Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «Кийтранс-2005» про матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та просила стягнути з відповідача на її корить матеріальну шкоду в розмірі 4000 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 19.09.2014 року приблизно о 12год. 10хв. по проспекту Правди 100 в м.Києві на зупинці громадського транспорт, водій маршрутного таксі [NUMBER] д.н. [NUMBER] [PERSON] зупинився для висадки пасажирів, коли [PERSON] почала висадку із маршрутного таксі [NUMBER] водій [PERSON] не дочекавшись поки позивач закінчить висадку, закрив двері маршрутного таксі, та почав рух, внаслідок чого [PERSON] затиснуло дверима маршрутки, тоді водій маршрутки різко загальмував та відчинив двері, в результаті чого [PERSON] випала на землю та втратила свідомість. Позивач та її представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у матеріалах справи. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, посилаючись на спотворені факти викладені у позовній заяві. Третя особа в судове засідання не з»явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги даного позову не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 19.09.2014 року приблизно о 12год. 10хв. по проспекту Правди 100 в м.Києві на зупинці громадського транспорту, позивач [PERSON] при виході із маршрутного таксі [NUMBER] отримала травму. Перехожий, який був свідком даної дорожньо-транспортної пригоди, викликав швидку допомогу. Базою даних автоматизованої інформаційно-диспечерської системі «Швидка медична допомога» 19 вересня 2014 року було зареєстровано виклик №692 та здійснено виїзд бригади екстреної швидкої медичної допомоги. Відповідно до виписки №24755 із медичної карти стаціонарного хворого КМКЛШМД від 20.09.2014 року позивач отримала тілесні ушкодження: ЗЧМТ, струс головного мозку, забій грудної клітини з обох сторін, забій передньої черевної стінки, забій колінного суглобу, закрита травма грудного віддул хребта, консолідований перелом 11-го ребра, больовий синдром, остеохондроз грудного і поперекового відділів хребта, а також втрата свідомості позивача. 20 листопада 2014 року позивач звернулась до відділу ДАІ з обслуговування Подільського району ГУМВС України в м.Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення. За заявою позивача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12015100070001408. Кримінальне провадження, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.02.52015 року, відносно водія ТОВ «Кийтранс-2005» було закрито, у зв»язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 31.03.2015 року. Відповідно до пояснень позивача [PERSON] внаслідок протиправних дій [PERSON], їй було завдано тілесних ушкоджень, а тому вона була змушена понести значні матеріальні витрати на лікування у розмірі 4 000 грн., однак будь-які докази які б могли підтвердити заявлену суми матеріальної шкоди відсутні, та у судовому засіданні позивачем та її представниками надані не були. 15.03.2016 року на адресу суду через канцелярію надійшло заперечення на позов від представника відповідача, в яких зазначається, що відповідно до відповіді від Управління державної автомобільної інспекції від 15.12.2014 року було зазначено, що встановити в діях водія [PERSON] склад адміністративного правопорушення не вдалось. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Оцінюючи зібрані докази, в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження як наявності вини відповідача та третьої особи у заподіянні матеріальної та моральної шкоди позивачу, так і на підтвердження розміру зазначеної шкоди суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed