Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум актив» звернувся із позовом до суду та просив стягнути з [PERSON] на користь позивача право вимоги до якого перейшло за договором про надання фінансових послуг факторингу №0111/2 від 01.11.2018 року, заборгованість за договором про надання позики в розмірі 5558,70 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1883,7 грн. Позов мотивований тим, що між ТОВ «ФК Є ГРОШІ» та [PERSON] укладений договір №3218110670-022683 від 13.07.2018 року про надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту, який був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет-сайті і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору. Позивач вважає, що порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Посилається на ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів сторін у порядку, визначеному законодавством. Кожна сторона отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, який належить відповідачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Також посилається на ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно якої електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та його прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаний в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зазначає, що статтею 12 цього Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору, моментом підписання такого договору є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим законом. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. На думку позивача, таким ідентифікатором є СМС-повідомлення з кодом, який зазначений у тексті договору у розділі «Підписи сторін». Також посилається на ст. ст. 202, 205 ЦК України, вважає на цій підставі договір №3218110670-022683 від 13.07.2018 року письмовим правочином, який відповідає вимогам ст. ст. 297, 208, 1047, 1055 ЦК України. Згідно п. 2.1. договору позикодавець на умовах договору надає позичальнику кошти на умовах фінансового кредиту, в національній валюті України, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти в строк, визначений договором. Позикодавець надав позику у розмірі 1000 гривень, дана сума перерахована на картковий рахунок відповідача на підставі договору співробітництва №2829 від 28.12.2017 року. Згідно п. 10.1.3 договору позичальник зобов`язується вчасно повернути позику та сплатити проценти за користування позикою; дата повернення позики - 07.08.2018 року; сума процентів за користування позикою становить 263,7 грн. за 26 днів; проценти за користування позикою становлять 2% за кожен день користування позикою, що становить 730% річних. Позичальник не повернув вчасно суму позики у розмірі 1263,7 грн., заборгованість не погасив, внаслідок чого заборгованість по процентах склала 1983,7 грн., заборгованість за пенею - 2575,00 грн., загальна сума заборгованості - 5558,70 грн. 01.11.2018 року між позикодавцем та позивачем укладений договір про надання фінансових послуг факторингу №0111/2, відповідно до якого Клієнт (ТОВ «Є ГРОШІ») відступив Фактору (позивачу, ТОВ «Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум актив») права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у зв`язку з чим гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, ситали дійсним для Фактора та вважаються наданим Фактору, а також до Фактора перейшли всі пов`язані з ними права, зокрема, право грошової вимоги щодо сум основного боргу, відсотків та неустойки. Позивач посилається на ст. 1077 ЦК України, відповідно до якої відбулася заміна кредитора в зобов`язанні, зазначає, що позивач сповістив про заміну кредитора боржника (відповідача) належним чином у визначені законом та договором строки, тому є належним кредитором і просить стягнути на його користь заборгованість за первісним договором. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач з`явився до суду 24.06.2019 року, позов заперечив, пояснивши, шо не укладав договір позики на тих умовах, які ним визначені, екземпляр договору не отримував, електронно-цифрового підпису не має, ніколи його не виготовляв і не використовував. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В матеріалах справи наявна копія договору №3218110670-022683 від 13.07.2018 року, засвідчена печаткою позивача, сторонами якого зазначені ТОВ «Фінансова компанія Є гроші» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) (а. с. 12-18). Предметом договору є надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, в національній валюті України, відповідно до заявки на отримання позики, які позичальник зобов`язується повернути та сплатити суму процентів за користування позикою (п. 2.1 договору). Тип позики - споживчий (п. 2.2. договору). Позика складає 1000, 00 гривень, сума процентів за користування позикою - 263,7 грн. за 26 днів (п. 3.1., 3.2. договору). Згідно п. 3.2.1 договору проценти за користування позикою становлять 2% за кожний день користування позикою, що становить 730 процентів річних. Згідно п. 5.1 договору строк, на який надається позика, розпочинається з моменту отримання позичальником коштів відповідно до умов договору; згідно п. 5.2. договору строк, на який надається позика за договором становить 26 днів. Дата надання позики - 13.07.2018 року, дата повернення позики - не пізніше 23:00 07.08.2018 року включно (п. п. 5.3., 5.4 договору). У розділі 13 договору «Місцезнаходження та реквізити сторін» зазначається: «електронний підпис [PERSON] », будь-які рукотворні, факсимільні або іншим чином утворені підписи відсутні (а. с. 18). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ст. 207 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Із наведених норм Цивільного кодексу України випливає, що кредитний договір повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами. При цьому ст. 208 ЦК України регулює питання та надає можливість підписувати укладений договір електронним підписом або іншим аналогом власноручного підпису. Судом встановлено, що станом на 13 липня 2018 року, яким датований договір про надання позики, укладений, як стверджує позивач, між ТОВ «ФК Є ГРОШІ» та [PERSON] , діяв Закон України «Про електронний цифровий підпис», який втратив чинність 06.11.2018 року. Отже, саме Закон України «Про електронний цифровий підпис» станом на 13 липня 2018 року визначав правовий статус електронного цифрового підпису та регулював відносини, що виникають при використанні електронного цифрового підпису. Стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначає терміни, які використовуються в законі. Зокрема, електронний підпис - це дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних. Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Засіб електронного цифрового підпису - програмний засіб, програмно-апаратний або апаратний пристрій, призначені для генерації ключів, накладення та/або перевірки електронного цифрового підпису. Особистий ключ - параметр криптографічного алгоритму формування електронного цифрового підпису, доступний тільки підписувачу. Відкритий ключ - параметр криптографічного алгоритму перевірки електронного цифрового підпису, доступний суб`єктам відносин у сфері використання електронного цифрового підпису. Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті (ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис»). Згідно ст. 4 цього закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. З системного та логічного тлумачення наведених норм випливає, що електронний підпис - це спосіб ідентифікації особи, яка підписує документ. З позову та пояснень відповідача випливає, що відповідач ніколи не отримував електронно-цифровий підпис, відповідно, ніколи їм не підписувався. Акцептування договору відбулося шляхом надіслання СМС-повідомлення телефоном відповідачем, за твердженням позивача. Аналізуючи законодавство щодо електронного підпису, яке було чинне на той час, суд приходить до висновку, що головна задача електронного підпису, як і звичайного, це однозначна ідентифікація особи як такої і підтвердження саме її волевиявлення на укладання договору, у встановленій законом формі, саме на тих умовах, що зазначені у тексті договору. Як вже зазначалося вище, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ст. 207 ЦК України). СМС-повідомлення (одноразовий ідентифікатор) таким аналогом власноручного чи електронного підпису не являється в розумінні статті 208 ЦК України. Позивач у своєму позові зазначає, що порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Але, як витікає зі ст. 3 закону Закону України «Про споживче кредитування»: закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. При цьому закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору (ст. 3 Закону). Як випливає з правового аналізу договору №3218110670-022683 від 13.07.2018, який позивач вважає таким, що укладений в електронній формі, договір містить одночасно дві умови, які виключають застосування до нього норм Закону України «Про споживче кредитування»: договір укладений строком на 26 днів, а сума кредиту та відсотків за період користування ним - менше однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору (а. с. 12,14). Отже, суд відхиляє посилання позивача на порядок укладення договору споживчого кредитування в електронній формі згідно ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо застосування у договірних відносинах між ТОВ «ФК Є ГРОШІ» та відповідачем [PERSON] під час укладання договору №3218110670-022683 від 13.07.2018 року Закону України «Про електронну комерцію», суд дійшов наступного. Закон України «Про електронну комерцію» регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Дія цього Закону не поширюється на правочини, якщо: однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину (ст. 1 Закону). При цьому, електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину (ст. 3 Закону). Отже, даний закон регулює комерційні відносини, які виникають між суб`єктами господарювання, які здійснюють діяльність з метою отримання прибутку, і жодним чином не регулюють відносини, які виникають між юридичною особою, яка займається підприємницькою діяльністю (у даному випадку - надає послуги з кредитування) і фізичною особою, не підприємцем, у сфері кредитування. З викладеного суд робить висновок, що Закон України «Про електронну комерцію» не застосовується у відносинах, які виникли між [PERSON] та відповідачем і ТОВ «ФК Є ГРОШІ» відносно кредитного договору (договору займу). До того ж, і закон України «Про електронну комерцію» містить в собі посилання до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Зокрема, зазначається, що термін "електронний підпис" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронний цифровий підпис" (ст. 12 закону України «Про електронну комерцію»). Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме договір №3218110670-022683 від 13.07.2018 року розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, а також те, що цей договір на момент спілкування відповідача та ТОВ «ФК Є ГРОШІ» взагалі містив умови щодо кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цьому договорі розмірах і порядках нарахування. Обґрунтування не може базуватися на припущеннях (частина шоста статті 81ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, в суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді предмет договору, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ст. 1078 ЦК України). Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу (ч. 1 ст. 1079 ЦК України). У даному випадку суд не встановив дійсність такої правової вимоги. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed