Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі ПАТ «Ощадбанк) звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] в якому зазначив, що 06.07.2007р. між ПАТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії за №136-07 (далі кредитний договір), відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 69300 доларів США (далі дол.), зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 %, з лімітом кредитування протягом 24 місяців, з терміном остаточного повернення 05.07.2017р.. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивачем укладено іпотечні договори з [PERSON] №136-07/01 від 06.07.2007р. та 136-07/02 від 16.12.2009р., та договір поруки з [PERSON] №136-07/02 від 06.07.2007р.. Через порушення [PERSON] умов повернення кредиту рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 20.05.2013р. було задоволено позов ПАТ «Ощадбанк» та звернуто стягнення на предмети іпотечних договорів. Вартість майна, на яке звернуто стягнення загалом складає 59101,71дол., що еквівалентно 472400грн.. Оскільки судове рішення про звернення стягнення на іпотечне майно фактично не виконано, а відповідачі в добровільному порядку не виконують кредитних зобовязань позивач звернувся до суду 14.02.2014р. і просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 124181,28дол. (еквівалент у гривні 1\~061 836,87грн), яка розрахована станом на 13.02.2014р. і складається з наступних сум: заборгованість за кредитом 69300дол. (592563,51грн), по процентам з користування кредитом за період з 01.03.2009р. по 28.08.2013р. 38115,82дол. (325916,94грн), пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за період з 12.02.2013р. по 12.02.2014р. 16765,46дол. (143356,42грн). Рішенням суду від 02.04.2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15.04.2015р., позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.02.2016р. рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час повторного розгляду справи позивачем уточнені позовні вимоги і остаточно позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 110747,28дол. (еквівалент у гривні станом на 12.04.2016р. 2\~831\~874,29 грн.), яка складається з наступних сум: заборгованість за кредитом 69300дол. (1772042,51грн.), по процентам за користування кредитом за період з 14.03.2011р. по 28.08.2013р. 21312,06дол. (544962,14грн.), пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за період з 12.04.2015р. по 12.04.2016р. 20135,22дол. (514869,64грн.). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі. В своїх запереченнях посилався на пропуск позивачем строків звернення до суду, а тому просив застосувати позовну давність і відмовити у позовних вимогах. Відповідач [PERSON] позовні вимоги також не визнав в повному обсязі. В своїх запереченнях посилався на пропуск позивачем строків предявлення вимоги до нього, як поручителя (ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України), у звязку з чим договір поруки вважає припиненим, а тому просив відмовити у позовних вимогах. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. В обґрунтування вимог посилалася на обставини, викладені в позовній заяві. Зауважила, що направлення банком листів-претензій до позичальника та поручителя не є обставиною, яка змінює строк виконання зобовязань за кредитним договором. Вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним зобовязанням здійснений [PERSON] 19.09.2011р. на суму 1000дол., що перериває строки позовної давності. Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом 14.02.2014р., тобто в межах спливу шестимісячного строку з моменту набрання законної сили (28.08.2013р.) рішенням суду від 20.05.2013р., яким звернуто стягнення на заставне майно за іпотечними договорами. Просила задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі та відшкодувати позивачу судові витрати з оплати судового збору. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачем було надіслано відповідачам листи-претензії від 10.09.2009р. та 08.02.2010р., якими позивач фактично змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором у звязку з чим з цього моменту починає обчислюватись строк позовної давності тривалістю у три роки. У звязку з цим трирічний строк позовної давності за позовними вимогами сплинув. Зауважив, що останній платіж по кредитному договору був здійснений у вересні 2009р., що не потребує доказування, оскільки встановлено рішенням суду від 20.05.2013р. (рішення про звернення стягнення на заставне майно за іпотечними договорами). Стверджував, що особисто [PERSON] з квітня 2009р. не здійснював жодних платежів на виконання зобовязань за кредитним договором. Просив відмовити у задоволенні позову через пропуск позовної давності. У разі відмови у позові просив відшкодувати [PERSON] судові витрати в розмірі 24117,38грн (витрати з оплати правової допомоги - 10575грн., витрати, повязані з проїздом представника позивача для участі у судових засіданнях, - 2603,18грн., добові витрати на відрядження 3897,60грн, судовий збір за подання апеляційної скарги 1827грн, касаційної скарги 2557,80грн., витрати, повязані з оплатою судової експертизи, 2656,80грн.). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані ним письмові заперечення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Зокрема, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 06.07.2007р. між ПАТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії за №136-07 (а.с.37-39 т.1). За кредитним договором [PERSON] отримав в кредит грошові кошти в сумі 69300дол. на споживчі потреби з лімітом кредитування протягом 24 місяців, на умовах щомісячної сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,5%, з кінцевим терміном повернення кредиту 05.07.2017р.. Зобов'язання за кредитним договором було забезпечено наступними договорами : - договір іпотеки № 136-07/01 від 06.07.2007р., укладеним між позивачем та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов якого, іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок з прибудовами, та належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: пров. Тельмана, буд.20, м. Черкаси (а.с.40-42 т.1); - договір іпотеки № 136-07/02 від 16.12.2009р., укладеним між позивачем та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов якого, іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: пров. Тельмана, буд.20, м. Черкаси, з кадастровим номером 7110136400-02-054-0039, площею 580 кв.м. з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.43-46 т.1); - договір поруки №136-07/02 від 06.07.2007р., укладений між позивачем та відповідачами, за умовами якого поручитель [PERSON] зобов'язався перед позивачем відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язання за кредитним договором, а також, додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (а.с.47-48 т.1). Факт отримання [PERSON] кредитних коштів в повному обсязі підтверджується видатковими касовими ордерами № 577108_001 від 11.07.2007р. на суму 10000дол. та № 602921_001 від 13.07.2007р. на суму 59300дол. (а.с.49 т.1). Взяті на себе зобов'язання [PERSON] належним чином не виконав, у зв'язку з чим за кредитним договором утворилась заборгованість. 10.09.2009р. та 08.02.2010р. позивачем було надіслано відповідачам листи-претензії з вимогою про дострокове (протягом тридцяти календарних днів з моменту орання претензії) повернення суми кредиту з виплатою прострочених відсотків за користування кредитом (а.с.164-167, т.2). 29.04.2010р. позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмети іпотеки - жилий будинок та земельну ділянку для задоволення грошових вимог позивача в сумі 83812,38дол., що еквівалентно 669912,35грн. Вказана сума складається із заборгованості по кредиту 69300дол., та процентами 13199,51дол. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.05.2013р. позовні вимоги банку задоволені. Вартість майна, на яке звернуто стягнення визначено судом в розмірі 59101,71дол., що еквівалентно 472400грн. Зазначене рішення суду залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій і набрало законної сили 28.08.2013р. (а.с.55-58 т.1). Зазначене рішення суду до теперішнього часу не виконано і не може бути виконано через набрання чинності Закону України від 03.06.2014р. №1304-VII«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З моменту набрання законної сили рішенням суду від 20.05.2013р. позивач припинив нарахування процентів за користування кредитними коштами. На теперішній час заборгованість за кредитним договором є непогашеною і складає 110747,28дол., що еквівалентно у гривні станом на 12.04.2016р. 2\~831\~874,29 грн., згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.179-182, т.2). Зазначені обставини підтверджуються відповідними письмовими доказами та не заперечуються сторонами у зв'язку з чим суд вважає їх доведеними. За таких обставин позивач вимагає стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором. Тож спір між сторонами виник з кредитних правовідносин і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та умовами кредитного договору і договору поруки. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК, які регулюють позикові зобовязання. Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Укладеним між позивачем та [PERSON] кредитним договором передбачалося, що позичальник отримує кредит в період з 06.07.2007р. по 05.07.2009р.. Позичальник зобов'язаний повернути кредит у строк до 05.07.2017р. шляхом здійснення рівних платежів, які сплачуються щомісячно до 25 числа кожного місяця (п.1.2 кредитного договору). За користування кредитом позичальник зобовязаний сплачувати банку проценти на основі ставки 12,5% річних (п.1.5.1.1 кредитного договору). Проценти нараховуються щомісячно на відсотковий рахунок за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом починаючи з дати видачі кредиту до настання остаточного терміну його повернення (п.1.5.1.2 кредитного договору). Всупереч вимог ст.1049 ЦК та п.3.3.1 кредитного договору [PERSON] допустив порушення свого зобовязання з повернення кредиту та сплати процентів за його користування, оскільки з 2009р. не здійснював відповідних платежів. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За загальним правилом зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК). Статтею 546 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою. Згідно ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Кредитним договором, укладеним між позивачем та [PERSON], передбачено зобовязання позичальника зі сплати неустойки у вигляді пені в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.4.1.1 кредитного договору). Згідно уточнених позовних вимог розмір неустойки розрахований позивачем за період з 12.04.2015р. по 12.04.2016р., тобто в межах одного року, і складає 20135,22дол. За таких обставин загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 110747,28дол. (еквівалент у гривні станом на 12.04.2016р. 2\~831\~874,29 грн.), і складається з наступних сум: заборгованість за кредитом 69300дол. (1772042,51грн.), по процентам за користування кредитом за період з 14.03.2011р. по 28.08.2013р. 21312,06дол. (544962,14грн.), пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за період з 12.04.2015р. по 12.04.2016р. 20135,22дол. (514869,64грн.). Рішенням суду від 20.05.2013р. звернуто стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості в межах суми 59101,71дол., що еквівалентно 472400грн на момент ухвалення рішення. Зазначене рішення суду набрало законної сили 28.08.2013р., проте на момент розгляду спору залишається невиконаним через обєктивні причини, зокрема у зв'язку з набранням чинності Закону України від 03.06.2014р. №1304-VII«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до розяснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму ВССУ за №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Тож оскільки на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена, то позивач має право вимагати стягнення суми заборгованості з відповідачів. Таким чином, враховуючи, що на момент розгляду справи судом зобовязання за кредитним договором не виконано, то право позивача на повернення йому суми кредиту, процентів за його користування та неустойки є порушеним і підлягає захисту у спосіб, зазначений в позовній заяві. Щодо строків позовної давності суд зауважує наступне. Положеннями укладеного між сторонами кредитного договору передбачено, що строк позовної давності для всіх грошових зобовязань позичальника складає три роки (п.6.5 договору). Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань. В постанові від 02.09.2015р. по справі №2-1085цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Судом встановлено, що кредитним договором передбачено обовязок позичальника повернення кредиту шляхом щомісячних платежів рівними частинами, починаючи з серпня 2009р.. Остаточним терміном повернення кредиту є 05.07.2017р. (п.1.2 кредитного договору). За таких обставин умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу). Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК). За таких обставин, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Саме така правова позиція викладена у постановах ВСУ від 19.03.2014р. у справі №6-20цс14, від 07.10.2015р. по справі №6-263цс15, від 03.02.2016р. по справі №6-18цс15, від 06.04.2016р. по справі №6-2520цс15 та інших. Натомість, в постанові від 27.01.2016р. по справі №6-990цс15 ВСУ виклав правову позицію, відповідно до якої зазначив, що предявляючи вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК змінює строк виконання основного зобовязання і зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Разом з тим суд зауважує, що визначаючи можливість застосування зазначеної правової позиції необхідно враховувати наступне. Згідно ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 651 ЦК передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено, що у разі будь-якого невиконання позичальником умов цього договору породжує у банку право достроково відкликати кредит, що у свою чергу створює для позичальника обовязок достроково погасити заборгованість за кредитом в повному обсязі та сплатити всі інші платежі. Сторони підтвердили, що дострокове відкликання кредиту не є односторонньою зміною умов цього договору (п.2.1.4 кредитного договору). З аналізу п.2.1.4, 2.2.1, 2.3.1 кредитного договору вбачається, що під словосполученням «відкликання кредиту» мається на увазі предявлення вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором. Пункти 2.3.2 та 3.3.1 кредитного договору передбачають виникнення у позичальника зобовязання про здійснення повного погашення кредиту протягом 30 календарних днів з моменту одержання вимоги банку про дострокове повернення кредитних коштів,. Проте, зазначені умови кредитного договору не скасовують інші його положення та не звільняють позичальника від виконання покладених на нього договором зобовязань, зокрема зі здійснення щомісячних платежів, нарахування процентів за період користування кредитом, а лише збільшують обсяг його зобовязань. Пунктом 3.2.2 кредитного договору передбачено право банку достроково стягнути з позичальника кредит, процентів та інших платежів у разі порушення позичальником умов цього договору. Право вимагати дострокового повернення кредиту та право дострокового стягнення кредиту не є тотожними поняттями, оскільки перше право може бути реалізоване кредитором самостійно, а друге лише за участю третіх осіб і реалізується на підставі судового рішення, виконавчого напису нотаріусу тощо. Отже передбачене п.3.2.2 кредитного договору право банку достроково стягнути з позичальника кредит та суму нарахованих процентів і інших платежів існує окремо і діє протягом усього часу дії договору, тобто до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (п.8.1 кредитного договору). Таким чином, направлення позивачем відповідачам письмових листів-претензій з вимогою достроково повернути кредитні кошти є реалізацією банком одного з передбачених договором прав на дострокове повернення кредитних коштів, але ж зазначені дії не свідчать про те, що позивач змінив строки дії кредитного договору і в односторонньому порядку змінив його умови. У зв'язку з вищевикладеним, з метою вирішення спору між сторонами на засадах справедливості, добросовісності і розумності, враховуючи такі засади регулювання цивільних відносин як свобода договору та гарантування судового захисту права та інтересу, на підставі ч.2 ст.214 ЦПК, суд вважає за необхідне відступити від правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 27.01.2016р. по справі №6-990цс15. Тож суд вважає, що право позивача звернутися до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту існує протягом усього часу дії кредитного договору і не змінилося через невиконання позичальником вимог кредитора про добровільне дострокове повернення кредиту. За таких обставин твердження представника відповідача [PERSON] що листом-претензією від 10.09.2009р. та від 08.02.2010р. позивач змінив строки дії кредитного договору, оскільки змінив строк виконання основного зобовязання за кредитним договором, є помилковими, оскільки в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК). Таким чином, у зв'язку з наявністю зобовязання позичальника повертати кредитні кошти щомісячними платежами, то починаючи з 25.08.2009р. [PERSON] мав щомісяця здійснювати повернення суми кредиту в розмірі 722дол. (69200дол./95місяців + останній платіж 610дол.) та сплачувати проценти, розмір яких мав обчислюватись відповідно до залишку суми кредиту (п.1.5.1.2 кредитного договору). Посилання представника відповідача на ту обставину, що до договору не надано графіку погашення кредиту суд не приймає, оскільки умовами кредитного договору не передбачено наявність такого графіку, а встановлено обовязок позичальника здійснювати щомісячні платежі. Розмір щомісячного платежу на повернення кредиту встановлений рішенням суду від 20.05.2013р., відповідно до якого судом встановлено, що за період з 01.09.2009р. по 28.04.2010р. розмір простроченої заборгованості за кредитом складає 5776дол.. Враховуючи, що позичальник зобов'язаний був здійснити за цей період 8 платежів, відповідно до п.1.2 кредитного договору, то розмір щомісячного платежу складає 722дол. на місяць. Тож на підставі ч.3 ст.61 ЦПК суд вважає зазначену обставину доведеною. Згідно ст.257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що також передбачено п.6.5 кредитного договору. Позивач звернувся з зазначеним позовом до суду 14.02.2014р., отже позовні вимоги, що стосуються платежів, які мали бути здійснені позичальником до 14.02.2011р., заявлені поза межами строків позовної давності. За період з 25.08.2009р. по 14.02.2011р. [PERSON] мав здійснити 18 платежів по 722дол., що складає 12996дол.. Таким чином, вимога позивача про повернення суми кредиту в розмірі 69300дол. підлягає частковому задоволенню в межах суми 56304дол.. Позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 14.03.2011р. по 28.08.2013р. в розмірі 21312,06дол. та пені за період з 12.04.2015р. по 12.04.2016р. в розмірі 20135,22дол. заявлені в межах строків позовної давності, а тому підлягають задоволенню. Таким чином, загальна сума позовних вимог, що підлягають задоволенню складає 97751,28дол. (56304дол.+21312,06дол.+20135,22дол), що станом на 12.04.2016р. (дата уточнення позовних вимог) еквівалентно 2\~499\~558,78грн. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (п.24 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5). Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВСУ від 11.11.2015р. по справі №6-2056цс15, від 09.09.2015р. по справі №6-933цс15. Судом встановлено, що у зв'язку з простроченням позичальником виконання зобовязання позивач заявив відповідачам вимогу (листи-претензії від 10.09.2009р., від 08.02.2010р.) про дострокове повернення кредиту та процентів з його користування, яка залишилась відповідачами без виконання. Заявляючи вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів за його користування позивач реалізував своє право, передбачене ч.2 ст.1050 ЦК та п.3.2.2 кредитного договору, змінив строки виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, а відтак шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя починає спливати з дати, зазначеної у першій претензії, тобто з 10.10.2009р. і закінчується 10.04.2010р.. За таких обставин, суд дійшов висновку, що порука [PERSON] припинилася, а відтак у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] необхідно відмовити. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стосовно судових витрат суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково (78,72% від первинно заявлених в позові), то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2876,43грн в якості відшкодування витрат з оплати судового збору. Оскільки рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відповідача [PERSON] суд не ухвалив, то його клопотання про відшкодування судових витрат задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial