Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним та за відповідачем: - право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], за кожним, залишивши квартиру у їх спільній частковій власності; - право власності на 1/2 частину легкового автомобіля, марки Renault, моделі Kangoo, 2007 р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], за кожним, залишивши автомобіль у їх спільній частковій власності. Свої вимоги мотивує тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 14.02.2017 було розірвано. Під час шлюбу ними було придбано за спільні кошти легковий автомобіль марки Renault, моделі Kangoo та квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу відповідач відмовилась в добровільному порядку від поділу спільно нажитого майна. Тому звернувся до суду із відповідним позовом. В заяві про уточнення позовних вимог (а.с.180-182) позивач просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним та за відповідачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], за кожним, залишивши квартиру у їх спільній частковій власності, стягнути з відповідача на його користь 72 740 грн., як компенсацію за 1/2 частину вартості відчуженого легкового автомобіля, марки Renault, моделі Kangoo, 2007 р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], та понесені судові витрати у сумі 2 531 грн. 43 коп. Відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] (а.с.47-48), в якому просить визнати за нею [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], стягнути з [PERSON] 50% від суми 142 251 грн. 94 коп., а саме 71 125 грн. 97 коп. за понесені нею витрати по кредитній картці та стягнути з [PERSON] на її користь 50% від суми 15 568 грн., тобто 7 784 грн. за понесені нею витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, а всього стягнути грошові кошти на загальну суму 78 909 грн. 97 коп. Однак, враховуючи вартість 1/2 частини автомобіля, яка є сумісною власністю та становить 24 250 грн., просить стягнути з [PERSON] на її користь 54 659 грн. 97 коп. Заявлені вимоги мотивує тим, що квартиру, вона придбала під час шлюбу за кошти, які вона позичила у свого родича. Борг, станом на жовтень 2017 року залишився не сплачений. Після розірвання шлюбу на її утриманні залишився неповнолітній син. За період шлюбу вона самостійно сплачувала кошти для погашення боргу за кредитом, який використала для облаштування квартири для проживання у ній, сплачувала комунальні послуги та утримувала всю сім'ю. Із заявленим позовом [PERSON] не згодна, тому звернулась до суду із зустрічним позовом. Позивач за зустрічним позовом подала до суду уточнення позовних вимог (а.с.215), в яких прохала визнати за нею [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], стягнути з [PERSON] 1/3 частину від суми 110 000 грн., а саме 36 666 грн. 66 коп. за понесені нею витрати по кредитній картці та стягнути з [PERSON] на її користь 1/3 від суми 17 156 грн. 37 коп., тобто 5 718 грн. 76 коп. за понесені нею витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, а всього стягнути грошові кошти на загальну суму 42 384 грн. 42 коп. Однак, враховуючи вартість 1/3 частини автомобіля, яка є сумісною власністю та становить 16 166 грн.66 коп., просить стягнути з [PERSON] на її користь 26 217 грн. 76 коп. та понесені нею судові витрати по справі. Ухвалою суду від 16.05.2017 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. У відповідності до ухвали суду від 16.05.2017 заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково та заборонено відповідачу [PERSON] відчужувати та розпоряджатися легковим автомобілем марки Renault, моделі Kangoo, 2007 р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, який зареєстрований за нею. 06.09.2017 ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення коштів прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зустрічний позов не визнали повністю. Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник проти задоволення первісного позову заперечували, одночасно зустрічний позов просили задовольнити повністю. Заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2013, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.4). Шлюб між сторонами 14.02.2017 було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] (а.с.5). Під час судового розгляду справи встановлено, що за час шлюбу сторони набули наступне спільне майно: легковий автомобіль марки Renault, моделі Kangoo, 2007р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, який зареєстрований за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, витягу з Єдиного державного реєстру МВС (а.с.6, 37); квартиру [ADDRESS], що підтверджується належним чином завіреною копією договору купівлі-продажу від 27.10.2015 (а.с.133). Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON], суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення, а вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спірну квартиру, такими, що підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], так як нею була придбана дана квартира за кошти, які вона позичила та вказала, що борг в повному обсязі не сплачений. На підтвердження даної обставини [PERSON] у судовому засіданні надала суду для дослідження оригінал розписки. До згаданої розписки, суд ставиться критично з огляду на наступне. За змістом ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. У відповідності до вимог ст.545 ЦК України Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Суд наголошує, що у судовому засіданні було досліджено оригінал розписки від 27.10.2015. Одночасно позивач стверджувала, що борг не сплачено, а розписку її надано кредитором для огляду у суді. До даного твердження суд ставиться критично з огляду на норми ст.527, 545 ЦК України. Також суд наголошує, що в тексті розписки міститься наступна сума 8.000 $, проте з огляду на правила написанная арифметичних цифр суд не має змоги переконатися у точному розмірі зазначеної суми. Так само суд не може визначити і грошову валюту, що зазначається разом із вказаною сумою з огляду на відсутність обов'язкових визначень виду валюти. Окремо суд вказує, що дана розписка не містить усіх ідентифікаційних даних кредитора та боржника (паспортні дані, ідентифікаційні номери, адреси місця проживання тощо). Згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Крім того, відповідачем за первісним позовом [PERSON] не надано письмових доказів щодо надання її чоловіком [PERSON] згоди на укладення договору позики, а в свою чергу у судовому засіданні [PERSON] показав суду, що не надавав такої згоди. За змістом ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використане на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], є зареєстрованою особою-підприємцем (а.с.193-194), безпосередню участь у здійсненні нею підприємницької діяльності приймав позивач за первісним позовом, що вбачається із довідки ТОВ «Нова пошта» (а.с.192), згідно якої у період з 11.02.2014 по 23.02.2017 [PERSON] щомісячно здійснював близько п'яти відправлень дитячих текстильних виробів, за показами свідка [PERSON] позивач регулярно протягом 2-х років забирав з її майстерні пошиті дитячі вироби, за показами свідка [PERSON] позивач також возив дитячі вироби і до м. Харкова. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] з 21.11.2013 до 01.04.2016 був працевлаштований ТОВ «Феррострой» на посаду слюсар з ремонту устаткування ДФ та отримав заробітну плату, яка склала 127 410 грн. 11 коп., що підтверджується довідкою №312 від 09.03.2017 (а.с.190). Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] з 18.04.2017 працевлаштований на ПрАТ «Полтавський ГЗК» (а.с.188-189). Разом з тим, [PERSON] не надала суду доказів, що гроші, які вона отримала у борг за будь-якими кредитними договорами, договорами позики витрачалися на придбання спірної квартири. Згідно ст.63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено до мовленістю між ними або законом. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі за текстом - Постанова №11 від 21.12.2007), вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], за кожним. Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача на його користь 72 740 грн., як компенсацію за 1/2 частину вартості відчуженого легкового автомобіля, марки Renault, моделі Kangoo, 2007р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], то судом встановлено, що згідно із висновком експертного автотоварознавчого дослідження №31-17 від 03.03.2017 середня ринкова вартість автомобіля марки Renault, моделі Kangoo, 2007р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], складає 145 480 грн. (а.с.7-9). У поданій зустрічній позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що відповідачем за цим позовом [PERSON], перебуваючи за кермом спірного легкового автомобіля, було скоєно ДТП, внаслідок чого даний автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а його ринкова вартість знизилась до рівня 48 500 грн. На підтвердження чого, [PERSON] надала суду звіт №1772895_12042017_24 від 12.04.2017 про визначення вартості КТЗ (а.с.49-62). Суд не бере до уваги звіт №1772895_12042017_24 від 12.04.2017 про визначення вартості КТЗ, оскільки при його дослідженні у судовому засіданні були виявлені арифметичні помилки при розрахунку вартості спірного автомобіля, зокрема, на думку суду не вірно проведена наступна арифметична дія (а.с.62) С = 97 525,90 * (1+ (0,25/100) - (0,25/100)) - 0. Також у зазначеному звіті вказується, що при огляді транспортного засобу встановлено відсутність пошкоджень аварійного характеру. КТЗ не потребує ремонту та фарбування пошкодження складових частин відповідно до вимог виробника КТЗ, що не узгоджується з твердженням [PERSON] про наявність механічних пошкоджень на спірному автомобілі у наслідок ДТП. Також не бере до уваги і твердження позивача за зустрічним позовом щодо скоєння ДТП [PERSON] та пошкодження спірного автомобіля, оскільки суду не надано достовірних доказів на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення, постанови суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Також судом не взято до уваги покази свідка [PERSON] з огляду на відсутність інших належних і допустимих доказів та наявності у матеріалах справи письмової довідки від 23.05.2017 (а.с.195) згідно якої з квітня 2015 року по день видачі довідки ДТП за участі автомобіля «Renault Kangoo» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] на території України зареєстровано не було, а також відсутні у звіті №1772895_12042017_24 від 12.04.2017 посилання на те, що спірний автомобіль при його дослідженні мав механічні пошкодження внаслідок ДТП. За змістом ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Тому, суд бере до уваги висновок експертного авто товарознавчого дослідження №31-17 від 03.03.2017, де середня ринкова вартість автомобіля марки Renault, моделі Kangoo, 2007 р.в., жовтого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], складає 145 480 грн. На виконання ухвали суду від 16.05.2017 від Регіонального сервісного центру МВС України в Полтавській області на адресу суду надійшло повідомлення від 30.05.2017, про те, що станом на 16.05.2017 відповідно до підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС України транспортний засіб марки Renault, моделі Kangoo, державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за іншою особою, що підтверджується результатами аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України (а.с.141, 142). Виходячи зі змісту п.30 Постанови №11 від 21.12.2007 у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом [PERSON] розпорядилась автомобілем, що є спільним сумісним майном подружжя, на власний розсуд, чим задовольнила свої власні потреби. Тому, виходячи із рівності прав подружжя за законом, суд вважає за необхідним присудити до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 вартості вищезгаданого автомобіля, а саме 72 740 грн. В частині вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо стягнення на її користь з [PERSON] понесені нею комунальні послуги та витрати на сплату по кредитній картці, суд приходить до наступних висновків. Як убачається із уточнень позовних вимог за зустрічним позовом, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] за період з жовтня 2015 року по березень 2017 року 1/3 частину від витрат на оплату житлово-комунальних послуг у сумі 17 156 грн. 37 коп., а саме 5 718 грн. 76 коп. та 36 666 грн. 66 коп. понесені нею витрати по кредитній картці. Заявлені вимоги мотивує тим, що у вище зазначений період перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], вона самостійно за власні кошти здійснювала оплату за комунальні послуги та по кредитній картці. Відповідач за зустрічним позовом за вказаний період не пропонував їй фінансової допомоги. У свою чергу суд вважає дані твердження [PERSON] є недоведеними, оскільки позивач за первісним позовом [PERSON] під час перебування із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі був працевлаштований, отримував заробітну плату та допомагав у здійсненні підприємницької діяльності відповідача. Крім того, як убачається із наданих [PERSON] письмових доказів щодо руху коштів по кредитній картці (а.с.88-105), за вказаний період гроші, які були взяті у кредит вчасно повертались, а коли порушувався термін повернення, сплачувались проценти по заборгованості за кредитом. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] 36 666 грн. 66 коп. кредитних коштів. Щодо вимоги відповідача за первісним позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] 1/3 частину витрат на сплату житлово-комунальних послуг у сумі 5 718 грн. 76 коп., суд вважає її такою, що підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. З наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2013 по 14.02.2017. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] надано суду розрахунок по оплаті за комунальні послуги у період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року. Одночасно [PERSON], не надано суду належних та допустимих доказів, що оплату за комунальні послуги у період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року здійснювала остання за свої особисті кошти. Разом з тим, оскільки шлюб між сторонами по справі розірвано 14 лютого 2017 року, а факт спільного проживання після вказаної дати сторони не просять встановити, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість сплачених нею у березні комунальних послуг, а саме 301 грн. (1 806,60 грн. (комунальні послуги за 14 днів лютого 2017 року) / 3 = 602, 20 грн. / 2 = 301 грн.) (а.с.111). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Розподіл судових витрат між сторонами вирішено у відповідності до правил передбачених ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial