Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в обґрунтування якої зазначив, що між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» 01.10.2008 року був укладений кредитний договір, предметом якого було надання позичальнику коштів у тимчасове платне користування зі строком повернення до 29.09.2023 року. З метою забезпечення зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 01.10.2008 року було укладено договір іпотеки між майновим поручителем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 16.12.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки. У зв`язку з невиконанням основним позичальником умов кредитного договору у липні 2011 року ТОВ «ФК Приватні інвестиції» звернувся до основного позичальника, поручителя та майнового поручителя [PERSON] з позовом про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26.03.2013 року у справі № 296/821/12 позов ТОВ «ФК Приватні ініціативи» було задоволено, яким заборгованість стягнуто з основного боржника та поручителя і звернуте стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права укласти від імені [PERSON] договору купівлі- продажу предмета іпотеки з будь-ким. [INFO] померла іпотекодержатель [PERSON] , цього ж дня відкрилась спадщина, яку фактично прийняв позивач по справі та звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно. В червні 2019 року позивачу стало відомо, що ТОВ «ФК Приватні інвестиції» продав спірну квартиру, яку він прийняв як спадщину без повідомлення його ТОВ «Інтерріск Україна». Позивач вважає договір купівлі продажу укладений з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання його недійсним, у зв`язку з чим вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 12.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 16.10.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач вважає позовну заяву безпідставною і необґрунтованою, оскільки 31.03.2017 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» письмово повідомив іпотекодавця [PERSON] про свій намір укласти договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, а 22.05.2019 року укладено договір купівлі-продажу квартири. Жодних підстав недійсності правочину не існувало та не існує (а.с. 59-64). 22.06.2020 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ньому. Від представника відповідачів ТОВ «Фінансова компанія Приватні Інвестиції», ТДВ «Інтер - ріск Україна» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд встановив наступне. 01.10.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір, предметом якого було надання Позичальнику коштів у тимчасове платне користування зі строком повернення до 29.09.2023 року (а.с. 7-9). З метою забезпечення зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 01.10.2008 року було укладено договір іпотеки між майновим поручителем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. та зареєстрований в реєстрі за номером 17782, на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-11). 16.12.2011 року між ПАТ «Кредобанк» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 5389 (а.с. 12-14, 15). В пункті 1.1. вищезазначеного договору зазначено, що у зв`язку з укладанням між первісним іпотекодержателем та новим іпотекодержателем договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги №-б/н від 29.11.2011 року первісний кредитор відступив права новому кредитору, пов`язані з забезпеченням щодо відступлених прав на основне зобов`язання. У зв`язку з невиконанням основним позичальником умов кредитного договору у липні 2011 року ТОВ «ФК Приватні інвестиції» звернувся до основного позичальника, поручителя та майнового поручителя [PERSON] з позовом про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11.02.2013 року в позові ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовлено. В зустрічному позові [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відмовлено в повному обсязі за безпідставністю (а.с. 16). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26.03.2013 року у справі № 296/821/12 позов ТОВ «ФК Приватні ініціативи» було задоволено, заборгованість стягнуто з основного боржника та поручителя і звернуте стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права укласти від імені [PERSON] договору купівлі- продажу предмета іпотеки. [INFO] померла іпотекодержатель [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що складено відповідний актовий запис № 1550 (а.с. 22). Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Н.С. звернувся [PERSON] , що підтверджується довідкою № 613/01-16 від 27.12.2018 року (а.с. 24). 27.12.2018 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Білецькою Н.С. заведено спадкову справу № 59-2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 22.05.2019 року між ТОВ «ФК Приватні ініціативи» та ТДВ «Інтер - Ріск Україна» було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., та зареєстрований в реєстрі за № 729 (а.с. 25). У пункті першому даного договору вказано, що ТОВ «ФК Приватні ініціативи» діє від імені [PERSON] . Пунктом 1.2 даного договору зазначено, що право власності на дану квартиру належить [PERSON] також, у договорі купівлі-продажу зазначено, що приватним нотаріусом перевірено належність [PERSON] відчужуваного майна-квартири. Відповідно до ч. З ст. 1261 ЦК, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 5 ст. 1261 ЦК встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20.06.2019 року у справі № 296/1084/19 встановлено юридичний факт постійного проживання [PERSON] , із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України, зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини. Відповідно ч.І ст. 1218 ЦК, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Згідно до ст.. 590 ЦК України, Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст. ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). У відповідності до ст.. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно зі ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п. 2.7 Глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Вирішуючи дану справу, суд враховує роз`яснення, які містяться в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р . № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», а саме, що отримання спадкоємцем, який прияв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконання обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу. Згідно п. 32 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності, як зазначив суд. (правова позиція ВСУ у рішенні від 08.04.2015 року по справі № 6-33 цс15). У відповідності до п. 1 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини. З урахуванням вимог ст. ст. 1054, 525, 526, 530, 1216, 1218 ЦК України обов`язок щодо повернення кредитних коштів перейшов від померлої [PERSON] до позивача, як спадкоємця, тому з часу відкриття спадщини до позивача перейшли права та обов`язки іпотекодавця. Так, слід зазначити, що на час укладання та посвідчення оспорюваного правочину в реєстрі спадкових справ були наявні відомості про відкриття спадкової справи щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , можливості з`ясування кола осіб, що звернулись за прийняттям спадщини. Тому, суд вважає, що Іпотекодержатель письмово повинен був повідомити позивача про намір укласти договір купівлі-продажу квартири та з`ясувати його волю. Твердження відповідача, про те, що він письмово повідомив іпотекодавця [PERSON] про намір укласти договір купівлі продажу квартири не можна вважати належним доказом виконання вимог ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», оскільки таке повідомлення було надіслано 31.03.2017 року, в той час коли [PERSON] померла [INFO] , а договір купівлі продажу укладений лише через два роки після надіслання такого повідомлення. Таким чином, іпотекодержателем не виконано свого обов`язку надати нотаріусу документальне підтвердження своєчасного повідомлення осіб, які мають права чи вимоги на предмет іпотеки, про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, та неповнолітніх та непрацездатних дітей. Відповідно до приписів частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Згідно приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved