Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач працював на посаді начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК Департаменту експертизи у Державному підприємстві «Київський експертно-технічний центр Держпраці» (далі за текстом - КЕТЦ) з 08.09.2015. В січні 2017 відносно позивача порушено кримінальне провадження №4201610000000272, в межах якого на підставі ухвали Печерського районного суду м.Києва від 05.01.2017 його було відсторонено від займаної посади строком до 04.03.2017. Наказом директора КЕТЦ Семчука Р.І. від 10.01.2017 №1-К позивача було відсторонено від посади з 05.01.2017 по 04.03.2017. З 06.03.2017 по 29.05.2020 позивача фактично не допускали до приміщення КЕТЦ та до виконання роботи на посаді начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК департаменту експертизи, пояснюючи це тим, що директор підприємства Семчук Р.І. категорично заборонив допускати позивача у приміщення згідно наказу №11-к від 06.03.2017 «Про продовження дії наказів від 10.01.2017 №1-к та від 10.01.2017 №8»ОД». Протиправні дії керівництва спричинили у позивача нервовий стрес, що призвело до підвищення тиску та захворюванням серцево-судинної системи, у зв`язку з чим неодноразово позивач проходив лікування (як стаціонарно так і амбулаторно). На письмове прохання про оплату лікарняних позивач отримав відмову від 20.04.2017. 20 і 29 травня 2020 позивач засобами поштового зв`язку направив до КЕТЦ заяви з вимогами поновити його на посаді та допустити до роботи, на що отримав відмову. На звернення позивача щодо надання йому копій наказів, які стосуються його відсторонення, надісланого відповідачу 01.09.2020, надано відмову. Позивач вважає незаконним його відсторонення від посади та зупинення виплати заробітної плати з 05.03.2017, а тому просить ухвалити рішення, яким визнати незаконними дії відповідача щодо цього, зобов`язати його допустити позивача до роботи, стягнути середньоденну заробітну плату, виходячи з розрахунку 704,58 грн за період з 05.03.2017 і до моменту ухвалення рішення судом. Крім того вважає, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 500 000 грн. Крім того, також просить зобов`язати відповідача оплатити лікарняні листи. Відповідачем поданий відзив, згідно якого проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що відстороняючи позивача від посади, відповідач не був обізнаний про хід кримінального провадження, оскільки не є його учасником і відсторонення до винесення судом рішення у справі є обґрунтованим. Вважає неправомірними вимоги про стягнення середнього заробітку за строк більший одного року (ст..235 КЗпП УКраїни). Вказує на те, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рух нок роботодавця, а стягнення лікарняних і оплата вимушеного прогулу є подвійним стягненням. Вимоги про стягнення компенсації завданої моральної шкоди вважає необґрунтованим. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Позивач працював на посаді начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК Департаменту експертизи у Державному підприємстві «Київський експертно-технічний центр Держпраці» (КЕТЦ) з 08.09.2015. В січні 2017 відносно позивача порушено кримінальне провадження №4201610000000272, в межах якого на підставі ухвали Печерського районного суду м.Києва від 05.01.2017 його було відсторонено від займаної посади строком до 04.03.2017. Наказом директора КЕТЦ Семчука Р.І. від 10.01.2017 №1-К позивача було відсторонено від посади з 05.01.2017 по 04.03.2017. Наказом директора КЕТЦ Семчука Р.І. №11-к від 06.03.2017 «Про продовження дії наказів від 10.01.2017 №1-к та від 10.01.2017 №8»ОД» продовжено дію цих наказів до винесення судом рішення по справі. У цьому наказі зазначено, що він винесений на підставі ухвали Печерського районного суду м.Києва від 05.01.2017 у справі №757/702/17-к та ч.5 ст.65 Закону України «Про запобігання корупції». З того часу позивач на роботу допущений не був, згідно табелю обліку робочого часу за весь цей період на роботі відсутній. Відповідно до ст..46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від посади є одним із заходів забезпечення кримінального провадження (ст..131 КПК України). Частиною 1 і 2 ст.154 КПК України передбачено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу. Судом встановлено, що після 04.03.2017 рішення про продовження строку відсторонення від посади позивача в порядку ст..158 КПК України не приймалось. Отже, суд приходить до висновку про те, що наказ директора Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» від 06.03.2017 №11-к «Про продовження дії наказів від 10.01.2017 №1-К та від 10.01.2017 №8 «ОД», який продовжено дію попередніх наказів про відсторонення [PERSON] є незаконним, оскільки суперечить положенням КЗпП. Посилання відповідача на те, що відповідно до ст.154 КПК України, відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження, не спростовуються висновків суду, оскільки ні слідчим суддею, ні судом, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження відносно [PERSON] таке рішення після 04.03.2017 не постановлювалось. Посилання не необізнаність з ходом кримінального провадження не свідчить про обґрунтованість винесення оскаржуваного наказу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. З період з 06.03.2017 по момент ухвалення рішення, [PERSON] , який був обмежений у доступі до робочого місця у зв`язку з відстороненням від роботи наказом від 06.03.2017, який є незаконним не отримував заробітну плату, що визнано в судовому засіданні представником відповідача. Крім того, позивачем надано суду листки непрацездатності АДВ №186660, серії АДВ №869090, серії АДІ №547388, серії АДВ №869059, серії АДХ №476413, серії АДІ №172348, серії АДХ №084421, серії АДХ №192503, серії АДХ №337561, серії АДХ №335288, серії АДХ №339171, серії АДШ №280212. Розрахунок розміру невиплаченої заробітної плати за період з 06.03.2017 по 26.08.2021 має бути здійснений у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Згідно довідки ДП «КЕТЦ», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 704,58 грн. Провівши відповідний розрахунок, судом встановлено, що відповідачем має бути сплачено позивачу невиплачену заробітну плату за 988 робочих днів у розмірі 696 105 гривень 04 копійки невиплаченої заробітної плати за період з 06.03.2017 по 26.08.2021. Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасової непрацездатності на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Згідно частини 2 цієї статті, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім зазначеної вище невиплаченої заробітної плати відповідач має сплатити позивачу 42 274 гривень 80 копійок в рахунок оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності згідно листків непрацездатності серії АДВ №186660, серії АДВ №869090, серії АДІ №547388, серії АДВ №869059, серії АДХ №476413, серії АДІ №172348, серії АДХ №084421, серії АДХ №192503, серії АДХ №337561, серії АДХ №335288, серії АДХ №339171, серії АДШ №280212. Загальна кількість днів, які мають оплачуватись роботодавцем складає 60 днів. Індексацію заробітної плати передбачено законом. Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 33 Закону України "Про оплату праці" у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно із ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Заробітна плата та період тимчасової непрацездатності безпідставно позивачу не оплачувалась роботодавцем з 2017 року, у зв`язку з чим суд вважає правильним стягнути також з відповідача на користь позивача виплати, пов`язані з індексацією заробітної плати. При цьому, суд враховує те, що такі суми є складовою заробітної плати і порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при відстороненні позивача від роботи є підставою для нарахування сум індексації поряд з заробітною платою, про стягнення якої просить позивач. Проведеним розрахунком визначено, що сума індексації невиплаченої заробітної плати становить 313 256,27 грн., а сума індексації неоплачених лікарняних листів - 19 103,98 грн. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається зі змісту ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичний чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч.1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішуючи питання про відшкодування завданої моральної шкоди, враховуючи вимоги ст.1167 ЦК України, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, вчинення ним дій, якими порушено гарантовані Конституцією України трудові права позивача, а саме необґрунтовано прийнято рішення про його відсторонення від посади на тривалий строк. З цих підстав, суд вважає правильним позовні вимоги в частині відшкодування завданої немайнової (моральної) шкоди задовольнити частково, оскільки розмір моральної шкоди позивачем був завищений, зазначена вище судом сума повністю відповідає характеру та обсягу моральних страждань позивача, тривалості вимушених змін у його житті. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача допустити позивача до роботи, вважаючи такі вимоги передчасними. Після набрання судом рішення суду щодо визнання наказу про відсторонення незаконним та у випадку створення роботодавцем позивачу перешкод для виконання трудових обов`язків він вправі звернутись до суду за захистом своїх прав. В даний час судом здійснюється захист порушених трудових прав позивача шляхом визнання незаконним наказу про відсторонення, наявність якого унеможливлювала виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що заявлені у справі вимоги підлягають задоволенню частково, в межах та за підстав, що зазначені вище. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн., а на користь держави - 10 707,40 грн. Позивачем також заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500 грн., на підтвердження яких надано Договір №17/20 від 01.10.2020 про надання правової допомоги, який укладений між [PERSON] і Адвокатським бюро «Ігоря Мороза», Акт здачі приймання наданих послуг від 03.03.2021 і квитанцію про перерахування витрат у розмірі 8 500 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, зазначені витрати відповідають умовам укладеного договору про надання правової допомоги, є співмірними зі складністю справи, часом, який витрачений адвокатом на виконання робіт (надання послуг) тощо, а тому приходить до висновку про необхідність їх стягнення з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial