Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що вироком Чигиринського районного суду від 7 серпня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Вказаним злочином їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з довготривалим лікуванням, і яку вона оцінює у 50000 грн. та просить стягнути на її користь з відповідача. Крім того просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 640 грн. В судовому засіданні позивачка зменшила свої позовні вимоги та прохала стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15000 гривень, пояснивши суду, що вона протягом тривалого часу перебувала на лікуванні, перенесла кілька операцій, що призводило до фізичного болю та душевних хвилювань. Крім того, її син після перенесеного інсульту, перебуває у тяжкому стані, весь час хворіє і вона змушена була проходити лікування самостійно та шукати на це грошові кошти. Представник позивачки [PERSON] підтримав зменшені позовні вимоги, прохав їх задовольнити в повній мірі, пояснивши суду, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та наїзду на неї автомобіля відповідача, позивачка зазнала фізичного болю та моральних страждань. У зв'язку з цим просить стягнути з відповідача на користь позивачки 15000 грн. моральної шкоди та понесені нею судові витрати. Відповідач позов визнав частково та пояснив суду, що він оплачував лікування позивачки в лікарні, а сплатити кошти в сумі 15000 гривень він не в змозі, оскільки отримує пенсію в розмірі 4000 гривень та сплачує ще й витрати на лікування позивачки, згідно до вироку суду. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона приходиться невісткою позивачці, яку автомобілем збив відповідач, і не бачила, щоб він надавав їй допомогу. В результаті аварії позивачка втратила можливість вільно пересуватися, в неї був нервовий зрив, вона часто плакала. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає з позивачкою по сусідству і після аварії доглядала за нею. допомагала їй по господарству, оскільки їй важко було ходити, вона падала. Вислухавши позивачку та її представника, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Так, вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 7 серпня 2017 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Вказаний вирок суду набрав чинності 7 вересня 2017 року та учасниками процесу не оскаржувався. Позивачка була визнана потерпілою по даній справі, однак за вироком суду питання про відшкодування їй шкоди не вирішувалося, оскільки цивільний позов до [PERSON] нею не заявлявся. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки вироком суду, що набрав чинності, встановлено, що внаслідок злочинних дій відповідача позивачці заподіяно матеріальну шкоду, що полягала у витратах на лікування та моральну шкоду, що полягала у втраті здоров'я та душевних хвилюваннях, то ця обставина є обов'язковою для суду при розгляді даної справи. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій, які регулюються Цивільним Кодексом України. Як передбачено ч.1 ст. 1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. А у пункті п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами та доповненнями) зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.9 вищевказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, визначаючись щодо відшкодування позивачці моральної шкоди, суд виходить із такого. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним Кодексом і відповідними законами України. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А у пункті п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами та доповненнями) зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.9 вищевказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що внаслідок злочину, вчиненого відповідачем, позивачка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров'я, та зазнала душевних і моральних страждань у зв'язку із втратою здоров'я, тобто порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивачки та її сім'ї в цілому. Факт перебування позивачки на лікуванні підтверджується наданими нею випискою з історії хвороби № 1706 від 21.07.2016 року, виданої травматологічним відділенням Чигиринської ЦРЛ, виписним епікризом № 7119, виданим опіковим відділенням КНП «Перша черкаська міська лікарня» Черкаської міської ради, випискою з історії хвороби № 2091 від 15.08.2016 року, виданої травматологічним відділенням Чигиринської ЦРЛ. Вище вказані відомості підтверджують факт перебування позивачки протягом 60 днів на стаціонарному лікуванні у зазначених медичних закладах з приводу лікування завданих їй злочином тілесних ушкоджень. При цьому, не дивлячись на те, що з часу вчинення злочину минуло півтора року, відповідач не вжив жодних заходів щодо відшкодування позивачці моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ним злочину, частково відшкодувавши лише витрати на її лікування. Зазначене, на думку суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних страждань, яких зазнала та продовжує зазнавати позивачка. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем злочином позивачці завдано моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на це, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань позивачки, їх тривалість, майновий стан відповідача, який є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі 4000 гривень, з яких сплачує на користь лікарень витрати, понесені ними під час лікування позивачки, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного та,

Outcome: partial