Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 14.09.2017 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. 23.03.2018 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, в якій посилається на те, що 18.10.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 81,30 кв.м., житловою площею 39,50 кв.м., який знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сокирянський район, с. Василівка, вул. З.Зародової, буд. 46, на підставі укладеного між сторонами договору іпотеки від 13.02.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Новодністровської державної контори Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під номером 5630. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому [PERSON] та членів його сімї: дружини [PERSON] та неповнолітньої доньки [PERSON] Таким чином, проживання відповідачів в житловому будинку перешкоджає позивачу в реалізації його прав, передбачених ст.ст. 319, 321 ЦК України. Ст.114 ЖК УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідачів. На виконання положень ч.1 ст.109 ЖК УРСР позивачем було направлено відповідачам письмові претензії про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак відповідачами законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, чим зумовлено звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Ураховуючи вищевикладене, з підстав, передбачених ч.ч.1,2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», просила суд виселити [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] з житлового будинку, який розташований за адресою: Чернівецька область, Сокирянський район, с.Василівка, вул.З.Зародової, буд.46, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 1600 грн. В порядку передбаченому ст.ст.191,193 ЦПК України відповідачі у визначений судом строк не подали відзиви на позов чи зустрічні позови, а треті особи в порядку, передбаченому ст.192 ЦПК України у визначений судом строк не подали пояснення щодо позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. У вступному слові зазначила, що 18.10.2016 року банк став власником житлового будинку на підставі ст.36 Закону України «Про іпотеку» та п.26 укладеного між сторонами договору іпотеки. Право власності банку підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважала, що на факт звернення стягнення на предмет іпотеки не поширювався Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки таке звернення проведено в позасудовому, передбаченому сторонами в договорі іпотеки, а отже, непримусовому порядку. В додаткових поясненнях зазначила, що як зазначено в кредитному договорі, він укладався відповідачем [PERSON] для придбання житла даного будинку. В рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначено, що під час укладання кредитного договору відповідач надав неправдиву довідку про не проживання в житловому будинку неповнолітніх дітей, що підтверджується рішенням Сокирянського районного суду від 17.04.2013 року. Про попереднє виселення банк письмово попередив кожного із відповідачів за місяць, докази про що надані до справи. Однак, відповідачі житло не звільнили та вимогу позивача не виконали. Позивачем не пропонується інше житло для відповідачів, у разі їх виселення, оскільки вони підлягають виселенню без надання іншого житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його безпідставним та у вступному слові пояснив, що жодних вимог від позивача щодо звільнення житлового будинку він не отримував та про набуття банком права власності на належний йому будинок він дізнався з отриманої із суду копії позовної заяви з додатками. Вважає дії позивача протиправними, а себе і надалі вважає власником будинку, який він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2007 року не за кредитні, а за позичені у фізичної особи кошти, оскільки кредитний договір і договір іпотеки ним укладено 13.02.2007 року. Визнав, що оформляв кредитний договір з метою придбання житла, однак відмовився пояснити, на які цілі використав дані кошти. Наявність у нього правовстановлюючих документів на житловий будинок: договору купівлі-продажу та інвентарної справи вважає підтвердженням його права власності на спірний будинок на даний час. Стверджував, що рішення Сокирянського районного суду від 17.04.2013 року в частині виселення його та членів його сімї виконавчою службою виконано: його з сімєю знято з реєстрації в спірному будинку. Згодом, продовжуючи вважати себе власником даного будинку, він з сімєю повторно зареєструвався в будинку. В додаткових поясненнях зазначив, що житловий будинок по вул.З.Зародової, 46 в с.Василівка він придбав 08.02.2007 року за власні, а не за позичені кошти, які якимсь чином «дістав». На час звернення до банку із заявою про укладення кредитного договору він мав намір отримати кредит на придбання будинку, однак оскільки менеджери банку затримували укладення договору, він за власні кошти, які заробив, придбав будинок 08.02.2007 року, сплативши попередній власниці його вартість. Чому після цього уклав кредитний договір з цільовим призначенням «житло в кредит» та на які цілі використав отримані кредитні кошти, він пояснити не може, бо вже не памятає. На час отримання кредитних коштів і на даний час він та члени його сімї не мали і не мають іншого житла, а дане житло є єдиним і основним. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та у вступному слові зазначив, що дії позивача про набуттю права власності на житловий будинок, який є предметом іпотеки, вважає незаконними. Посилаючись на положення ст.ст.109 ч.2, 113 ЖК України, з врахуванням того, що, на його погляд, відповідач придбав житловий будинок не за рахунок кредитних коштів, вважав, що відповідачі можуть бути виселені із житлового будинку тільки з наданням іншого житлового приміщення. Також, вважав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняє виселення відповідачів з житлового будинку, який використовується як їх постійне місце проживання. Представник третьої особи Сокирянської районної державної адміністрації [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала та у вступному слові зазначила, що вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки виселенням із житлового будинку неповнолітньої дитини порушуються її права. Представник третьої особи Василівської сільської ради в судове засідання не зявився, а сільський голова с.Василівка [PERSON] подав до суду письмову заяву, якою просив суд розглянути справу за його відсутності. У вирішенні позову покладався на розсуд суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює на посаді заступника начальника Сокирянського РВДВС та в 2013 році на підставі заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив провадження по виконанню рішення Сокирянського районного суду від 17.04.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення [PERSON] з членами його сімї з будинку, що є предметом іпотеки. Незабаром за заявою стягувача виконавчий лист було повернуто, у звязку з укладенням договору реструктуризації боргу. 01.04.2015 року банк знову звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження і 03.04.2015 року знову було відкрито виконавче провадження ВП №47121750, з наданням боржникам 15-денного строку для добровільного виконання рішення. У звязку із неодноразовими зверненнями [PERSON] як до ВДВС, так і до суду зі скаргами та заявами, на даний час рішення суду як в цілому, так і щодо виселення відповідачів з будинку не виконано, а [PERSON] зі своєю сімєю з моменту винесення рішення суду з будинку не виселений. Доказів зняття його та членів сімї з реєстрації в будинку за вказаний період відповідач державному виконавцю не надавав. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює на посаді сільського голови с.Василівка. 12.02.2016 року на підставі рішення суду, згідно довідки Сокирянського РС УДМС в Чернівецькій області [PERSON] з сімєю було знято з реєстрації в житловому будинку по вул.З.Зародової, 46. 28.07.2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], а 14.12.2017 року відповідач [PERSON] знову зареєструвалися в даному будинку, як його власники. Однак, сімя відповідачів фактично з будинку не виселялася, а проживає в ньому по даний час і даний будинок є їхнім єдиним житлом та основним місцем проживання. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 13.02.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVD0GK00000031, згідно якого останній отримав кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 13.02.2007 року по 12.02.2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 12000 доларів США на житло в кредит, а також 2160 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за даним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 13.02.2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого виступило належне [PERSON] на праві власності нерухоме майно житловий будинок літ. «А» загальною площею 81,30 кв.м., в тому числі житловою площею 39,50 кв.м., з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами №46, який розташований по вул.Зародової в с.Василівка Сокирянського району Чернівецької області. Свої зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Разом з тим, [PERSON] свої зобовязання за вказаним кредитним договором не виконав, а допустив заборгованість по сплаті платежів по кредиту. Рішенням Сокирянського районного суду №2-691/12 (номер провадження -2/722/57/13) від 17.04.2013р., яке 03.07.2013 року набрало законної сили, вищевказаний позов задоволено частково та вирішено: - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVD0GK00000031 від 13.02.2007 року, яка станом на 07.11.2012 року складає 16377,33 доларів США, що еквівалентно 130854 грн. 87 коп., звернути стягнення на житловий будинок літ. «А» загальною площею 81,30 кв.м., в тому числі житловою площею 39,50 кв.м., з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами №46, який розташований по вул.Зародової в с.Василівка Сокирянського району Чернівецької області, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» від свого імені із застосуванням процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», у тому числі з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, без необхідності отримання для продажу будь-якого іншого окремого уповноваження іпотекодавця, з початковою ціною продажу 12000 доларів США, що згідно курсу встановленого НБУ на день посвідчення договору іпотеки від 13.02.2007 року, що еквівалентно 60600 грн.; - виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з житлового будинку літ. «А» загальною площею 81,30 кв.м., в тому числі житловою площею 39,50 кв.м., який розташований по вул.Зародової,46 в с.Василівка Сокирянського району Чернівецької області. З матеріалів виконавчого провадження ВП №47121750, наданих Сокирянським районним ВДВС, а також показань в судовому засіданні свідка [PERSON] встановлено, що рішення суду про виселення відповідачів з житлового будинку, розташованого за адресою: вул.Зародової, 46 в с.Василівка Сокирянського району Чернівецької області, по даний час не виконано. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо нерухомого майна за №70904876 від 20.10.2016 року встановлено, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 18.10.2016 року набув право приватної власності на нерухоме майно: житловий будинок літ. «А», загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м, сарай літ «Б», вбиральня літ. «Ж» огорожа №1-2, на підставі договору іпотеки від 13.02.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Новодністровської державної контори Чернівецької області [PERSON] Вказане майно знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сокирянський район, с. Василівка, вул. Зародової, 46. Тобто, ПАТ КБ «Приватбанк» набуло право власності на належний [PERSON] житловий будинок в безспірному, позасудовому порядку, а саме в порядку, узгодженому сторонами під час підписання договору іпотеки. Відповідачем не подано до суду зустрічний позов чи іншим чином не оспорено факт набуття позивачем права власності на іпотечне майно, незважаючи на те, що відповідачу [PERSON] ухвалою суду від 11.01.2018 року (а.с.73,74), а відповідачам [PERSON] та [PERSON] ухвалою суду від 29.01.2018 року (а.с.92,95,96) розяснено право подати зустрічний позов. Судом встановлено, що вимогою-претензією від 19.07.2017 року, яка була направлена йому рекомендованим листом згідно Реєстру від 27.07.2017 року, справжність якого підтверджена печаткою відділення поштового звязку «Дніпропетровськ-38» позивачем було попереджено відповідача [PERSON], про необхідність виселення та зняття з реєстраційного обліку в будинку протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а.с.6,7-8). 01.12.2017 року позивачем було попереджено відповідачів [PERSON] та [PERSON] про необхідність виселення та зняття з реєстраційного обліку в будинку протягом 30 днів з дня отримання вимоги, яка направлена їм рекомендованими листами та яка ними отримана 08.12.2017 року (а.с.82,83,84,85). Вказана вище вимога позивача жодним із відповідачів не виконана. Вказаний висновок суду підтверджується матеріалами виконавчого провадження та показаннями свідків [PERSON], [PERSON] Із змісту довідок: №1567 від 20.11.2017 року та №134 від 28.03.2018 року, записів в книгах погосподарського обліку Василівської сільської ради за 2016-2020 роки вбачається, що на даний час за адресою: Чернівецька область, Сокирянський район, с.Василівка, вул.Зародової,46 зареєстровані та фактично проживають: [PERSON], як голова двору та [PERSON], [PERSON], як члени сімї. За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. До позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» додало копію вимоги-претензії, адресованої [PERSON], про звільнення квартири у тридцятиденний строк, а також копію реєстру відправлення поштової кореспонденції, з якого вбачається направлення відповідачу 27.07.2017 року такої вимоги (а.с.6-7). Позов подано до суду 14.09.2017 року. Заперечивши факт отримання даної вимоги, відповідач не подав суду докази на підтвердження не вручення йому поштовим звязком даної вимоги. Таким чином, суд вважає, що позивачем виконано щодо відповідача [PERSON] вимоги ч.3 ст.109 ЖК України в частині надіслання відповідачу вимоги щодо добровільного виселення на протязі одного місяця з дня отримання вимоги. Наданими представником позивача доказами також підтверджується отримання відповідачами [PERSON] та [PERSON] вимоги банку про виселення 08.12.2017 року, в той час як уточнена позовна заява із залученням їх відповідачами подана до суду 23.01.2018 року (а.с.79-81,82,83,84,85). Тобто, на думку суду, позивачем дотримано вимоги ч.3 ст.109 ЖК України щодо всіх відповідачів. Сторонами не заперечувалося в судовому засіданні, що всі відповідачі фактично не звільнили житловий будинок і не виселилися із нього після отримання вимог позивача. При цьому, суд враховує, що згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1383-1У реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ст.7 вищезазначеного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, згідно положень вказаного вище Закону виселення особи є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, а не зняття з реєстрації є підставою для виселення. За таких обставин, суд вважає встановленим, що з моменту ухвалення рішення суду від 17.04.2013 року виселення відповідачів з спірного будинку не відбулося, оскільки вони до цього часу фактично проживають в даному будинку, незважаючи на те, що з 2015 року по 2017 рік були зняті з реєстрації в ньому. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч.2 ст.109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі №6-2830цс15). Таких же висновків дотримується і Верховний Суд в постанові по справі №243/4366/16-ц від 15.02.2018 року. Ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. П.1.1 кредитного договору №CVD0GK00000031 від 13.02.2007 року передбачено, що банком кредитні кошти надаються [PERSON] на наступні цілі: житло в кредит. З наявних у справі доказів судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.З.Зародової, 46 в с.Василівка укладено [PERSON] 08.02.2007 року. В п.3 даного договору вбачається, що продаж житлового будинку вчиняється між сторонами за 46436 грн., які продавець одержить від покупця повністю після підписання цього договору, але в день посвідчення цього договору. Кредитний договір №CVD0GK00000031 укладено сторонами з метою надання кредитних коштів для придбання житла 13.02.2007 року. Договір іпотеки укладено між сторонами також 13.02.2007 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні дав протиречиві показання з приводу того, за які кошти він придбав житловий будинок, який є предметом іпотеки та не зміг пояснити, на які цілі використав кредитні кошти, однак заперечив, що житло придбав за кредитні кошти. Суд вважає, що подія валютної позики, яка потягла за собою декілька судових справ, є неординарною, незвичною в житті відповідача [PERSON], тому вважає нещирими його показання щодо того що він не памятає в даний час обставин підписання кредитного договору, договору іпотеки, а також за які кошти придбав житло і на які цілі використав кредитні кошти. Суд вважає такі пояснення способом захисту від позовних вимог. Також, суд враховує, що відповідачі не надали суду докази на підтвердження факту сплати ними за придбання житлового будинку інших, ніж кредитні, коштів, а також на підтвердження того, що фактична дата такої сплати є ранішою, ніж день отримання від позивача кредитних коштів. Суд не приймає до уваги такі пояснення відповідача [PERSON] та вважає їх нещирими, непослідовними, направленими на захист від позову та ухилення від наслідків невиконання своїх зобовязань. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок за адресою: вул.З.Зародової,46 в с.Василівка придбаний [PERSON] за кошти, отримані за кредитним договором №CVD0GK00000031 від 13.02.2007 року, тому згідно висновків Верховного Суду, викладених постанові по справі №243/4366/16-ц від 15.02.2018 року, виселення відповідачів із житлового будинку повинно бути здійснено без надання їм іншого житлового приміщення. Згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Ухвалюючи вказане вище рішення від 17.04.2013 року, Сокирянський районний суд прийшов до висновку, що [PERSON], будучи достовірно обізнаним про факт проживання та реєстрації з 11.02.2007 року його малолітньої доньки у спірному житловому будинку, а відповідно про необхідність отримання відповідного дозволу органів опіки та піклування, подав нотаріусу довідку виконкому сільської ради №349 від 12.02.2007 року про те, що в спірному будинку №46 малолітніх та неповнолітніх дітей не зареєстровано і житлом не користуються, а також вказав про це і у адресованій нотаріусу своїй письмовій заяві від 13.02.2007 року. Крім цього, у п.11.9 укладеного договору іпотеки [PERSON] підтвердив, що даний договір підписаний ним добровільно не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). При укладенні цього договору Іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сімї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Ч.5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, суд вважає доведеними обставини, встановлені рішенням суду від 17.04.2013 року щодо вказаних вище фактів та відхиляє доводи представника відповідачів [PERSON] щодо неможливості виселення судом із житла неповнолітнього відповідача [PERSON], оскільки її законним представником [PERSON] під час укладення договору іпотеки подано недостовірні докази щодо не проживання в будинку неповнолітніх дітей, чим введено в оману іншу сторону договору, передано в іпотеку житло, в якому проживає його неповнолітня донька, та порушено права останньої, і такий висновок підтверджується рішенням суду від 17.04.2013 року, яке набрало законної сили. За таких обставин, у разі задоволення позову судом, права та інтереси неповнолітнього відповідача [PERSON] порушені судом не будуть. Посилання відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON] на відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку із набранням чинності Законом України "Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який набрав чинності 7 червня 2014 року, не можуть бути прийняті судом до уваги. Так, вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань та не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2947 цс15. Крім того, даний Закон забороняє примусове стягнення на майно, що є предметом іпотеки, однак не примусове виселення із бувшого предмету іпотеки, який на час предявлення позову належить на праві власності бувшому іпотекодержателю і отриманий ним у власність не примусово, а в добровільному, позасудовому порядку, на підставі узгодженого і укладеного сторонами договору іпотеки, як у випадку, зазначеному в позовній заяві. Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON] як на підставу для відмови в позові на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 10.01.2018 року у справі №307/1023/16-ц, оскільки дані висновки дані щодо інших обставин придбання іпотечного житла, а не тих, що встановлені судом по даній справі. Таким чином, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає зайво обраним позивачем спосіб захисту порушених прав у виді виселення відповідачів із будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку. Так, як зазначено вище, згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таким чином, рішення суду про виселення відповідачів із житлового будинку є підставою для звернення позивача до уповноваженого органу з питання зняття їх з реєстрації місця проживання в даному будинку, тому не підлягає окремому вирішенню судом. Ч.1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у сумі 1600 грн., а даний позов судом задоволено в повному обсязі, то стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON], яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої доньки [PERSON] на користь позивача підлягає вся сплачена сума, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved