Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником квартири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач - її брат, який з листопада 2014 року в ній не мешкає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає їй як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій підтримала заявлені позовні вимоги та просила розглянути справу без її участі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, відповідно до рекомендованих листів виклики до суду повернулися з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Заяви про розгляд справи за його відсутність від відповідача не надходило. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. 10.05.2018 року згідно ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 4436-777383-2017 від 02.09.2017 року (а.с.6, 7). 05.07.2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, у зв'язку з чим остання змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 05.07.2017 року Кремінським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 44 (а.с.5). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.04.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 318, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.04.2015 року № 40212073 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.04.2015 року № 36631999, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.11-13). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 05.02.2018 року № 8646 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (брат) (а.с.10). Актом щодо встановлення фактичного місця проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] в даній квартирі не проживає з 2014 року (а.с.9). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири, в якій залишається зареєстрованим відповідач, чим позбавляє власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню.

Outcome: approved