Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату [PERSON] одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він працював з 02.03.1995 року на посаді водія у відповідача. 31 жовтня 2010 року його було звільнено з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, однак не було виплачено одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію, а тому він змушений звернутися до суду з позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що кошти для виплати заробітної плати працівникам надходять тільки з рахунків ДП «Київське обласне дорожнє управління» ПАТ «ДАК Автомобільні дороги України». Оскільки матеріальна допомога при виході на пенсію є одним із видів соціальних пільг, які залежать від фінансових можливостей підприємства, а в період звільнення [PERSON] такі фінансові можливості у підприємства були відсутні, її виплата виявилась неможливою. Суд, заслухавши сторін, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 статті 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до наказу про припинення трудового договору №33 від 31.10.2011 року філії "Васильківського районного дорожнього управління", на підставі заяви [PERSON] від 31.10.2011 року, 31 жовтня 2011 року [PERSON] звільнено за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію та вирішено виплатити останньому компенсацію за невикористану відпустку 8 календарні дні за період роботи з 03.06.2011 року по 31.10.2011 рік. Відповідно до розрахункового листка за жовтень 2011 року, [PERSON] було нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 599,52 гривні. Відповідно до п. 6 додатку №18 "Колективного договору на 2010-2012 роки", надання одноразової матеріальної допомоги при виході працівників на пенсію здійснюється при наявності фінансових можливостей підприємства. Відповідно до ухвали господарського суду м. Києва від 09.09.2011 року, справа № 44/268-б, порушено провадження у справі про банкрутство відносно дочірнього підприємства «Київський облдорупр» приватного акціонерного товариства «ДАК Автомобільні дороги України». Позивач майже через 5 місяців після звільнення склав 20.03.2012 року заяву на ім'я відповідача про виплату йому матеріальної допомоги у зв'язку з виходом на пенсію. Вказана заява прийнята відповідачем 21.03.2012 року, що підтверджується відміткою на заяві. Листом №76 від 18 квітня 2012 року відповідач повідомив [PERSON] про відсутність фінансових можливостей для виплати матеріальної допомоги, та зазначено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.09.2011 року порушено провадження у справі про банкрутство підприємства. Відповідно до вимог ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу в зв'язку з виходом на пенсію, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З матеріалів справи вбачається, що під час звільнення позивач до відповідача із заявою про виплату матеріальної допомоги не звертався, щодо відповідача порушено справу про банкрутство через неплатоспроможність відповідача, а отже станом на 31.10.2010 року у відповідача були відсутні фінансові можливості для виплати [PERSON] матеріальної допомоги при виході його на пенсію. Отже, підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги у відповідача відсутні. Відповідно позов є необґрунтованим, матеріалами справи не підтверджується та задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed