Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач в березні 2018р. звернувся в суд з позовом до відповідача, в подальшому уточнивши позовні вимоги, у якому просить визнати такими, що не підлягають виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 17.11.2017 року зареєстрований в реєстрі за номером 11954, та виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Ірини Михайлівни від 11.09.2017 року зареєстрований в реєстрі за номером 8703, стягнути з відповідача 704,80 грн. судового збору та 4900 грн. витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 26.12.2006 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № LVL6АК00000047 згідно п.п.1.1. якого Банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 26.12.2006 року по 26.12.2011 року виключно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 17 200, 00 доларів США, на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 5 494,36 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісячно у період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 26 число кожного місяця. Виконавчим написом №11954 від 17.11.2017 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем звернуто стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №LVL6АК00000047 від 26.12.2006 року в розмірі 97499,98 доларів США, що за курсом 25,85 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.08.2017 року складає 2520374,48 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800,00 грн. Крім того, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис від 11.09.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №8703, яким стягнуто грошові кошти у сумі 2 510 260,40 грн. з гр. [PERSON] за Кредитним договором №LVL6АК00000047 від 26.12.2006 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», а саме коштів у розмірі: - Залишок заборгованості за кредитом - 12 780,15 доларів США; - Залишок заборгованості за відсотками - 25 599,16 доларів США; - Комісія - 733,01 доларів США; - Пеня - 57 305,29 доларів США, що всього становить 96 417 доларів США, що за курсом НБУ станом 11.07.2017 року становить 2 507 260,40 грн. Згідно з розрахунку заборгованості за договором № LVL6АК00000047 від 26.12.2006 укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], наданим ПАТ КБ «Приватбанк», станом на 02.08.2017 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 97 499, 00 доларів США, що за курсом 25,85 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.08.2017 року складає 2 520 347,48 грн. Таким чином, заборгованість, яка стягнута за оспорюваними виконавчими написами виникла ще з 2006 року, строк, за який стягнуто заборгованість за оспорюваними виконавчими написами перевищує три роки, що суперечить нормі ст.88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, при вчиненні оспорюваних нотаріальних дій приватні нотаріуси посилається на п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172 в редакції від 10.12.2014 р. на підставі Постанови КМУ №662 від 26.11.2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», яка була визнана нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. За наведеного, просить позов задовольнити. В судове засідання позивач та його представник не з»явилися, однак від представника позивача надійшло клопотання, в якому він позов підтримує повністю та просить проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, що суд вважає за можливе. В судове засідання представник відповідача не з»явився, проте надіслав суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи з врахуванням заперечень викладених у відзиві та без участі представника, що суд вважає за можливе. 27.04.2018р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, 27.06.2018р. відзив на заяву позивача про збільшення позовних вимог, а 02.07.2018р. доповнення до відзиву, в яких представник відповідача заперечив проти позову та зазначив, що вчинені нотаріусами виконавчі написи були здійсненні у відповідності до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріусів не було, подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства, що свідчить про спростування доводів позивача. Таким чином, при вчиненні виконавчих написів дотримані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. За наведеного, просять в позові відмовити в повному обсязі. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. не з»явився, проте надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, що суд вважає за можливе. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І.М. не з»явилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча належно повідомлялася про час та місце слухання справи, проте суд вважає, що матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 26.12.2006 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № LVL6АК00000047, згідно п.п.1.1. якого Банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 26.12.2006 року по 26.12.2011 року виключно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 17 200, 00 доларів США, на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 5 494,36 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісячно у період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 26 число кожного місяця /а.с. 11-12/. Згідно з розрахунку заборгованості за договором № LVL6АК00000047 від 26.12.2006 укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], наданим ПАТ КБ «Приватбанк», станом на 02.08.2017 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 97 499, 00 доларів США, що за курсом 25,85 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.08.2017 року становить 2 520 347,48 грн. Також з вказаного розрахунку вбачається, що заборгованість по вказаному кредитному договорі виникла з 2006 року /а.с. 13-17/. Виконавчим написом №11954 від 17.11.2017 року, вчиненим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №LVL6АК00000047 від 26.12.2006 року в розмірі 97499,98 доларів США, що за курсом 25,85 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.08.2017 року складає 2520374,48 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800,00 грн. /а.с.6/. Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55938733 від 06.03.2018р., винесеної приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білим А.М., відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 11954 виданого 17.11.2017р. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем /а.с. 9-10/. Крім того, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис від 11.09.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №8703, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у сумі 2 510 260,40 грн., які є боргом за Кредитним договором №LVL6АК00000047 від 26.12.2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», а саме кошти у розмірі: залишок заборгованості за кредитом - 12 780,15 доларів США; залишок заборгованості за відсотками - 25 599,16 доларів США; комісія - 733,01 доларів США; пеня - 57 305,29 доларів США, а всього - 96 417 доларів США, що за курсом НБУ станом 11.07.2017 року становить 2 507 260,40 грн. /а.с. 63/. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №56471977 від 23.05.2018р., приватним виконавцем Меленчуком В.І., відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 8703 виданого 11.09.2017р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Іриною Михайлівною /а.с. 66-69/. Також з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.11.2018р. вбачається, що внаслідок реорганізації Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» /а.с. 144/. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі -Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з пунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмову повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувану можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. При цьому, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про виконавче провадження»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відміннім від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт (подання стягувачем відповідних документів) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Отже, в основі вчинення вищевказаної нотаріальної дії лежить факт безспірності наявної у боржника заборгованості. З тексту виконавчих написів вбачається, що нотаріуси керувалися ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Пункт 2 Переліку було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року залишена без змін визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, в тому числі п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості», та зобов'язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Суд бере до уваги також положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Таким чином, нотаріуси при вчиненні оспорюваних виконавчих написів керували пунктом Переліку, який був незаконним та нечинним. Крім того, суд бере до уваги мотиви, якими керувався Київський апеляційний адміністративний суд, приймаючи постанову від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, визнаючи нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». На переконання суду, оскаржуваною постановою, крім іншого, порушуються основоположні, конституційні права та свободи позивачів, зокрема статті 41 Конституції України стосовно того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Оскаржуваний акт створює протиправні можливості для сторони кредитора без належних, передбачених законом, на те підстави, протиправно позбавляти сторону позичальника його права власності на кошти та маймо, примушуючи останнього до тривалого і важкого процесу оскарження виконавчого напису, при цьому доки буде тривати оскарження, власність вже може бути безповоротно втрачена. Крім того варто зазначити, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним. Разом з тим, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства. Таким чином, при винесенні 26 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України Постанови № 662, порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи. У постанові від 26 вересня 2018 року в справі № 320/10208/15 Верховний Суд прийшов до правового висновку, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30,34,35 ЦПК України, 2004 року, не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було порушено право позивача, передбачене статтею 41 Конституції України стосовно того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Окрім того цим самим було не забезпечено справедливий баланс інтересами позивача та суспільства, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що сума заборгованості, яка була стягнута оспорюваними виконавчими написами, не є безспірною. Судом встановлено, що 26.12.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було укладено Кредитний договір № LVL6АК00000047 згідно п.п.1.1. якого Банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 26.12.2006 року по 26.12.2011 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 17 200, 00 доларів. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено такий правовий висновок, згідно з яким припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, сторонами кредитного договору № LVL6АК00000047 від 26.12.2006 року погоджено строк кредитування до 26.12.2011 року. Таким чином, починаючи з наступного дня право АТ КБ «Приватбанк» на нарахування процентів та неустойки припинилося. Однак, як випливає із виконаного відповідачем розрахунку заборгованості станом на 02.08.2017 року за договором № LVL6АК00000047 від 26.12.2006 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], проценти та пеня продовжували нараховуватися після закінчення строку кредитування. Оскільки в розрахунок заборгованості за Кредитним договором, на підставі якого були вчинені оспорювані виконавчі написи, всупереч вимогам вищенаведених норм матеріального права було включено нараховані після зміни строку виконання основного зобов'язання відсотки та пеня , то така заборгованість не може вважатися безспірною. Тобто існування спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису є тією обставиною, яка виключає безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса. Як зазначено в обидвох оспорюваних написах, строк за який провадиться стягнення, - з 26.12.2006 року по 11.07.2017 року. Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частиною 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат" унормовано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі-Порядок), нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (пункт 3.2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку). Пунктом 3.5 глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Отже, виходячи із наведених норм та враховуючи обставини справи, спірними та такими, що підлягали вирішенню судами попередніх інстанцій є два питання: чи вчинено спірний виконавчий напис в межах річного строку з дня виникнення права вимоги у стягувача та чи підтверджували надані нотаріусу документи безспірність вимог до боржника (Позивача). Так, пунктом 2.3 глави 16 Порядку передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору, здійснюється нотаріусом після спливу 30 днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Як зазначалось вище, пунктом 3.1 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, зокрема, що з дня права вимоги у відносинах між підприємствами минуло не більше одного року, та п. 3.4 Порядку передбачено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Тобто, наведений у розділі 3 Порядку трирічний строк для вчинення виконавчого напису пов'язується саме з виникненням у стягувача права вимоги до боржника, а не з виникненням у стягувача права на звернення до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису у зв'язку з невиконанням боржником чи іпотекодателем в тридцятиденний строк вимоги про усунення порушень, про яку (вимогу) зазначено в пунктом 2.3. Порядку. Таким чином, при вчинененні оспорюваних виконавчих написів було стягнуто заборгованість, строк якої перевищує три роки, що суперечить вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Суд, критично оцінює покликання представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, відзиві на заяву позивача про збільшення позовних вимог, а також доповнення до відзиву, як на підставу відмови у позові, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та суперечать нормам чинного законодавства. Враховуючи вищенаведене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв'язку, установивши, що стягнення за виконавчими написами відбулося на підставі нормативного-правового акту, визнаного недійсним з моменту його прийняття, розмір заборгованості розраховано з порушенням закону, строк, за який проводилося стягнення перевищує три роки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов»язані з розглядом справи. Із змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ордеру про надання правової допомоги від 26.03.2018р., акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги №26-03/02 від 26.03.2018р., рахунку №1 від 26.03.2018р., квитанцій від 29.03.2018р., 19.06.2018р., 13.07.2018р., 20.08.2018р., долучених до матеріалів справи, позивач [PERSON] уклав з адвокатським бюро [PERSON] договір про надання правової допомоги та здійснив оплату такої у розмірі 4900 грн. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь держави слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved