Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він з 1982 року до 31.12.2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 01.01.1993 року працював на посаді директора Білоцерківського парку культури і відпочинку ім. Петровського, його звільнено з займаної посади у звязку із закінченням строку дії контракту з виплатою компенсації за невикористані відпустки, при звільненні з роботи в порушення вимог ст.116 КЗпП України з ним не було проведено повного розрахунку та не виплачено йому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки в сумі 39 666 грн.80 коп. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму грошової компенсації та середній заробіток за час затримки розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України в сумі 5 253 грн.81 коп., всього 44 920 грн.61 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період до постановлення судом рішення по справі. Представник відповідача директор КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка» [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що розрахунок з позивачем не було проведено в повному обсязі, оскільки існує спір щодо розміру компенсації на користь позивача за невикористані відпустки, в звязку з цим підприємством замовлено аудиторську перевірку правильності нарахування цієї компенсації, висновок за результатами перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Довіра» буде надано пізніше, після цього вирішуватиметься питання щодо проведення розрахунку з позивачем. В судове засідання 06.05.2015 року представник відповідача не зявився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить його власноручна розписка в матеріалах справи, причини неявки суду невідомі, заяв, клопотань від представника відповідача до суду не надходило, а тому за згодою представника позивача суд вважав за можливе закінчувати розгляд справи за наявними у ній доказами. Вислухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач з 15.03.1982 року був зарахований на роботу в Білоцерківський парк культури і відпочинку ім. Петровського техніком, потім переведений на посаду художнього керівника, а з 01.01.1993 року призначений на посаду директора, з 31.12.2003 року назву парку змінено на міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка. Наведені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача /а.с.9-10/. З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2009 року між Білоцерківською міською радою як органом місцевого самоврядування та [PERSON] укладено контракт № 13 з керівником, відповідно до умов якого позивача призначено розпорядженням міського голови на посаду директора Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» строком на 5 років з 01.01.2010 року по 31.12.2014 року, що слідує з копії контракту /а.с.11-18/. Відповідно до Статуту КП БМР «Білоцерківський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» /нова редакція/, затвердженого рішенням 32 сесії Білоцерківської міської ради V скликання № 753 від 24.04.2008 року, державну реєстрацію якого проведено 23.05.2008 року /а.с.74-78/, підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади м. Біла Церква і підпорядковане Білоцерківській міській раді, яка є його засновником. Підприємство є юридичною особою, створеною згідно з чинним законодавством України, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Згідно п.6.1 Статуту для керівництва господарською діяльністю підприємства призначається керівник підприємства директор, з яким укладається контракт. В судовому засіданні також встановлено, що відповідно до розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 15.12.2014 року № 180-к позивача звільнено із займаної посади директора підприємства за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору 31.12.2014 року, що слідує з копії цього розпорядження /а.с.49/. На підставі зазначеного розпорядження видано наказ по підприємству № 47-к від 24.12.2014 року /а.с.50/ про звільнення позивача відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України в звязку з закінченням трудового договору 31.12.2014 року з виплатою компенсації за невикористані відпустки. Як встановлено по справі, в порушення приписів ст.116 КЗпП України при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив йому всіх належних грошових сум, а саме: компенсації за невикористані відпустки, так, позивачу було виплачено 800 грн. аванс за грудень 2014 року, 689,67 грн.- заробітна плата за грудень 2014 року, 750 грн.-частина компенсації за невикористані відпустки. Наведене не заперечувалося представником відповідача, який пояснив, що між позивачем та відповідачем існує спір про розмір належної позивачу компенсації за невикористані відпустки, а тому остаточний розрахунок з позивачем і не було проведено. За ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористанні відпустки. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку провадиться в тому ж порядку, що і суми звичайних відпускних. Наведемо формулу для розрахунку: К = Д*(Зп/365(366))*С, де К - сума компенсації за невикористану відпустку; Зп - сума заробітної плати за 12 календарних місяців або за фактично відпрацьований період (меншої тривалості); 365 (366) - кількість календарних днів у році за 12 місяців у «звичайному» та високосному році відповідно; С - кількість святкових і неробочих днів, передбачених законодавством; Д - кількість календарних днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації. Святкові та неробочі дні (ст. 73 Кодексу), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р., ст. 41 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 348 від 16 травня 1995 р. Як розяснено в листі Мінпраці та соціальної політики України від 22.02.2008 року № 33/13/116-08, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років /у т.ч. і за 2,3, 4 чи більше років/, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до п.4.3 вказаного вище в рішенні контракту, керівникові надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 36 календарних днів. В колективному договорі Білоцерківського міського парку культури та відпочинку на 2001 рік /а.с.20-43/ також передбачено тривалість щорічної відпустки працівникам не менше 30 календарних днів /п.5.3.1/. Крім того, в Переліку посад, яким надається додаткова відпустка за ненормований робочий день та особливий характер праці /Додаток до колективного договору/, зазначено посаду директора та вказано максимальну тривалість додаткової відпустки -12 календарних днів. Згідно довідки відділу культури і туризму виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 16.03.2015 року № 68 /а.с.46/, кількість днів щорічної відпустки [PERSON] за період праці з 01.01.1993 року по 31.12.2014 року становить 42 календарних дні /36 днів основної щорічної відпустки та 6 днів відпустки відповідно до ст.47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»/. З копії особової картки позивача № 3 /а.с.73/ вбачається, що за період роботи з 1982 року по 1990 рік йому надавалася щорічна відпустка тривалістю 24 календарних дні, за 1991 рік тривалістю 30 календарних днів, за 1992 рік тривалістю 36 календарних днів. Відповідно до довідки від 25.12.2014 року, наданої КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» /а.с.45/, за період роботи з 15.03.1992 року по 31.12.2014 року позивачем не використано щорічні відпустки тривалістю 36 календарних днів, за грудень 2014 року -28 календарних днів, всього 784 дні. Відповідачем не надано суду будь-яких доказів про надання позивачу відпусток за відпрацьований час у вказаний вище період або ж виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період. А тому згідно приписів вищенаведених правових норм позивач має право на отримання компенсації при звільненні за всі дні невикористаних щорічних відпусток. Враховуючи наведену вище формулу, розрахунок компенсації проводиться наступним чином: 22651,75 грн. -заробітна плата позивача за 12 місяців 2014 року згідно довідки /а.с.44/ : 365 днів /за мінусом 10 днів святкових на рік згідно ст.73 КЗпП/=63,81 грн. розмір компенсації за один день х 784 дні =50 027 грн.04 коп. Згідно розрахунку, наведеного позивачем, в грудні 2014 року йому нараховано 51902 грн.24 коп. /компенсація + заробітна плата в розмірі 1875,20 грн./, після утримання податків та зборів на суму 9995,77 грн. залишилася сума до виплати -41906,47 грн., як вказано вище, позивачу фактично виплачено 2239 грн.67 коп., заборгованість складає 39 666 грн.80 коп. Отже, позивачу не виплачена при звільненні компенсація за невикористані відпустки в сумі 39 666 грн.80 коп. Доказів на спростування наведених розрахунків представником відповідача суду не надано. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що розрахунок з позивачем до цього часу не проведено. Як розяснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладених в постановах за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої ст.355 ЦПК України, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення (коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно довідки про заробітну плату позивача /а.с.44/, його заробітна плата за листопад 2014 року становить 1875,20 грн., за грудень 2014 року -1875,20 грн., кількість робочих днів у листопаді -20, у грудні -23 /табель обліку робочого часу на а.с.79/, тоді середньоденний заробіток позивача буде становити: 3750,40 грн. : 43 р.дні=87,218 грн. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працював з пятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 01.01.2015 року по 05.05.2015 року включно становить 83 робочих дні, середній заробіток за цей період становить 7239 грн.09 коп. /87,218 грн.- середньоденний заробіток х 83 дн./. Як вказано вище в рішенні, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку з працівником при звільненні. А щодо зменшення розміру відшкодування, то згідно приписів ст.117 КЗпП України, на що вказано вище в рішенні, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Таким чином, проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у вказаній вище сумі, оскільки спір вирішено судом на користь позивача, крім того, представником відповідача не надано доказів щодо відсутності вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає за можливе відшкодувати за рахунок відповідача на користь держави судовий збір в сумі 469 грн.06 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved