Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач ТОВ «Сучасний Факторинг» 22.09.2016 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] мотивуючи тим, що 26.03.2014 року між відповідачем та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі - продажу № 017693 на продаж ГБО, відповідно до умов якого покупець повинен був сплатити за товар 11 442 грн.48 коп., з яких 1430,31 коп. сплатити до моменту отримання товару, а 10012,17 грн. на умовах відтермінування платежу, товар був отриманий у повному обсязі, що підтверджено актом приймання-передачі до договору від 26.03.2014 року, будь-яких претензій та/або зауважень з боку відповідача не було. Між ФОП [PERSON] та позивачем укладено генеральний договір відступлення права вимоги № СФ2011143 від 08.08.2011 року, за яким ФОП у випадку продажу товарів відступає право вимоги боргу до боржника. При укладенні договору купівлі-продажу відповідач особисто погодила та фактично уклала відповідні правочини з ТОВ «Сучасний Факторинг», позивач сплатив борг ФОП за відповідача та отримав право вимоги до неї щодо оплати боргу, а у випадку порушення відповідачем умов погашення, також штрафних санкцій за основним договором. Позивач надав відповідачу можливість сплатити суму боргу 10012 грн.17 коп. 7-ми окремими платежами -1430,31 грн. строком до 25.10.2014 року, відповідачем здійснено лише три проплати: 29.04.2014 року -1430,31 грн., 27.05.2014 року -1430,31 грн., 26.06.2014 року -1430,31 грн. , залишок борг становить 5 721 грн.24 коп. Позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму основного боргу, штраф в сумі 1200 грн., збитки від інфляції в сумі 3052 грн.85 коп., 3 % річних від простроченої суми -371 грн.88 коп., та судовий збір в сумі 1378 грн. За ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Жарікової О.В. від 13.10.2016 року було відкрито провадження по даній справі. Відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання правочину недійсним, яку вона обґрунтовує тим, що 25.03.2014 року вона разом з своїм чоловіком перебували в м. Бровари та побачили рекламу, що [PERSON] установлює на автомобілі газобалонне обладнання, проводить його наладку та надає необхідні документи для реєстрації автомобіля в ДАІ , надає гарантію на експлуатацію строком на один рік, за ці послуги вони повинні були сплатити [PERSON] 11 442 грн.48 коп., останній пообіцяв їм з чоловіком, що він установить на автомобіль газобалонне обладнання, надасть сертифікати відповідності на обладнання, специфікації, відрегулює його, надасть необхідні документи для реєстрації автомобіля в ДАІ, перед тим, як приступити до виконання робіт, [PERSON] заявив, що вони повинні попередньо укласти договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі в м. Києві на вулиці Саксаганського, в день укладання договору 26.03.2014 року вона сплатила 1430,31 грн., ніяких платіжних документів їй надано не було, ФОП [PERSON] газобалонне обладнання в повному комплекті їй не передав, своїх зобовязань за договором не виконав, робіт по установці ГБО та по його налагоджуванню не провів, необхідних документів не надав, також ніяких накладних та специфікацій до договору вона не підписувала. ФОП [PERSON] підписав додаткову угоду № 017693 від 26.03.2014 року з ТОВ «Сучасний Факторинг» ще до підписання договору купівлі-продажу, тобто, передав право вимоги за договором, який ще не був підписаний сторонами. ФОП [PERSON] веде нечесну підприємницьку діяльність, вводить в оману споживачів, він стверджує, що виконає роботи по установці, налагоджуванню ГБО та надасть документи для реєстрації автомобіля в ДАІ, а замість цього наперед змушує споживача підписати договір купівлі-продажу та акт виконаних робіт, не пояснюючи при цьому, що в подальшому він не буде підписувати ніяких угод із споживачем. А тому відповідач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 017693 від 26.03.2014 року, як укладений внаслідок обману. Згідно ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2016 року зустрічний позов [PERSON] було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 19.01.2017 року [PERSON] подано уточнену зустрічну позовну заяву /а.с.77-80/, в якій вона просила суд визнати недійсним вказаний вище договір купівлі-продажу з наведених раніше підстав та визнати недійсною також додаткову угоду № 017693 від 26.03.2014 року, укладену між ФОП [PERSON] та ТОВ «Сучасний Факторинг». Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2017 року справу розподілено на суддю Дмитренко А.М. у звязку зі звільненням судді Жарікової О.В. у відставку, а ухвалою від 23.03.2017 року прийнято до провадження. В судове засідання представник позивача ТОВ «Сучасний Факторинг» не зявився, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника позивача та письмові заперечення на зустрічну позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом ФОП [PERSON] зустрічний позов не визнав, пояснив, що між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу ГБО, умови якого він виконав та передав їй комплект ГБО в повному обсязі, жодних зауважень з її боку при укладенні договору не було, на прохання [PERSON] та її чоловіка він додатково встановив на їхній автомобіль газобалонне обладнання на своїй СТО, ніяких інших домовленостей між ними не було, через деякий час чоловік [PERSON] приїхав до нього зі скаргою на те, що ГБО не працює, при перевірці виявилося, що водій використовує неякісне пальне, на що йому було вказано, безкоштовно проведено ремонт, через декілька місяців він звернувся з цією ж проблемою, коли йому пояснили, що за ремонт необхідно буде платити кошти, він сказав, що буде звертатися до суду. Представник ФОП [PERSON] в судовому засіданні також заперечувала щодо задоволення зустрічного позову, вказала на те, що умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу не передбачено, що продавець зобовязується встановити ГБО, надати документи для реєстрації автомобіля в ДАІ, умови договору [PERSON] повністю виконав, щодо визнання недійсною додаткової угоди, укладеної між відповідачами за зустрічним позовом, то при цьому ніяким чином не зачіпаються права та інтереси [PERSON], а також є факт погодження нею передачі права вимоги за договором купівлі-продажу. Одночасно представник ФОП [PERSON] просила суд застосувати при вирішення спору строки позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов належить задовольнити частково, а зустрічний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 26.03.2014 року між [PERSON] /покупець/ та ФОП [PERSON] /продавець/, що діє відповідно до генерального договору відступлення права вимоги № СФ 2011143 від 08.08.2011 року, було укладено договір купівлі-продажу № 017693, за умовами якого продавець зобовязується продати покупцеві, а покупець зобовязується прийняти від продавця товар/послуги/роботи /надалі по тексту товар/, найменування якого міститься в п.4.1 цього договору, відповідно до специфікації /накладної/, які додані до цього договору і які є його невідємною частиною, що стверджується копією цього договору /а.с.15-16/. В розділі 4 договору визначено: товар: ГБО, ідентифікатор 1250764; ціна продажу: 11442 грн.48 коп., сплачено -1430 грн.31 коп, сума заборгованості : 10 012 грн.17 коп.; графік платежів : щомісячний платіж 1430 грн.31 коп., дата платежу до 25 числа кожного місяця з 04/2014 року по 10/2014 року; зазначено реквізити отримувача ТОВ «Сучасний Факторинг» для сплати щомісячного платежу ; штраф за пропуск кожного платежу -100 грн. Відповідно до п.8.6 договору, продавець повідомляє покупця про відступлення права вимоги за цим договором на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» згідно генерального договору відступлення права вимоги № СФ 2011143 від 08.08.2011 року. Відповідно до цього оплату заборгованості покупець здійснює на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» згідно графіку платежів та за реквізитами, що зазначені в п. 4.1 цього договору. 26.03.2014 року [PERSON] та ФОП [PERSON] підписано акт приймання-передачі /а.с.17/, в якому вказано на те, що відповідно до договору № 017693 від 26.03.2014 року здійснено прийом-передачу наступного майна/послуг/робіт: ГБО вартістю 11 442 грн.48 коп., майно/послуги/роботи передані повністю відповідно до умов зазначеного вище договору, зауважень до якості, кількості немає. Факт підписання [PERSON] договору купівлі-продажу та акту приймання передачі її представник в судовому засідання не заперечував. За ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно норм ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу /ст.663 ЦК/, Пунктом 2.1 вказаного вище договору передбачено, що товар передається покупцю в термін один день з дня підписання договору. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обовязок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України). У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Якщо покупець не виконує свого обовязку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. Судом встановлено і вище в рішенні вказано на те, що договором купівлі-продажу передбачено розстрочення /відтермінування/ платежу на період до жовтня 2014 року. Отже, при укладенні договору купівлі-продажу від 26.03.2014 року між продавцем та покупцем було погоджено всі істотні умови цього договору: про його предмет /газобалонне обладнання/ та ціну - 11 442 грн.48 коп. В судовому засіданні ФОП [PERSON] додатково було надано специфікацію газобалонного обладнання до договору купівлі-продажу № 017693 від 26.03.2014 року /а.с.120/. Представник відповідача за первісним позовом посилався в суді на те, що [PERSON] дану специфікацію не підписувала, газобалонне обладнання в повному комплекті у встановлений договором строк їй надано не було. Але ці посилання судом не можуть прийматися до уваги, оскільки [PERSON] особисто підписала акт приймання передачі в день укладання договору купівлі-продажу, в якому засвідчила своїм підписом факт передання їй товару /ГБО / повністю на суму 11 442 грн.48 коп., жодних зауважень від неї щодо некомплектності проданого товару не надходило, крім того, нею було сплачено перший платіж, а потім додатково ще три чергові платежі згідно графіка на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу. Ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд виходить з того, що [PERSON] є особою з повною цивільною дієздатністю, яка повністю усвідомлює значення своїх дій, вона свідомо вибрала ФОП [PERSON] та уклала з ним договір купівлі-продажу ГБО, з умовами цього договору була ознайомлена, повністю погодилася з ними при підписанні договору, що засвідчила своїм власноручним підписом, за захистом своїх прав нікуди не зверталася, а до суду нею подано зустрічний позов тільки тоді, коли ТОВ «Сучасний Факторинг» звернувся до неї з вимогами щодо невиконання умов договору купівлі продажу про повну оплату товару, проданого з розстрочкою платежу. Отже, вказаний вище договір купівлі-продажу, який було укладено між [PERSON] та ФОП [PERSON] 26.03.2014 року, як вважає суд, повністю відповідає вимогам діючого законодавства, при його укладенні сторонами було погоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду. Представник [PERSON] просить суд визнати недійсним даний договір, як укладений внаслідок обману, оскільки ФОП [PERSON] обіцяв не тільки продати газобалонне обладнання, а й установити його, надати сертифікати відповідності на обладнання, специфікації, відрегулювати та надати необхідні документи для реєстрації автомобіля в ДАІ. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ч.1 ст.230 ЦК України, на яку посилається відповідач в обґрунтування вимог за зустрічним позовом, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В судовому засіданні жодних безспірних доказів щодо вчинення договору купівлі-продажу під впливом обману, крім показів свідка [PERSON], який є чоловіком [PERSON], представником відповідача надано не було, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана обґрунтувати свої вимоги та заперечення. Щодо посилань представника відповідача на те, що ФОП [PERSON] веде нечесну підприємницьку діяльність, вводить в оману споживачів, він стверджує, що виконає роботи по установці, налагоджуванню ГБО та надасть документи для реєстрації автомобіля в ДАІ, а замість цього наперед змушує споживача підписати договір купівлі-продажу та акт виконаних робіт, не пояснюючи при цьому, що в подальшому він не буде підписувати ніяких угод із споживачем, то суд виходить з наступного. Як вказано вище в рішенні, жодних інших зобовязань ФОП [PERSON], крім передачі товару продавцю в установлений строк, умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу не передбачено. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В01 № 074753, ФОП [PERSON] зареєстрований з 09.11.2006 року, види діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів /основний/, роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів, надання послуг перевезення речей /а.с. 25, 100/; з 13.11.2006 року ФОП [PERSON] взято на облік в Броварській ОДПІ як платника податків, що стверджується копією довідки Броварської ОДПІ /а.с.26/. За нормами ч.ч.1,2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч.6 цієї статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Представник відповідача посилаючись також на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначив, у чому саме полягає несправедливість окремих положень оспорюваного договору купівлі-продажу, не вказав, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсними саме цих (яких конкретно) умов договору та чи є підстави для визнання недійсним договору в цілому. Зазначивши, що підставою недійсності договору є несправедливість його умов, представник відповідача послався на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у звязку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною). У той самий час ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Таким чином, ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України по справі № 6-40цс13 від 11.09.2013 року. Для обґрунтування тверджень про те, що ФОП [PERSON] здійснює нечесну підприємницьку діяльність, представником відповідача додано до зустрічної позовної заяви роздруківку з інтернет сайтів реклами ФОП [PERSON] /а.с.62-64/, де зазначено адресу в м. Бровари, види діяльності : продаж ГБО та запис на його установку, ремонт та обслуговування ГБО, вказано орієнтовні ціни, але це ніяким чином не свідчить про те, що ФОП [PERSON] здійснює нечесну підприємницьку діяльність, та не підтверджує тих обставин, що договір купівлі-продажу ГБО було укладено під впливом обману. Надані представником відповідача копії документів: свідоцтво про погодження конструкції транспортного засобу ФОП [PERSON], акт приймання передачі транспортного засобу /а.с.142-143/ не спростовують наведених вище висновків суду та не підтверджують тих обставин, що ФОП [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу взяв на себе зобовязання виконати роботи по установці, налагоджуванню ГБО та надати документи для реєстрації автомобіля в ДАІ. Отже, проаналізувавши все вищенаведене суд дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено з додержанням вимог діючого законодавства і підстав для визнання його недійсним суд не вбачає. Судом також приймається до уваги той факт, що 28.08.2014 року ФОП [PERSON] було надіслано на адресу реєстрації місця проживання [PERSON] заяву про виконання умов договору № 017693, в якій повідомляється про те, що їй було передано згідно умов договору комплект ГБО для автомобіля Peugeot 607, перелік гарантійного обладнання та умови гарантії вказані в гарантійному талоні, що надавався разом з обладнанням, вказується на те, що всі гарантійні умови за необхідності будуть виконані згідно розділу 5 договору, що стверджується копією даної заяви /а.с.122/, а згідно таких документів, як опис до цінного листа , квитанції про відправлення цього листа 28.08.2014 року, рекомендованого повідомлення про вручення цього поштового відправлення особисто [PERSON] /а.с.141/, цю заяву [PERSON] отримала, але жодних звернень з її боку до ФОП [PERSON] з приводу тих обставин, на які вона посилається в зустрічній позовній заяві, не було, таких доказів суду не надано. А наведені вище докази підтверджують повністю ті обставини, на які посилався в суді ФОП [PERSON], щодо звернення до нього чоловіка відповідачки через деякий час після укладення договору щодо неналежної якості придбаного газобалонного обладнання. Але позов [PERSON] заявлено зовсім з інших підстав. В судовому засіданні також встановлено, що 08.08.2011 року між ФОП [PERSON] /цемент/ та ТОВ «Сучасний Факторинг» /цесіонарій/ укладено генеральний договір відступлення права вимоги № СФ 2011143, відповідно до якого цесіонарій зобовязується передати грошові кошти у власність цедента в обмін на права вимоги до боржників, а цедент зобовязується уступити цесіонарію в повному обсязі право вимоги, яке включає суму основного боргу, неустойку /пеню/, що слідує з копії цього договору /а.с.21-23/. На виконання умов даного договору між ФОП [PERSON] та ТОВ «Сучасний Факторинг» 26.03.2014 року було підписано додаткову угоду № 017693, за якою ФОП [PERSON] передав ТОВ «Сучасний Факторинг» право вимоги до [PERSON] по договору купівлі-продажу від 26.03.2014 року на суму 10 012 грн.17 коп., що вбачається з копії цієї угоди /а.с.24/. Представник [PERSON] просить суд визнати недійсною дану додаткову угоду з тих підстав, що її було укладено ще до того, як між сторонами підписано договір купівлі-продажу, що не підтверджено жодними доказами. Тоді як в договорі купівлі-продажу зазначено про відступлення права вимоги не за додатковою угодою, а за основним договором 2011 року, договір купівлі-продажу та додаткову угоду укладено в один день 26.03.2014 року, що ніяк не свідчить про недійсність цієї угоди. Згідно норм ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Верховним Судом України у справі № 6-222цс14 було висловлено правову позицію стосовно того, що з урахуванням норм ст.15 ЦК та ст.3 ЦПК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, у Постанові Верховного Суду України від 25.12. 2013 р. за позовом осіб до приватного сільськогосподарського підприємства «Лазірки», треті особи: відділ Держкомзему в Оржицькому районі Полтавської області, Полтавська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, про визнання недійсними договорів оренди землі, міститься такий правовий висновок: «…однією з обовязкових умов визнання договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову». Така сама позиція викладена в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, де передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Але представником відповідача в суді не доведено, які ж саме права та законні інтереси відповідача [PERSON] порушено внаслідок укладення додаткової угоди, стороною якої вона не була. Представником відповідача не доведено в судовому засіданні підстав для визнання цієї додаткової угоди недійсною. Представник [PERSON] в судовому засіданні посилався також на те, що між ФОП [PERSON] та ТОВ «Сучасний Факторинг» укладено генеральний договір факторингу, а доказів того, що ТОВ «Сучасний Факторинг» на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу мав право здійснювати факторингові операції, суду не надано. Так, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Сучасний Факторинг» зареєстровано як юридичну особу 26.07.2007 року, дані про основний вид економічної діяльності: фінансовий лізинг, що слідує з виписки з ЄДРПОУ /а.с.9/. А згідно копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 20.01.2011 року серії ФК № 270, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «Сучасний Факторинг» зареєстровано як фінансову установу /а.с.10/. Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з п.11 ч.1 ст.4 та ч.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Так, за положеннями ст.512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином /відступлення права вимоги/. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом /ст.514 ЦК/. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Отже, при укладенні договору про відступлення права вимоги його сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України. А тому вказаний договір є договором відступлення права вимоги /цесії/, а не договором факторингу. Посилання на те, що до ТОВ «Сучасний Факторинг» не перейшло право грошової вимоги до [PERSON], оскільки умовами генерального договору відступлення права вимоги передбачено, що цедент протягом 3-х календарних днів з дати уступки права вимоги передає оформлений акт для погодження і підписання цесіонарію, який в подальшому або підписує цей акт і повертає один екземпляр цеденту, або відхиляє його з письмовими зауваженнями. Такий акт в матеріалах справи відсутній, а тому на думку представника відповідача, право вимоги до [PERSON] не було передано ТОВ «Сучасний Факторинг». Але при цьому суд виходить з наступного. Так, сама [PERSON] особисто погодила передачу права вимоги до неї ТОВ «Сучасний Факторинг», підписавши вказаний вище договір купівлі-продажу, сама вносила кошти на користь позивача на погашення боргу за договором купівлі-продажу. Крім того, в матеріалах справи є копія Правил ТОВ «Сучасний Факторинг» про організацію співробітництва 2012 року /а.с.27-29/, підписані представником товариства та ФОП [PERSON], де передбачено, що при оформленні додаткової угоди товариству передається : додаткова угода, копії документів, які підтверджують часткову оплату товару, документи, які підтверджують належне виконання зобовязання стороною договору, завірені копії паспорта та ідентифікаційного номера боржника /п.6.2/. Всі ці перелічені документи є в матеріалах справи та були передані ФОП [PERSON] ТОВ «Сучасний Факторинг». А тому проаналізувавши наведене, суд вважає, що ТОВ «Сучасний Факторинг» набув права вимоги до [PERSON] за договором купівлі-продажу, укладеним 26.03.2014 року між нею та ФОП [PERSON] Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона в /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено судом і вказано вище, [PERSON] не виконала свої зобовязання за договором купівлі-продажу щодо оплати повністю ціни придбаного товару. Сума основного боргу становить: 10012,17 грн. передана сума вимоги за додатковою угодою за мінусом 3-х чергових платежів по 1430,31 грн. кожний =5721 грн.24 коп. Позивач просить суд стягнути вказану суму боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І Загальні положення про зобовязання книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року по справі № 6-49цс12, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування. Згідно розрахунку позивача, наведеному в позовній заяві, середній індекс інфляції за даними Держкомстату України за період з липня 2014 року /останній платіж сплачено 26.06.2014 року/ по липень 2016 року /на дату розрахунку/ становить 153,368 %, збитки від інфляції складають: 5721,24 грн. х 153,368 % = 3052 грн.85 коп. Розрахунок 3 % річних позивачем проведено за період з 27.03.2014 року, що суд вважає помилковим, оскільки період прострочення з 27.07.2014 року по 20.08.2016 року /на дату розрахунку позивача/ становить 754 дні, а саме: 5721,24 грн. х 3 % : 365 дн. х 754 дн. = 354 грн.55 коп. Щодо стягнення штрафу в сумі 1200 грн., то в цій частині позову суд вважає за необхідне відмовити, оскільки розрахунок позивачем не надано, вказано тільки на пропуск відповідачем 12 платежів, але з чого позивач при цьому виходив, за який період ним проведено ці нарахування, суду не надано. Тобто, нарахування вказаної суми штрафу позивачем не обґрунтовано. А тому на користь позивача з відповідача підлягає стягненню борг в сумі 9 128 грн.64 коп., який складається: 5721,24 коп. основний борг, 3052,85 грн. збитки від інфляції, 354,55 грн. -3 % річних. На підставі ст.88 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір на користь позивача також належить стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1378 грн. А тому проаналізувавши все вищенаведене та

Outcome: partial