Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.09.2016 року, приблизно в 15:50 год., на 23 км автодороги 8-02-30 «Вороновиця-Тиврів-Шаргород», він, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21144» д.н.з. [NUMBER], розпочав обгін трактора марки «Білорус» д.н.з. [NUMBER], який рухався попереду нього із 5 причіпами та ящиками, зі швидкістю 40 км/год. Проте водій трактора не переконався в безпеці свого маневру, спочатку, виконавши зміщення трактора до правої сторони узбіччя, різко розпочав повертати ліворуч. Він був змушений різко гальмувати і намагався уникнути зіткнення, проте останнього уникнути не вдалось, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. За наслідками ДТП стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення по ст.124 КУпАП. Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 07.12.2016 року провадженя в справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП, було закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. За вказаних обставин вважає, що в скоєнні ДТП винен водій трактора - [PERSON], який повинен відшкодувати йому витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу марки «ВАЗ 21144» д.н.з. [NUMBER] в сумі 12823,87 грн. та моральну шкоду. Тому звернувся в суд з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позові. Просив суд стягнути з [PERSON] 12823,87 грн. матеріальної шкоди та 6000 грн. моральної шкоди, звданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. Відповідач в судовому засідання позовні вимоги не визнав. Просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки на час скоєння ДТП він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Агро-Еталон», яке є володільцем транспортного засобу, та має відшкодовувати шкоду завдану ДТП. Крім того, його вина в скоєнні ДТП не доведена. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст.11 ЦК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи 13.09.2016 року, приблизно в 15:50 год., на 23 км автодороги 8-02-30 «Вороновиця-Тиврів-Шаргород», водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21144» д.н.з. [NUMBER], не вибрав безпечної швидкості руху, перед зміною напрямку руху, не впевнився, що це буде безпечно, здійснюючи обгін не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухався попереду не подав сигнал про намір повороту ліворуч, допустив зіткнення з трактором марки «Беларус» д.н.з. [NUMBER] під керуванням волія [PERSON] В результаті даної ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. По даному факту стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 07.12.2016 року провадженя в справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, було закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Дана постанова суду набрала законної сили 17.12.2017 року, тому зазначені обставини не потребують доказування. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником транспортного засобу марки «ВАЗ 21144» д.н.з. [NUMBER]. Згідно товарних чеків вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «ВАЗ 21144» д.н.з. [NUMBER] становить 12823,87 грн. Як встановлено постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 07.12.2016 року транспортний засіб марки «ВАЗ 21144» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та трактор марки «Білорус» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] внаслідок зіткнення отримали механічні пошкодження. Як вбачається з копії трудової книжки АВ №712413 [PERSON], останній на час дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ТОВ «Агро-Еталон», а саме: згідно наказу ТОВ «Агро-Еталон» від 02.09.2016 року №206-к [PERSON] був прийнятий на роботу з 05.09.2016 року в садовий комплекс трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва. Згідно кнаказу ТОВ «Агро-Еталон» №262-к від 14.11.2016 року [PERSON] звільнений 14.11.2016 року з садового комплекса з посади тракториста-машиніста с/г виробництва в зв'язку з закінченням строку трудового договору. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України, набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Так, [PERSON] на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з TOB «Агро-Еталон» та виконував трудові обов'язки на належному останньому тракторі марки «Білорус» д.н.з. [NUMBER] . Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини. Тобто, за змістом цієї норми, обов'язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них. Така правова позиція викладена у постанові Верховною суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108ЦС13. Суд також звертає увагу на ту обставину, що вина [PERSON] у скоєнні ДТП не доведена. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає необхідним судові витрати залишити за позивачем. Крім того, позивач на момент подачі позову не сплатив судовий збір за кожну з позовних вимог майнового характеру окремо, ставка якого відповідно до ст.7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 року за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640 грн. Таким чином, при подачі позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір за кожну з вимог майнового характеру, який становить 1280 грн. За таких обставин, недоплачена сума судового збору, яка підлягає стягненню з позивача в дохід держави становить 320 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved