Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач, в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в період з 25.01.1979р. по 25.02.2008р. працював на підприємстві Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ЦГЗК») на шахті «Орджонікідзе» підземним газоелектрослюсарем, підземним крипильщиком та гірничим майстром. За період його роботи на шахті Орджонікідзе неодноразово проходила реорганізація: в 1999р. шахта була передана в оренду ВАТ «Центральному гірничо - збагачувальному комбінату», в наступному шахта «Орджонікідзе» стала структурним підрозділом ВАТ «Центрального гірничо-збагачувального комбінату», в 2011р. ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» перейменований в ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 25.02.2008р. він звільнився із підприємства по ст.. 38 КЗпП України, за власним бажанням в звязку із виходом на пенсію. При звільненні йому був проведений розрахунок, але в червні місяці 2015р. позивач дізнався, що [PERSON] угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2008р. передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років трьохмісячну середню заробітну плату. Позивач зазначає, що він відпрацював на одному і тому ж робочому місці 29років то відповідач зобовязаний був виплатити вихідну допомогу при звільненні на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. позивач вважає, що відповідач зобовязаний на теперішній час виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 17483 гривень 04копійок, 10000 гривень моральної шкоди спричиненої невиплатою вихідної допомоги, 69924 гривень середній заробіток за час затримки при розрахунку, 28106 гривень 25копійок компенсацію втрати частини доходу в звязку із порушенням строку виплати. В судовому засіданні 22.03.2016 року представник позивача позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 9336 гривень 54коп., 10000 гривень моральної шкоди та 27349 грн. 76 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі відповідно до уточнень. Представник Відповідача - ПАТ «ЦГЗК», який діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечував та суду пояснив, що відповідно до вимог встановлених [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. [PERSON] договір встановлює обовязковість до віку та строку звільнення із підприємства, строки позовної давності сплинули. Більш детально виклав позицію в письмових запереченнях. Суд, вислухавши доводи сторін та вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до паспортних даних позивач [PERSON] [INFO].(.а.с.6), на час звільнення позивачу було 50 років. Із трудової книжки [PERSON] встановлено, що він 25.01.1979р. поступив на роботу на шахту «Орджонікідзе» підземним газоелектросварщиком 3розряду (запис під №5), потім працював підземним крипильником та гірничим майстром. 19.11.2001р. року позивач був звільнений в звязку із скороченням штату (запис №12), однак за рішенням Тернівського районного суду від 30.01.2003р. запис №12 трудової книжки є недійсним і позивач поновлений на роботі підземним гірничим майстром. Відповідно до запису №19 трудової книжки, позивач 25.02.2008р. звільнений був з ш. Орджонікідзе за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по ст.. 38КЗпП України.( а.с.7-10) [PERSON] договору ПАТ «ЦГЗК» на 2007-2008рр. наданого Відповідачем встановлено - розділі 7 «Соціальні гарантії пенсіонерам комбінату» пунктом 7.6, виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. З другого півріччя 2007р. здійснити таку виплату за умови якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років). Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19.01.2016р. вих. №031\\18 встановлено, що [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється і на ПАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою [PERSON]. Згідно довідки наданої відповідачем від 08.10.2015р. середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 3112грн. 18коп. [PERSON] Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки оновлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» [PERSON] Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених [PERSON] договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 більше років - тримісячної заробітної плати. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені [PERSON] Угодою гірничо-металургійного комплексу та [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так. Угодою передбачено виплач) вати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно віл стажу. [PERSON] договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами [PERSON] угодою, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. В даній ситуації суд вважає необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме [PERSON] угоди, виконання якої є обов'язком відповідача. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів. З врахуванням зазначеного право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати - є наявність в нього стажу 20 років і більше. Як встановлено в суді і не спростовано відповідачем позивач працював на підприємстві у відповідача більше 20 років. Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків років в даному випадку немає правового значення. [PERSON] угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. [PERSON] договору не можуть суперечити [PERSON] угоді. Заперечення представника відповідача відносно того, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні [PERSON] угоди, а отже не є її стороною не може бути взята до уваги, оскільки відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016р. [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». Згідно довідки наданої відповідачем від 08.10.2015р. середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 3112 грн. 18коп., при звільненні відповідач у відповідності до вимог [PERSON] угоди гірнично-металіргійного комплексу України на 2007-2008рр. зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плати що становить 9336грн. 54коп. Підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові о середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію. Враховуючи викладене, суд вважає, що так як [PERSON], який звільнений 25.02.2008 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку проведено не було, суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так, як вбачається із позовної зави [PERSON], останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27349 грн. 76 коп., за період з 26.02.2008 року по 26.08.2008 року. На підставі ст.117 КЗпП України,\~суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку\~у межах заявлених позивачем вимог до 9 000 грн. Підлягають частковому задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. З, 4, 11. 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України. Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і безпідставними є доводи про пропущення позивачем строку позовної давності. Разом із тим, заслуговують на увагу доводи представника ПАТ «ЦГЗК», з приводу розміру спричиненої моральної шкоди. Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 1 000 гривень. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки як зазначено в позові позивач в червні 2015р. дізнався про порушене його право невиплата одноразової допомоги при звільненні, судом не було встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право. Окрім того,ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, представник відповідача посилається на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року. Суд погоджується з відповідачем в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, а саме відсутність ознак заробітної плати у розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить ці витрати до фонду оплати праці. Проте враховує, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ст. 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці», заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік. премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до [PERSON] угоди допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім [PERSON] угоди) встановлено додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Ст. 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial