Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу з додатками № 003643 від 06 травня 2016 року, укладеного між [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми в розмірі 19 (девятнадцять тисяч) грн. 00 коп. та судових витрат в розмірі 640 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 травня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №003643 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль марки Лада, модель Гранта, двигун 1,6/бензин. На виконання умов договору позивачем було сплачено адміністративний платіж в сумі 19000,00 грн. Після цього, зрозумівши, що його ошукали, оскільки умови договору є несправедливими та вкрай невигідними для нього, позивач звернувся з листом до директора відповідача [PERSON] з вимогою про розірвання договору та повернення суми адміністративного платежу та отримав відповідь про те, що адміністративний платіж поверненню не підлягає. Крім того, договір в порушення вимог діючого законодавства не посвідчений нотаріально та відсутня інформація щодо наявності у відповідача ліцензії про надання фінансових послуг. Також зазначив, що розірвання договору за ініціативою позивача не є перешкодою для визнання договору недійсним. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином, представником позивача до суду надана заява заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України та ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. 06 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (Лізингодавець за договором) та [PERSON] (Лізингодержувач за договором) був укладений Договір фінансового лізингу №003643 предметом якого є транспортний засіб - автомобіль марки Lada Granta двигун 1,6 куб м. В преамбулі договору зазначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, що входить до складу Першого платежу, що має бути сплачений Лизингодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Відповідно до копії квитанції ПН2656 від 06 травня 2016 року позивач сплатив відповідачу 19 000,00 грн. згідно договору фінансового лізингу № 003643 від 06 травня 2016 року. Листом від 15.06.2016 року № 2342 відповідач повідомив позивачу, що відповідно до п. 9.7 договору кошти в сумі 19000,00 грн. зараховані як Адміністративний платіж. Відповідно до п.12.1 ст. 12 договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням. Адміністративний платіж поверненню не підлягає, договір лізингу № 003643 від 06.05.16 року вважається розірваним з 06.06.2016 року. Таким чином, 06.05.2016 року позивачем першим платежем було сплачено 19000 грн. (адміністративний платіж, що становить 10 % від вартості предмета лізингу).\~\~ Згідно п. 1.7. договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом терміну, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу, який згідно Додатку № 1 становить 10% від вартості предмета лізингу; б) авансового платежу, який визначений в Додатку № 1, і становить 50 % вартості предмета лізингу; в) комісії за передачу предмета лізингу, яка згідно Додатку №1 складає 3 % від вартості предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Положеннями\~статті 806 ЦК України\~передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. За\~статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно частини 2\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно ч. 4\~ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини 2\~ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до\~ст. 628 ЦК України\~та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу Згідно\~ст. 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, договір фінансового лізингу № 003643 від 06.05.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем нотаріально не посвідчений. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору,\~\~такий договір є нікчемним. Згідно п.7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, суд приходить до висновку, що згідно ч. 4 ст.\~203, ч. 1,\~2\~ст.\~215, ч. 1 ст.\~220 ЦК України\~договір необхідно визнати недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766 цс15, яка згідно\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України. Частиною 2\~ст. 203 ЦК України\~передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~лізингова компанія є фінансовою установою, тобто юридичною особою, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Згідно з п. 4 ч. 1\~ст. 34 зазначеного Закону\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.\~\~Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1\~ст. 4 цього Закону). Відповідно до ч. 1\~ст. 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.\~\~ Відповідно до розділу ІІ Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого \~розпорядження Державної комісії\~з регулювання ринків фінансових послуг України\~28.08.2003\~ № 41\~(у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне\~регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 № 4368) розпорядником та адміністратором вказаного реєстру є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на офіційному сайті якої у вільному доступі міститься Державний реєстр фінансових установ https://nfp.gov.ua/content/derzhavniy-reestr.html), але відповідач у зазначеному реєстрі не зазначений як фінансова установа. Вищевикладене свідчить про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору фінансового лізингу, а тому такий договір є недійсним. Частиною 1\~ст. 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509\~ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Так, в оспорюваному договорі включені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України "Про фінансовий лізинг", повністю виключена відповідальність лізингодавцю за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавцю. \~\~Так, несправедливими також умовами є умови п. 3.2.6 договору, яким визначено право лізингодавцю розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного Договору. Положеннями п. 12.1 договору встановлено, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40 % від сплаченого авансового платежу та неповернення йому всієї суми адміністративного платежу. Отже, з огляду на встановлення односторонньої відповідальності у випадку розірвання договору, така умова договору також є несправедливою. Відповідно до п. 10.1 договору встановлено, що лізинговим періодичним платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів. Кожен лізинговий платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7%. Однак графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Згідно п. 10.3 договору розмір щомісячного лізингового платежу є лише попереднім, тобто таким, що може змінюватися відповідно до вартості предмету лізингу на час його придбання. Таким чином, з аналізу змісту договору фінансового лізингу № 003643 від 06.05.2016 року, укладеного між сторонами, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені\~Законом України «Про фінансовий лізинг»,\~Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. В договорі фінансового лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов, що суперечить положенням\~ст. 808 ЦК України. В договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. Тому вищезазначені умови договору фінансового лізингу згідно\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є несправедливими умовами. Таким чином, суд, враховуючи відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності відповідача на укладення договору фінансового лізингу, недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог\~ЦК України,\~Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу № 003463 від 06.05.2016 року є недійсним. Статтею 216 ЦК України\~встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу № 003463 від 06.05.2016 року було сплачено адміністративний платіж на рахунок відповідача в розмірі 19000,00 грн. згідно квитанції № ПН2656 від 06.05.2016, то передані відповідачу кошти грн. повинні бути повернуті позивачу. В силу ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідач заперечень на позов та доказів у їх підтвердження не надав, тому суд виходить з тих доказів, що надані позивачем, та встановлених судом фактичних обставин. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. 20 коп.

Outcome: approved