Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що за договорами дарування отримав у власність від [PERSON] земельну ділянку площею 0,122 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] і розташований на ділянці житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, незавершений будівництвом, зі ступенем готовності 4%. Однак отримати свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку не може, оскільки у 2015 році рішенням Одеського окружного адміністративного суду свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку було скасовано за наявності на той час накладеного арешту і оголошення заборони на відчуження земельної ділянки. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року скасовано арешт та заборону на відчуження, накладені постановою державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ Мочернюка Д.С. від 14 червня 2013 року на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер [NUMBER] , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 1401218 від 21 червня 2013 року про арешт цієї земельної ділянки, а з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис № 3464218 від 08 жовтня 2013 року про заборону відчуження вказаної земельної ділянки, площею 0,122 га, кадастровий номер [NUMBER] , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] В зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати за ним право власності на нерухоме майно. Позивач в судове засідання не з"явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, при цьому проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з"явився , відзив на позов не надав, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, у зв"язку з чим суд ухвалює заочне рішення по справі відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з"ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до договору від 19 лютого 2009 року [PERSON] подарував [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зі ступенем готовності 4%, розташований по [ADDRESS] , який складається в цілому з житлового будинку (незавершеного будівництвом зі ступенем готовності 4%), розташованого на земельній ділянці площею 0,122 га. 12 листопада 2009 року [PERSON] зареєстрував в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації право власності на незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зі ступенем готовності 4%, розташований по [ADDRESS] Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції від 14 червня 2013 року [PERSON] , прийнятою у виконавчому провадженні № 38021501 з виконання рішення Овідіопольського районного суду від 22 квітня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] неустойки за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 23 878,95 грн., накладено арешт та оголошено заборону на відчуження спірної земельної ділянки. У листопаді 2014 року Позивач звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна і скасування заборони на його відчуження. Своїм рішенням апеляційний суд Одеської області від 08 листопада 2016 року скасував рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.07.2016 року і ухвалив нове рішення, а саме: скасовано арешт та заборону на відчуження, накладені постановою державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ Мочернюка Д.С. від 14 червня 2013 року на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер [NUMBER] , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 1401218 від 21 червня 2013 року про арешт цієї земельної ділянки, а з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис № 3464218 від 08 жовтня 2013 року про заборону відчуження вказаної земельної ділянки, площею 0,122 га, кадастровий номер [NUMBER] , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] . Верховний суд України своєю Постановою від 21 червня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року залишив без змін. Відповідно до вимог п.п. 1,5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч.ч. 1,2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 328 ЦК України унормовано, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ч. 1 ст. 181 ЦК України унормовано, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та ніші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, вказаною статтею Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що нерухоме майно - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п. 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (далі за текстом - Порядок) передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Відповідно до підпункту 10 пункту 37 Порядку документом, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Приймаючи до уваги вищевикладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved