Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], 2010 р. н. Свій позов мотивує тим, що відповідач розпочав вести аморальний спосіб життя, вдавався до бійок, вживає алкогольні напої, тощо. З грудня 2010 року фактичні шлюбні відносини були припинені. Після чого відповідач не цікавиться дитиною, не надає матеріальної допомоги на її утримання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] відповідно до вироку Світловодського міськрайонного суду від 19.11.2007 року засуджений за ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. (а.с. 15-16). На час розгляду справи відповідач відбуває покарання у Державний установі "Торецька виправна колонія № 2" у Донецькій області м. Торецьк. В судовому засіданні, яке відбулось в режимі відеоконференції, відповідач позов не визнав, заперечив проти задоволення позовних вимог, після чого без поважних причин залишив судове засідання. У наданому 10.10.2017 році письмовому запереченні відповідач зазначив, що допомагав дружині матеріально, проводив спільно час з дочкою. Заперечив, що шлюбні відносини припинились у грудні 2010 року та вказав, що насправді вони припинились у грудні 2013 року. Заслухавши сторони, з'ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд приходить до такого висновку. Із свідоцтва про народження (а.с. 5) вбачається, що батьком [PERSON], [INFO] є [PERSON]. З розрахунку заборгованості, наданого державним виконавцем, вбачається, що [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON], станом на 01.08.2017 року 30843,47 грн. ( а.с. 9). Відповідно до довідок наданих дошкільним навчальним закладом № 7 та директором школи І-ІІІ ступенів № 10, батько [PERSON], за час відвідування дитиною закладів, не брав участь у навчальному процесі дитини, в батьківських зборах, розвагах, святах. Не приводив та не забирав дитину. ( а.с. 10-11,93). Позивачка зверталась до Світловодського МВ з заявою про нанесення їй тілесних ушкоджень її чоловіком [PERSON]. Відомості про злочин були внесені до ЄРДР за № 12012120270000442 від 31.12.2012 року, що підтверджується витягом з кримінального провадження (а.с. 14). Відповідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] орган опіки та піклування Світловодського міськвиконкому вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON]. [INFO] ( а.с.56). Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що відповідно до п. 2, ч.1, ст. 164 СК України є підставою позбавлення його батьківських прав. Судовий збір розподіляється відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі, ст.ст. 150, 164, ч.1 п.2, 166 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції з прав дитини,

Outcome: approved