Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 3\~637\~136 грн. 00 коп. Вимоги позову позивач обґрунтував тим, що сторони у справі перебували у трудових відносинах, які були врегульовані контрактом (строковим трудовим договором) та додатковою угодою, строк дії яких за згодою сторін було визначено з 01.08.2014 року до 30.05.2015 року. За поясненнями позивача за весь час дії договору та у наступному, відповідач жодного разу не сплатив йому передбачених додатковою угодою сум заробітної плати. 30.05.2015 року дія вказаного строкового трудового договору закінчилась та відповідач, у порушення трудового законодавства, не провів повний розрахунок з позивачем та не виплатив йому всіх належних сум. З такого заборгованість відповідача по сплаті заробітної плати, за розрахунками позивача, склала 132\~000 дол. США, що, згідно вимог позову еквівалентно 2\~913\~240 грн. 00 коп. (із застосуванням курсу валют 22,07 грн. до 1 дол. США), та оскільки відповідач не провів повний розрахунок з позивачем у день його звільнення, позивач з підстав ст. 117 КЗпП України, просив суд додатково стягнути з відповідача компенсацію відповідної затримки в розмірі 723 986 грн. 00 коп. Представник відповідача звернувся до суду з письмовими запереченнями, у яких вказував на зміст контракту та додаткової угоди та наголошував на тому, що за вказаними документами заробітною платою є лише ті виплати, що передбачені п.4.1 контракту, та такі суми своєчасно сплачувались футболісту-професіоналу, натомість визначена додатковою угодою №1 додаткова (заохочувальна) винагорода, яку позивач вважає заробітною платою, такою, у розумінні законодавства не є, та разом з тим її виплата є умовною, тобто існують певні умови її виплати за сумлінне виконання своїх обовязків та участь у 50 і більше відсотках матчів основного складу ТОВ «ФК Говерла» а з такого підстав для стягнення з ТОВ «ФК Говерла» грошових сум, що вказує позивач представник відповідача не вбачав. У судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені вимоги, просили суд задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував на їх безпідставність, та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. Згідно контракту №498 від 01.08.2014 року, що укладено між сторонами, та відповідно до умов якого [PERSON] був прийнятий на роботу до ФК «Говерла» на посаду Футболіста-професіонала (п.1.1 контракту) на строк з 01.08.2014 року по 30.05.2015 року, включно, із можливістю його подовження або укладенням на новий строк за погодженням сторін (п.6.1 контракту). Пунктом 4.1 контракту встановлено, що за виконання трудових обовязків, передбачених цим контрактом, позивачу сплачується заробітна плата у розмірі посадового окладу Футболіста-професіонала згідно штатного розпису команди в національній валюті України. Пунктом 4.2 контракту визначено, що за сумлінне виконання своїх обовязків позивач може отримувати додаткову виплату, розмір, умови і порядок виплати якої визначаються у додатковій угоді до даного контракту за взаємною згодою сторін. Цим самим пунктом сторони погодили, що Додаткова виплата, що виплачується відповідно до додаткової угоди, не є заробітною платою у розумінні ст. 94 КЗпП України. Згідно додаткової угоди №1 від 01.08.2014 року, що укладена між сторонами до трудового контракту №498 у відповідності до п. 4.2 контракту, сторони погодили, що розмір додаткової виплати на сезон 2014/2015 років становить 12\~000 дол. США на місяць у гривневому еквіваленті, за Курсом Національного банку України, додаткова виплата може виплачуватись як у доларах США так і в національній валюті України. З викладеного вбачається, що в силу укладеного між сторонами контракту та додаткової до нього угоди у ТОВ «ФК Говерла» виникли обовязки перед позивачем, щодо сплати передбаченої контрактом (п. 4.1 контракту) заробітної плати та додаткових виплат ( п. 4.2 контракту, додаткова угода №1). Натомість за поясненнями сторін додаткові виплати, розмір та порядок сплати яких визначено додатковою угодою №1 відповідачем на користь позивача сплачені не були. Так відмову у сплаті таких сум представник відповідача пояснив тим, що позивач відіграв в основному складі команди ТОВ «ФК «Говерла» в осінній частині Чемпіонату України лише 3 матчі (провів на полі 270 хвилин з 1260 можливих), та на підтвердження таких обставин вказував на витяг з Офіційного сайту Федерації футболу України. Надаючи оцінку такому витягу суд зазначає, що він заслуговує на критичну оцінку, оскільки не містить звичайних ознак аналогічних витягів не має повного посилання на інтернет-сторінку та разом з тим не містить відомостей про безпосередню участь футболіста у грі. Додатково щодо таких обставин до матеріалів справи долучено лист Федерації Футболу України №474 від 24.02.2016 року про те, що впродовж змагального сезону 2014/2015 років позивач провів у складі команди "Говерла" м. Ужгород 2 матчі по 90 хвилин, а разом - 180 хвилин ігрового часу, що не відповідає наданій представником відповідача інформації про проведення позивачем у грі "на полі" 270 хвилин. Разом з тим, посилання сторони відповідача на незначну участь позивача у іграх Чемпіонату України, та тлумачення п.п. 3.2-3.4 Додаткової Угоди, як таких обставин, що дають підстави на зменшення, аж до невиплати взагалі, додаткової виплати позивачу через неналежне виконання трудових обовязків не можуть бути прийняті судом, оскільки вказаними пунктами передбачено зменшення додаткової виплати по-перше за неналежне виконання позивачем зобовязань, що випливають з п.п. 3.1.1-3.1.4 п. 3.1 трудового контракту (ухилення від участі у заходах з підвищення спортивної майстерності, недотримання правил гри з футболу, невиконання умов статуту і колективного договору Клубу, інших регламентних документів, порушення правил внутрішнього розпорядку клубу, ухилення від сприяння зростанню авторитету клубу або завдання йому шкоди, ухилення від приймання участі в іграх (матчах) футбольних команд клубу і у всіх заходах, повязаних з учбово-тренувальним процесом, а також порушення обовязку з звернення до медичної служби Клубу у разі хвороби чи тримання травм), а по-друге у випадку, коли роботодавцем встановлено наявність передбачених п. 3.3 додаткової угоди умов для зменшення додаткової виплати, питання про зменшення такої виплати, а також розмір зменшення, що не може перевищувати 75% базового значення, вирішується Радою Клубу за поданням генерального директора Клубу та головного тренера, натомість жодних належних доказів а ні наявності передбачених п. 3.3 додаткової угоди обставин, а ні ухвалення Радою Клубу відповідного рішення про зменшення виплати суду не надано. Одночасно, у будь-якому випадку, додаткові виплати не можуть бути встановлені нижче 25% від базової суми. Додатково суд зазначає, що по при посилання представника відповідача на незначну участь позивача у матчах у формі «гри у полі» та зменшення з таких підстав сум виплат - така форма участі у матчі не є єдиною чи виключною, та одночасно з тим укладеними між сторонами угодами не передбачено будь яких мінімальних значень щодо участі футболіста-професіонала у матчах саме у формі «гри у полі». Одночасно щодо такого обґрунтування відповідачем його заперечень суд зауважує, і про те, що з аналізу наведеного контракту вбачається, що участь у іграх (матчах) футбольних команд Клубу є посадовим обовязком футболіста-професіонала та в силу засад трудового законодавства добросовісність виконання працівником його обовязків обставина, яка презюмується, якщо інше не доведено належними доказами. Належними доказами при вирішенні такого питання є відомості про притягнення робітника до дисциплінарної відповідальності у встановленому КЗпП України порядку, однак жодних доказів такого характеру до суду надано не було. Так, узагальнюючи суд зазначає, що з долучених до матеріалів справи доказів та пояснень будь яких підстав (доказів їх існування), а також відповідного рішення про зменшення додаткової виплати футболісту не вбачається, а з такого суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення відповідної заборгованості. При цьому суд окремо звертає увагу на правову природу такої заборгованості. Так, в силу ст. 20 Закону України «Про оплату праці», оплата праці за контрактом визначається угодою сторін. Контракт є особливою формою трудового договору Відповідно до КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Укладаючи контракт №498 від 01.08.2014 року його сторони погодили, що позивач, за виконання ним його посадових обовязків отримує оклад згідно штатного розпису команди, та може отримувати додаткові виплати, які виплачуються відповідно до Додаткової угоди. Також сторони погодили, що зазначені додаткові виплати не є заробітною платою у розумінні ст. 94 КЗпП України, та можуть виплачуватись як клубом, так і третіми особами. Наведені положення контракту кореспондують засадам свободи трудового договору. При цьому суд зауважує і про те, що відповідно до положень ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а з такого, оскільки додаткові виплати не є заробітною платою, - їх правову природу слід розуміти як грошове зобовязання, що випливає з трудових відносин, та застосовувати до їх врегулювання загальні засади, встановлені Главою 48 ЦК України. Кореспондуючим є висновок про те, що положення ст. 116, 117 КЗпП України застосуванню до зазначеної заборгованості застосовані бути не можуть, а отже вимоги позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку задоволенню не підлягають. Щодо загальних засад виконання зобовязань то суд зазначає про наступне. Відповідно до 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Під належним виконанням зобовязання слід розуміти виконання такого зобовязання належними сторонами боржником перед кредитором, у встановлений таким зобовязанням строк, та у визначеному місці (якщо таке встановлено угодою) у національній грошовій одиниці (якщо зобовязання є грошовим та суму визначено у іноземній валюті). З викладених фактичних обставин справи вбачається, що відповідач, в супереч покладеному на нього обовязку, не сплачував позивачу грошові кошти додаткові виплат, в розмірі 12000,00 дол. США у гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України, щомісяця, у період дії контракту №498, з 01.08.2014 року по 30.05.2015 року, тобто впродовж 10 місяців. Представник позивача у своїх вимогах та поясненнях вказував на прострочення відповідачем 11 місячних платежів, однак за обставинами справи суд підтвердження такого не вбачає. З викладеного вбачається, що заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 120\~000 дол. США (12000,00х10), що має бути стягнена у гривневому еквіваленті. Щодо розрахунку гривневого еквіваленту заборгованості суд звертає увагу на наступне. Згідно приписів ст.ст. 3, 10, 11 ЦПК України позивач, звертаючись до суду, наділений виключним правом визначати підстави та предмет позову а також обирати спосіб захисту права, що він вважає порушеним. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суди, в свою чергу, несуть кореспондуючий обовязок розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, і межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, звертаючись до суду з позовом, та надаючи судовому засіданні пояснення, сторона позивача просила суд стягнути заборгованість у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день подання позову та при цьому наводили у своїх розрахунках курс валют 1,00 дол. США до 22,07 грн. Позовна заява була подана до суду 27.08.2015 року за вхід. № 33732/15. Згідно витягу з офіційного сайту Національного банку України (за посиланням: http://www.bank.gov.ua/), станом на день подачі позову до суду, 27.08.2015 року, офіційний курс валют становив 2142,5702 грн. до 100,00 дол. США, тобто менший за пропонований позивачем. За загальним правилом суди, при ухваленні рішення у справі мають конвертувати іноземні валюти у національну валюту України за курсом на день проголошення рішення, якщо підстави для збереження валюти зобовязання відсутні. Зі змісту укладеної між сторонами додаткової угоди підстав для збереження валюти зобовяння не вбачається, разом з тим з аналізу п. 2.1 такої угоди вбачається, що зазначена заборгованість має бути стягнута у гривневому еквіваленті. Виходячи з наведеного та повертаючись до вказаних засад диспозитивності суд доходить висновку про те, що для визначення гривневого еквіваленту заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача застосуванню підлягає офіційний курс валют, встановлений на день подання позову до суду, та складає 2\~571\~084 грн. 24 коп., відповідно до розрахунку 120000,00х2142,5702/100. Щодо інших обставин, які суд зясував в ході вирішення справи. Представник відповідача заперечував можливість обчислення гривневого еквіваленту заборгованості на день подання позову та вказував, що за його переконанням умовам додаткової угоди відповідає курс валют 11,96 грн. до 1 дол. США що був встановлений на момент підписання угоди, однак дослідивши таке питання суд вказує на те, що вказані заперечення представника відповідача спростовуються аналізом розділу 2 додаткової угоди, де всі платежі (не залежно від часу їх проведення) визначені у доларах США, та змістом ст. 533 ЦК України, оскільки зобовязання визначено у іноземній валюті, та угодою між сторонами іншого, відмінного від передбаченого ст. 533 ЦК України, порядку визначення суми не встановлено. Перед зверненням позивача до суду з цим позовом, останній звертався до Київського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Така заява була розглянута судом та задоволена. У наступному відповідач звернувся до суду з заявою про скасування зазначеного наказу, та за наслідками її розгляду судом, 13.07.2015 року було постановлено ухвалу про скасування судового наказу з підстав наявності між сторонами мотивованого спору. Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу на питання підсудності справи суду. Виходячи положень ч.1 ст. 110 ЦПК України та з того, що місце проживання позивача зареєстровано у Київському районі м. Одеси, а заявлені позивачем вимоги про стягнення заробітної плати, вбачаються такими, що витікають з трудових правовідносин суд відкрив провадження. У наступному, за наслідками розгляду Апеляційним судом Одеської області апеляційної скарги ТОВ «ФК «Говерла» що була подана з питань недотримання судом правил підсудності, суд апеляційної інстанції дійшов аналогічних висновків та залишив Ухвалу Київського районного суду м. Одеси без змін. При цьому висновок суду про доцільність застосування до правовідносин, які складись між сторонами засад Глави 48 ЦК України, а не норм трудового законодавства не виключають походження такого спору з трудових правовідносин, та разом з тим таких висновків, щодо вирішення спору по суті суд дійшов вже перебуваючи у нарадчій кімнаті для вирішення справи по суті, а тому був позбавлений можливості вирішити питання про направлення справи на розгляд до іншого суду. Оскільки на час відкриття провадження позивача було звільнено від сплати судового збору з передбачених п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654,00 грн. З викладеного та

Outcome: partial