Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала таким. 29.08.2001 року між ними із відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають сина: [PERSON], [INFO]. 25 березня 2015 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області вищезазначений шлюб між ними із [PERSON] було розірвано. За час шлюбу ними було набуто майно, яке було зареєстроване на ім'я відповідача, а саме: - придбана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0, 15 га., яка розташована по [ADDRESS] згідно Договору купівлі - продажу від 07.04.2005 року; - побудовано житловий будинок, загальною площею 123,5 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м., на вищевказаній земельній ділянці, що розташована по [ADDRESS] Однак, у зв'язку з тим, що в добровільному порядку вони не змогли домовилися про порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності їх як подружжя, позивач просила суд здійснити поділ майна подружжя, визнавши за нею, [PERSON], право власності на ? частину житлового будинку та на ? частку земельної ділянки площею 0,15 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач та її представник не з'явились. В заяві, яку представник позивача адресував суду, зазначив про підтримання позовних вимог, просив суд позов задовольнити, а розгляд справи проводити за їх із позивачем відсутності. Відповідач в судове засідання також не з'явився, однак надав суду заяву, в якій визнав позовні вимоги, підтвердив обсяг нажитого ними із позивачем як подружжям майна, на яке вказано у позовній заяві, не заперечував стосовно задоволення позову в частині поділу майна по ? частці за кожним, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Прийнявши до уваги те, що сторони використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що відповідає правилам ст.197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 березня 2015 року ухваленого у цивільній справі № 136/2564/14-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 29 серпня 2001 року органом РАЦС Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, актовий запис № 6, - було розірвано. Вказане рішення суду набуло законної сили 06 квітня 2015 року. Судом встановлено та сторонами цього спору визнавались обставини, що за час шлюбу ними була придбана земельна ділянка, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,15 га., кадастровий номер - [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS], відповідно до Договору купівлі - продажу земельної ділянки укладеного 07.04.2005 року та посвідченого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 07.04.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №639, стороною якого значиться [PERSON]. На вказаній земельній ділянці сторонами було збудовано житловий будинок, загальною площею 123,5 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м., що розташований за цією ж адресою. Вказані об'єкти нерухомого майна були зареєстровані на ім'я відповідача, підтвердженням чого слугує Витяг про державну реєстрацію прав від 12.09.2012 року за №35465272. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч. 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зокрема, у відповідності з ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, у п. 23 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України звернуто увагу судів на те, що при вирішенні спорів між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналізуючи зібрані у справі докази, судом встановлено та сторонами цього спору не заперечувався обсяг нажитого подружжям майна за час шлюбу, що підлягає поділу між ними. При цьому, суд враховує, що між сторонами шлюбний договір не укладався, домовленості між ними щодо визначення часток у спільній сумісній власності майна не досягнуто, сторони не вчинили жоден дій щодо реального поділу нажитого ними майна, тому суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Крім цього, суд бере до уваги, що відповідач позов визнав, не заперечував щодо його задоволення. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вказана позиція має місце у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі". Приймаючи до уваги те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується ст.88 ЦПК України, а тому у разі задоволення позову, присуджує понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати (а.с.18) з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved