Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Ухвалою суду від 04.04.2016 року за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON] При цьому позивачі вказують на те, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], позивач [PERSON] є власником 2/3 спадкового майна, а саме 2/9 частин вказаної квартири. На підставі свідоцтва про спадщину за законом, відповідач [PERSON] отримала 1/3 частину квартири. В подальшому відповідачем [PERSON] було здійснено відчуження певної частки у спірному майні, в зв»язку з чим розподілення часток змінилось і на даний час відповідачу [PERSON] та неповнолітній [PERSON] належать по 1/9 частини квартири. Квартира [ADDRESS] має загальну площу 64, 9 кв.м., житлова площа становить 38,3 кв.м., та складається з трьох кімнат: площею 17, 5 кв.м. без лоджії; 12, 4 кв.м. із лоджією; 8, 4 кв.м. із лоджією. Розмір кухні становить 7, 6 кв.м., ванна кімната - 2, 6 кв.м., вбиральна кімната - 1 кв.м., коридор 10,6 кв.м., а також є вбудована шафа, площею 1 кв.м. Як зазначають позивачі, між ними та відповідачем і членами її сім»ї існують неприязні стосунки, що ґрунтуються на тому, що позивач [PERSON] доглядає за позивачем [PERSON], а відповідач [PERSON] відмовилась від надання будь-якої допомоги для неї. Позивач [PERSON] потребує сторонньої допомоги у пересуванні так як тяжко хворіє і тому позивач [PERSON] проживає разом з нею у кімнаті, площею 17, 5 кв.м. та допомагає їй. На думку позивача [PERSON], відповідач [PERSON], знаючи, що позивачу [PERSON] важко пересуватись зі своєї кімнати, на замовлення виготовила шафу-купе та встановила її таким чином, щоб практично заблокувати двері до кімнати, де вони (позивачі) проживають, і, таким чином, створила перешкоди у пересуванні, а також у використанні спільним майном, а саме коридором квартири. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що встановлення шафи відповідачем у місці загального користування без погодження з ними є незаконним, позивачі просять усунути перешкоди у користуванні майном шляхом проведення демонтажу шафи-купе, що встановлена без згоди співвласника квартири і заважає доступу до його кімнати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення в повному обсязі. Відповідач [PERSON], який одночасно є представником відповідача [PERSON], проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. При цьому пояснив, що спірна шафа-купе була встановлена у вересні 2012 року за згодою батьків відповідачки [PERSON] - позивача [PERSON] та [PERSON], і дану шафу позивач [PERSON] використовує в якості опори під час пересування коридором. Жодних перешкод у відкриванні дверей кімнати позивачів та у доступі до кімнати шафа не створює. Крім того, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року по справі № 754/6834/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення прядку користування квартирою було встановлено, що між сторонами фактично вже склався порядок користування квартирою, а саме користування жилим кімнатами та місцями загального користування, в тому числі і вбудованою шафою, а тому демонтаж шафи порушить встановлений порядок користування квартирою, встановлений та закріплений рішенням суду, яке набрало законної сили. На думку відповідача [PERSON], позивачами не надано жодних доказів, які б свідчили про перешкоди, які створює їм спірна шафа, а також не вказані, які саме права позивача [PERSON] порушені у зв»язку з її установкою, оскільки позивач [PERSON] у квартирі не проживає, а позивач [PERSON] претензій щодо шафи не має. Відповідач вважає, що подання даного позову зумовлено негативним ставленням позивача [PERSON] до них (відповідачів). Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру на житлове приміщення від 15.08.1985 року трикімнатна квартира [ADDRESS] була отримана [PERSON] на сім»ю з 3-х осіб: [PERSON], дружину [PERSON] та дочку [PERSON] (а.с.37). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1999 року, вказана квартира належала на праві приватної власності [PERSON], позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] в рівних долях, тобто кожному належало по 1/3 частині квартири (а.с.38). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2014 року, спадкоємцями 1/3 частини квартири, що належала [PERSON], який помер [INFO], є позивач [PERSON] на 2/3 частини спадкового майна, що становить 2/9 частини спірної квартири, та відповідач [PERSON] на 1/3 частку спадкового майна, що становить 1/9 частину квартири (а.с.72-73). 14.03.2014 року відповідач [PERSON] відповідно до договору дарування частини квартири подарувала належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2014 року 1/9 частину квартири своїй неповнолітній дочці [PERSON], а 27.09.2015 року подарувала 1/9 частину квартири, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1999 року , відповідачу [PERSON] (а.с.93-94). Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], про визначення порядку користування жилим приміщенням встановлено, що спірна квартира, загальною площею 64,9 кв.м., складається з 3-х кімнат, жилою площею 38,3 кв.м., у тому числі з кімнат, площею 17,5 кв.м., 12,4 кв.м. та 8, 4 кв.м. При цьому, згідно позовних вимог зазначеного позову, позивачами при визначенні порядку користування житлом висувались вимоги про залишення в спільному користуванні вбудованої шафи, площею 1 кв.м. Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києві від 05.03.2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2015 року та набрало законної сили (а.с.25-29). Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] просили про задоволення вимог, посилаючись на незаконне встановлення шафи відповідачем без згоди інших співвласників квартири, а також на те, що спірна шафа створює перешкоди та заважає вільному доступу до кімнати позивачів. Відповідач [PERSON], який одночасно є представником відповідача [PERSON], проти вказаних тверджень заперечував, вказуючи на те, що шафа була встановлена за згодою усіх співвласників квартири, жодних перешкод у вільному доступі до кімнати позивачів не створює. Також, відповідач [PERSON] вважає, що відсутні порушення прав позивачів, оскільки позивач [PERSON] в розмовах вказує, що претензій щодо даної шафи не має, а позивач [PERSON] у квартирі не проживає. Суд вважає доводи позивача та представника позивачів необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 2 ст.358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Згідно бланку замовлення від 19.09.2012 року, відповідачкою [PERSON] (на момент замовлення мала прізвище «[PERSON]»), було замовлено шафу-купе та передпокій (прихожая) на адресу по [ADDRESS] (а.с.23, 45). Докази того, що інші співвласники квартири на той час - батьки позивача [PERSON], заперечували проти встановлення шафи - відсутні. Як вбачається з фотознімків від 29.11.2015 року, спірна шафа-купе не створює перешкод у вільному відчиненні дверей до кімнати та не перешкоджає позивачам у вільному доступі до кімнати (а.с.51). При таких обставинах, відсутні підстави вважати вимоги позивачів обгрунтованими. Суд також вважає надуманими твердження позивача [PERSON] про те, що відповідачем [PERSON] шафу було встановлено навмисно з метою створення перешкод позивачу [PERSON], якій важко пересуватись, та звертає увагу, що з моменту встановлення шафи у 2012 році ані позивач [PERSON], ані позивач [PERSON] з моменту отримання частки квартири у спадщину у 2014 році протягом тривалого часу з жодними заявами, позовами щодо наявності у них перешкод в зв»язку з встановленням спірної шафи не звертались. Крім того, судом встановлено, і це підтвердили сторони під час судового розгляду, що між сторонами існують неприязні та конфліктні стосунки. Аналізуючи зібрані докази по справі та взаємовідносини , суд не приймає до уваги і покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки фактично свідки надали покази про взаємовідносини між сторонами, що не є предметом спору, а також, зв»язку з наявністю конфлікту між позивачами та відповідачами, суд не може вважати покази свідків об»єктивними та достовірними, оскільки свідки є зацікавленими у результатах розгляду справи. Жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачами суду не надано. Що стосується посилань відповідача [PERSON] в заперечення позову про неоплату позивачами витрат за квартиру і ремонт, створення позивачами несприятливих умов проживання, протиправну поведінку позивача [PERSON] та ін., то суд також не приймає до уваги ці посилання та надані на їх підтвердження докази, в тому числі і аудіо запис розмов (а.с. 24, 30-31, 32, 33, 34, 39-42, 43-44, 46, 47, 48, 49, 50, 63, 64-65, 66, 79, 80), оскільки ці обставини не є предметом спору та виходять за межі позовних вимог і лише свідчать про вкрай неприязні стосунки між сторонами. З цих же підстав не можна прийняти до уваги і висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1335/Ж від 02.08.2013 року та лист Деснянського РУГУ МВС України в м.Києві від 26.07.2013 року № 46/7746, оскільки вони не містять жодних обставин, які б стосувались предмета спору (а.с.76-77). Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, аналізуючи наявні докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивачів, оскільки судом встановлена відсутність створення їм перешкод у доступі до кімнати та користування місцями загального користування, а тому відмовляє в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed