Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовною із вимогами до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], а саме: Визнати неправомірними дії [PERSON] з переоформлення права власності щодо квартири, загальною площею 63,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на земельну ділянку площею 0,200 га, яка значиться за кадастровим номером [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], номер запису про право власності №15000890 від 13.06.2016 року. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на земельну ділянку площею 0,200 га, яка значиться за кадастровим номером [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], номер запису про право власності №15000891 від 13.06.2016 року. Поновити право власності [PERSON] (ІПН [NUMBER]) шляхом визнання права власності на земельну ділянку площею 0,200 га, яка значиться за кадастровим номером [NUMBER] (попередній кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Поновити право власності [PERSON] (ІПН [NUMBER]) шляхом визнання права власності на земельну ділянку площею 0,200 га, яка значиться за кадастровим номером [NUMBER] (попередній кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що позивачі є законними власниками нерухомого майна, яке незаконно вибуло з їх власності третім особам - [PERSON] та [PERSON], одразу після передачі на зберігання [PERSON] правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, на виконання умов договору позики від 14.05.2015 року. У зв'язку з тим, що вказані дії з переоформлення нерухомого майна є незаконними, позивачі вважають, що такі реєстраційні дії мають бути скасовані та поновлено право власності позивачів на нерухоме майно, що належало їм на праві власності. Позивачі в судове засідання по справі не з'явилися, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене судом ухвалено проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1,2 статті 325 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Частиною 4 статті 41 Конституції України та частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14.05.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (Позичальники), з однієї сторони, та [PERSON] (Позикодавець), з іншої сторони, було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до п. 1 зазначеного Договору позикодавець передав у власність позичальників грошові кошти в сумі 50 000 дол. США, що складало 1 028 500 гривень на день передачі коштів, а позичальники у свою чергу зобов'язалися повернути вказані кошти в порядку, передбаченому умовами Договору. У п. 2 Договору позики визначено, що позика повинна бути повернена позичальниками не пізніше 01.01.2019 року. Відповідно до п. 5 укладеного сторонами договору позики з метою забезпечення виконання позичальниками своїх зобов'язань, позивачі зобов'язалися надати в заставу нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 63,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 350 від 21.05.2004 р., а також земельні ділянки площею 0,200 га, кадастровий номер [NUMBER], та земельної ділянки площею 0,200 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовані за адресою: [ADDRESS], що належали [PERSON] та [PERSON] на праві власності. Позивачі 14.05.2015 року отримали кошти від [PERSON], що підтверджується розпискою від 14.05.2015 року. На виконання умов договору позивачі передали [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на вищевказані три об'єкти нерухомості на зберігання до моменту повної виплати суми боргу. Як зазначають позивачі у позовній заяві влітку 2017 року їм стало відомо про те, що [PERSON] готує документи на переоформлення права власності на квартиру, що належить [PERSON], та з цією метою використовує оригінали правовстановлюючих документів та розписку від 14.05.2015 року. Окрім того, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачам стало відомо, що земельна ділянка площею 0,200 га, кадастровий номер [NUMBER], та земельна ділянка площею 0,200 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходяться за адресою: [ADDRESS], що належать [PERSON] та [PERSON] на праві власності, нині знаходяться у власності третіх осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON]. Крім того, позивачам стало відомо, що вказані земельні ділянки наразі мають інші кадастрові номери. Так, земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] відсутня, а за даною адресою знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що належить [PERSON], а земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] також відсутня, має новий кадастровий номер [NUMBER] та належить [PERSON]. Після звернення позивачів із заявою про вчинення злочину до правоохоронних органів, 12.07.2017 року Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області до ЄРДР було внесено відомості про злочин, передбачений ч. 3 ст. 190 КК України, та розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню за № 12017040000000908. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, [NUMBER] виданого 09.12.2004 року Піщанською сільською радою на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Піщанської сільської ради № 6 від 01.10.2004 року, акт зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-04-126-02666, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], розмірами 0,2 га, належить [PERSON]. Позивачами зазначено, що [PERSON] жодних правочинів, щодо вказаної земельної ділянки не вчиняла, як і вповноважені від неї особи. Відповідно до публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим [NUMBER] не значиться, а з 16.10.2015 року - значиться за кадастровим № [NUMBER]. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка за фактичним місцем розташування належить [PERSON], 1977 року народження, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2016 року, яка купила її у [PERSON], яка в свою чергу була власником даної земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 16.03.2010 року Піщанською сільською радою на підставі рішення сесії Піщанської сільської ради від 25.04.2008 року № 5-20/V. Щодо земельної ділянки за кадастровим № [NUMBER], судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, [NUMBER], виданого 09.12.2004 року Піщанською сільською радою на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Піщанської сільської ради № 6 від 01.10.2004 року, акт зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-04-126-02665, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], розмірами 0,2 га належить [PERSON]. Позивачами зазначено, що [PERSON] жодних правочинів щодо вказаної земельної ділянки не вчиняла, як і вповноважені від неї особи. Відповідно до публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим [NUMBER] не значиться, а з 16.10.2015 року - значиться за номером [NUMBER]. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка за фактичним місцем розташування належить [PERSON], 1982 року народження, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2016 року, який купив її у [PERSON], яка в свою чергу була власником даної земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 16.03.2010 року Піщанською сільською радою на підставі рішення сесії Піщанської сільської ради від 25.04.2008 №3-20/V. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між сторонами було досягнуто домовленостей, що сума позики повертається до 01.01.2019 року, зазначений строк не сплинув, таким чином [PERSON] не мав законних підстав на переоформлення нерухомого майна, що належить позивачам. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно відповіді Піщанської сільської ради № 485/02-24 від 05.07.2017 року [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки не передавалися та не реєструвалися в земельно-кадастровій та погосподарській книгах Піщанської сільської ради, натомість [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, як власники даних земельних ділянок. Відповідно до висновку експерта № 28/1.1/348 від 12.06.2018 року за результатами судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON] у графах «Начальник відділу Держкомзему у Новомосковському районі Підпис» Державного акту на право власності [NUMBER] від 16.03.2010 року, виданого на ім'я [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,2 га, кадастровий номер - [NUMBER], а також Державного акту на право власності [NUMBER] від 16.03.2010 року, виданого на ім'я [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,2 га, кадастровий номер - [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS], виконані іншими особами з наслідуванням справжніх підписів [PERSON]. Вище перелічені докази дають підстави вважати, що державна реєстрація права власності на зазначені земельні ділянки за відповідачами [PERSON] та [PERSON] були здійснені незаконно. Крім того, при огляді документів, доданих до позову, судом встановлено, що нові кадастрові номери були присвоєні земельним ділянкам 16.10.2015 року, в той час як державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий 16.03.2010 року. Враховуючи той факт, що на дані земельні ділянки був закріплений попередній кадастровий номер, виданий на ім'я позивачів, а тому такий державний акт не міг бути виданий. Таким чином, позивачі мають законні (правові) підстави для витребування спірної земельної ділянки у [PERSON] та [PERSON], оскільки спірні земельні ділянки вибули з їх власності без волі [PERSON] та [PERSON], внаслідок підробки документів (Акту), на підставі яких потім укладалися вищезазначені договори купівлі-продажу, сторони яких фактично усвідомлювали про неправомірність укладення договорів купівлі-продажу, враховуючи ще й той факт, що Державні акти про право власності на землю на спірні земельні ділянки видані за підписом голови Піщанської сільської ради - [PERSON], який у повному обсязі спростував цю обставину та підтвердив, що не підписував вказані акти, а договори дарування посвідчені одним і тим же державним нотаріусом - Солошенко Ю.В. в один і той самий день. Відповідно до 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року визначено підстави для реєстрації права власності. Так, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 27 Закону №1952-IV визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, право власності позивача було безпідставно та протиправно скасовано, у зв'язку з чим мають бути скасовані подальші реєстрації права власності за іншими особами, а саме за [PERSON] та [PERSON]. Норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Враховуючи вимоги ст. 12 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження Отже наявність у діях власників майна Позивачів - [PERSON] та [PERSON] волі на передачу майна іншій особі була відсутня, тобто майно вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. В п. 6 Аналізу ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). В п. 6 зазначеного Аналізу також зазначено, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Також, при застосуванні ст. 216 чи ст. 388 ЦК України судом враховувано правові висновки, викладені в постановах ВСУ у справах № 6-95цс13 від 18 вересня 2013 року, № 6-164цс14 від 29 жовтня 2014 року, № 6-327цс15 від 23 грудня 2015 року, № 6-2407цс15 від 17 лютого 2016 року. В п. 3 статті 388 ЦК України зазначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»). Статтею 27 Закону №1952-IV визначено підстави для реєстрації права власності. Так, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 27 Закону №1952-IV визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, підстави для реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] є незаконними, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про скасування реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] Так, право власності позивача [PERSON] на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], розміром 0,2 га, підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, [NUMBER], виданого 09.12.2004 року Піщанською сільською радою на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Піщанської сільської ради № 6 від 01.10.2004 року, акт зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-04-126-02666. Право власності позивача [PERSON] на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], розміром 0,2 га, підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, [NUMBER] виданого 09.12.2004 року Піщанською сільською радою на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Піщанської сільської ради № 6 від 01.10.2004, акт зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-04-126-02665. На даний час позивачі [PERSON] та [PERSON] користуються даним нерухомим майном, [PERSON] та [PERSON] із вимогою про витребування даного майна до позивача жодного разу не звертався. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що право власності позивачів [PERSON] та [PERSON] має бути поновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи той факт, що кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER] відсутні в Державному земельному кадастрі та за їх фактичним місцем знаходженням зареєстровані нові кадастрові номери, а саме № [NUMBER] та № [NUMBER], суд дійшов висновку, що поновлення права власності позивачів на земельні ділянки за попередніми кадастровими номерами, які наразі не значаться у Державному земельному кадастрі, є неефективним способом захисту прав позивачів, оскільки отримання попереднього кадастрового номеру технічно буде неможливим та є формальною процедурою. Таким чином, суд дійшов висновку, що найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивачів [PERSON] та [PERSON] буде поновлення їх права власності шляхом визнання за ними права власності на земельні ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], які значаться за новими кадастровими номерами, а саме: № [NUMBER] та № [NUMBER]. Стосовно позовних вимог позивачів щодо визнання неправомірними дій [PERSON] з переоформлення права власності щодо квартири, загальною площею 63,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], суд зазначає, що позивачами не надано доказів здійснення відповідачем [PERSON] зазначених дій. Окрім того, відповідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначене нерухоме майно значиться за належним власником - а саме [PERSON], жодних реєстраційних дій з перереєстрації вказаної нерухомості не здійснювалось. Таким чином, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні даної позовної вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене,

Outcome: partial