Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач посилається на те, що 26.09.2008 року між ним та відповідачем 1 був укладений кредитний договір на суму 06 тис.300 грн зі сплатою 0,0001 % річних, з кінцевим терміном погашення до 23 вересня 2011 року, забезпечений договором поруки-поручитель відповідач 2. Із-за неналежного виконання умов договору позичальником у банка виникло право звернення до суду за стягненням достроково всієї суми заборгованості з солідарних боржників, яким він скористався. Рішенням суду від 09.06.2009 року вимоги банку було задоволено в повному обсязі. Рішення примусово виконувалося понад три роки до 24.10.2013 року. Оскільки судове рішення не є належним виконанням договору, тому позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку, станом на 22.11.2013 року, - 44482,14 грн заборгованості за кредитним договором: з яких - 5266,30 грн - заборгованості за відсотками; 4299,75 грн- заборгованості зі сплати щомісячної комісії; 34916,09 грн.- пені та 444,83 грн. судових витрат у справі. Представник позивача в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач 1,-[PERSON] заперечувала проти задоволення позову, позаяк вважає, щоповністю виконала свої зобов»язання за рішенням суду. Відповідач 2,- [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заперечення та заяву про розгляд справи за її відсутності. Заперечення стосувалися повного виконання нею солідарних договірних зобов»язань. Вивчивши справу, дослідивши заперечення, вислухавши позичальника, суд дійшов до наступного. Відповідно до приписів ст.ст. 1048,1050,1054, 625 ЦК України, що передбачають обов"язок позичальника повернути кредит та сплатити відсотки за його користування та право кредитора на отримання від боржника, який прострочив виконання грошового забов"язання, відсотків від суми позики, розмір і порядок отримання яких встановлюється договором і обов'язок боржника при порушенні договору за грошовим зобов'язанням сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно вимог ч 1-2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову(субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів , неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що сторони у справі були кредитодавцем і позичальником згідно кредитного договору № 1484-08-ПК від 26.09.2008 року на суму 06 тис.300 грн зі сплатою 0,0001 % річних за кредитом, з кінцевим терміном погашення до 23 вересня 2011 року (а.с 20-24). Позичальникові була видана та ним отримана обумовлена договором сума грошей. В забезпечення виконання вказаного зобов'язання укладено договір поруки № 1135/08 від 26.09.2008 року, поручителем є другий відповідач у справі,- [PERSON] (лс 25-29). Оскільки умови договору позичальник сумлінно не виконував, а поручитель вимогу про виконання договору за позичальника проігнорував, позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення солідарно всієї суми заборгованості з урахуванням, передбачених договором, штрафних санкцій, який було задоволено повністю. Рішення суду від 09.06.2009 року сторонами не оспорювалося, набрало чинності й виконувалося примусово протягом понад трьох років. Натепер реально виконано, про що свідчить виконавчі листи, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та зазначено в позовній заяві фінансової установи-позивача(ас3,32-42). Розрахунок заборгованості за кредитним договором надано позивачем (ас 46-48). Вивченням обставин справи суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги та розрахунки кредитної заборгованості є по суті пролонгацією дій умов кредитного договору, при чому тих його пунктів, які передбачать посилені штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання кредитного договору на період його виконання в примусовому порядку за судовим рішенням. Проте, на переконання суду, після постановлення судового рішення про дострокове солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача всієї суми заборгованості за кредитним договором, в тому числі й з урахуванням передбачених договором посилених штрафних санкцій, до повного виконання зобов»язання ( тобто повної сплати солідарними боржниками боргу) саме до позичальника, як користувача чужими грошима, повинні застосовуватися виключно вимоги ч 2 ст 625 ЦК України, а саме відповідальність за порушення грошового зобов"язання. Відповідальність за порушення грошового зобов"язання та заборгованість за кредитним договором, за стягненням якої звернувся банк, не є тотожними поняттями. При вирішенні спору по суті суд зважує на роз»яснення, надані в наведених нижче пунктах Постанови Пленуму ВССУ з цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме: Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. (абз1п17); За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (п18); Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (п24). Враховуючи наведені правові позиції, суд дійшов висновку, що поручитель не повинен відповідати за пред»явленими до нього вимогами, оскільки, він сумлінно виконав зобов»язання, передбачене договором поруки, солідарно сплачував борг разом з позичальником за рішенням суду, кредит не отримував і в період примусового виконання судового рішення не користувався чужими грошима та і в загалі ними не користувався. В цьому випадку договір поруки суд вважає припиненим з моменту повного примусового виконання поручителем, як солідарним боржником, своїх обов»язків згідно судового рішення на користь кредитора. Тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими, а вимоги про солідарне стягнення з поручителя грошових сум не підлягають задоволенню. Що ж до відповідальності позичальника, то наявність судового рішення не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК. З огляду на наведені правові позиції та встановлені судом обставини справи, вимоги позивача щодо стягнення 4299,75 грн заборгованості зі сплати щомісячної комісії саме з відповідача 1 (позичальника) підлягають задоволенню, позаяк вона (нарахована комісія згідно п 4.7 умов договору) є платою за користування ним чужими грішми. На переконання суду, вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитними ресурсами не підлягають задоволенню, оскільки, їх розмір погоджений сторонами та закріплений саме в п 2.1 та 4.1 кредитного договору є мізерним, - ноль цілих одна десятитисячна вітсотка, про що свідчить розрахунок Додаток 1 до кредитного договору (лс24). Застосовані ж позивачем для розрахунку «штрафні» відсотки, передбачені п.4.9 договору, за його змістом, застосуванню не підлягають, оскільки стосуються непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних платежів та /або/ щомісячних комісійних винагород, тобто застосовуються лише на стадії до досудового виконання договору. Адже рішення суду про дострокове повернення всієї заборгованості з урахуванням всіх штрафних санкцій вже виконано. Також не підлягають задоволенню й вимоги кредитора (банка) щодо стягнення пені за період з 22.11.12р. по 22.11.13р (тобто за останній рік примусового виконання) з огляду на пропущення позивачем строку позовної давності в один рік, передбаченого пп1ч2ст258 ЦК України, початок перебігу якого встановлено ст. 261 цього Кодексу. Примусове виконання судового рішення почалося за ініціативи обізнаного позивача (отримавшого виконавчий лист й звернувшого його до примусового виконання) ще в 09.06.2009 року, заява ж до суду надійшла лише 06.12.2013 року (лс2). Судовий збір підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам, в сумі 42, 99 грн.

Outcome: partial