № 817 отримана позивачем 23 серпня 2017 року в сумі 2079,80 гривень, а тому залишок неодержаної заробітної плати позивачем за березень 2017 року з урахуванням утримань податків на доходи та інших зборів складає 1926,25 гривень (4006,05 гривень - 2079,80 гривень). Таким чином, суд бере до обрахунку індекс споживчих цін за період з квітня 2017 по лютий 2020 року включно (березень 2020 року не брався до уваги при розрахунку індексації заробітної плати, оскільки станом на 22.04.2019 року (день ухвалення рішення) - не відомий показник індексу інфляції за березень 2020 року), який становить: 1,009*1,013*1,016*1,002*0,999*1,020*1,012*1,009*1,010*1,015*1,009*1,011*1,008*1,000*1,000*0,993*1,000*1,019*1,017*1,014*1,008*1,010*1,005*1,009*1,010*1,007*0,995*0,994*0,997*1,007*1,007*1,001*0,998*1,002*0,997*100 = 124,78%. Величина приросту індексу споживчих цін складає 124,78 -100 = 24,78. Таким чином, загальна сума компенсації втрати заробітку, яка має бути стягнута на користь позивача складає 1926,25* 24,78/100 = 477,32 гривень. У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку що на користь [PERSON] підлягає стягненню з відповідача компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 477,32 гривень. Проаналізувавши обставини справи, дослідивши докази, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 2422,41 гривень, вихідна допомога в розмірі 7911,25 гривень, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2949,98 гривень, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі, що передбачено п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а також компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 477,32 гривень. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 768,40 гривень, суд виходить з того, що позивачем за подання вказаного позову в частині вимог стягнення вимог середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, було сплачено зазначену суму судового збору, однак оскільки у задоволенні вказаних вимог позивачу відмовлено, та відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача, а тому вказана вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» на 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб в розмірі 1921 гривень. Так, враховуючи, що ціна вищевказаного позову становить 21264,73 гривень, то сума судового збору за його подання повинна складати 768,40 гривень. Разом з тим, сума задоволених позовних вимог становить 64,71 % (13760,96 грн. * 100% / 21264,73 грн.). Тому судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача становить: 497 грн. 23 коп. (768,40 грн. * 64,71 % / 100%). Таким чином з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 497 грн. 23 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial