Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування частково недійсним, усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання вчинити дії. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] 15.04.2016 року придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] розташовану по вул. [ADDRESS] в м. Києві та жилий будинок, розташований на цій же земельній ділянці, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м2. Наприкінці серпня 2016 року до позивачки прийшов [PERSON] і повідомив її, що саме він є власником будинку [ADDRESS] в м. Києві, він є зареєстрованим в ньому, пред'явивши [PERSON] договор дарування жилого будинку та свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння. Згідно договору дарування [PERSON] подарувала своєму чоловікові [PERSON] дерев'яний житловий будинок [ADDRESS] в м. Києві, жилою площею 8,9 м2. Далі [PERSON] 22.09.2016 року проник до домоводіння [PERSON], встановив на вхідних дверях будинку [ADDRESS] в м. Києві замок, чим став перешкоджати позивачу у володінні та користуванні її власним нерухомим майном. Тому просять визнати договір дарування жилого будинку [ADDRESS] в м. Києві, укладений 18.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі Бюро технічної інвентаризації м. Києва за №3к 285 недійсним в частині адреси обдарованого майна - будинку [ADDRESS] в м. Києві замість будинку [ADDRESS] в м. Києві, усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження її будинком [ADDRESS] в м. Києві та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] розташованої по вул. [ADDRESS] в м. Києві та зобов'язати Дарницьку районну у м. Києві державну адміністрацію зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON] в будинку [ADDRESS] в м. Києві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що саме він є власником будинку [ADDRESS] в м. Києві, і він є зареєстрованим в ньому, на підставі договору дарування жилого будинку та свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, за якими [PERSON] подарувала йому дерев'яний житловий будинок [ADDRESS] в м. Києві. Представник Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала, пояснивши, що у березні 2017 року [PERSON] звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про скасування реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] в будинку [ADDRESS] в м. Києві. Відповідач має право скасувати реєстрацію фізичних осіб в тому випадку, якщо вона була здійснена з порушенням чинного законодавства. Згідно листа Дарницького РВ ГУДМС України в м. Києві №849-17 від 22.02.2017 року документи, які слугували підставами реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] в будинку [ADDRESS] в м. Києві знищені у встановленому законом порядку у зв'язку з закінченням їх терміну зберігання. Тому [PERSON] було відмовлено у знятті з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки не було встановлено порушень чинного законодавства при їх реєстрації. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засіданні не з'явились, про розгляд справи були повідомлені судом належним чином (а.с.119), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у їх відсутність не звертались. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі змісту ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 30.05.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання договору дарування частково недійсним, усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання вчинити дії. За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як наголошує ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено у судовому засіданні, на підставі витягу з рішення №275 виконкому Дарницької районної ради народних депутатів від 31.05.1988 року було надано дозвіл [PERSON] на оформлення права особистої власності та видачу свідоцтва на домоволодіння: будинок [ADDRESS] в м. Києві, який складається з 1 житлової кімнати площею 8,9 м2, кухні площею 7,2 м2, надвірні споруди: сарай Б; В; Г, вбиральня Д, замощення, огорожа, водопровід, побудованого у 1976 році (а.с.23). На підставі даного рішення 20.06.1988 року [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на вказане домоволодіння, а саме на будинок [ADDRESS] в м. Києві (а.с.24). Однак при реєстрації даного свідоцтва Київське міське бюро технічної інвентаризації 23.08.1988 року зареєструвало право власності за [PERSON] на будинок [ADDRESS] як вбачається з реєстраційного посвідчення (а.с.25). При цьому літера „А" до номеру будинку [ADDRESS] була не додрукована, як оформлявся весь документ, а дописана власноруч. В подальшому 18.12.1997 року [PERSON] подарувала [PERSON] будинок [ADDRESS] в м. Києві згідно договору дарування жилого будинку, в п.1 якого зазначено, що жилий дерев'яний будинок жилою площею 8,9 м2, до нього примикають сарай, погреб, вбиральня, а п.2 договору наголошує, що вказаний будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20.06.1988 року (а.с.26). Як зазначає інформаційна довідка Київського міського бюро технічної інвентаризації цей договір був посвідчений 7-ю Київською державною нотаріальною конторою 18.12.1997 року за №3-к 285 і зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.01.1998 року (а.с.40). Як пояснив у судовому засіданні відповідач [PERSON], [PERSON] отримувала тільки одне свідоцтво про право власності на домоволодіння у 1988 році. Тобто, суд робить висновок, що [PERSON] подарувала [PERSON] 18.12.1998 року саме будинок [ADDRESS] в м. Києві, а не будинок [ADDRESS] в м. Києві, на який не отримувала правоустановчий документ. В свою чергу, управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації було надано дозвіл №109 від 10.04.2002 року [PERSON], який помер та його сину [PERSON] на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку [ADDRESS] в м. Києві, загальною площею 60,0 м2, жилою площею 41,2 м2 (а.с.27). Згідно технічного паспотру, виготовленого 6.07.2012 року КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", власником земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] розташованої по вул. [ADDRESS] в м. Києві та жилого будинку, розташованого на цій же земельній ділянці, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м2, є [PERSON] (а.с.28-33). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2014 року було визнано за [PERSON], дружиною померлого чоловіка [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер [NUMBER] а також на житловий будинок [ADDRESS] в м. Києві (а.с.34-35). 15.04.2016 року було укладено два договори купівлі-продажу житлового будинку НАІ 742869 та купівлі-продажу земельної ділянки НАІ 742871, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим у реєстрі за №2695, за якими [PERSON] продала, [PERSON] придбала у власність житловий будинок [ADDRESS] в м. Києві, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м2 та земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.37; 39). Того ж дня дане нерухоме майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.38). Тобто, позивач [PERSON] набула право власності на зазначені вище об'єкти нерухомого майна. У відповідності до ч.1, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 20.09.2016 року Київське міське бюро технічної інвентаризації надіслало відповідь [PERSON], в якій зазначає, що в архіві Бюро є інвентаризаційна справа №36194 на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] в м. Києві, на який 14.06.2002 року Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація видала свідоцтво про право власності [PERSON]. В подальшому право власності перейшло до [PERSON]. Зазначений будинок побудований у 1954 році, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м2. Крім того, в архіві Бюро є інвентаризаційна справа №36192 на інший одноквартирний садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] в м. Києві побудований у 1976-1978 роках, загальною площею 16,1 м2, житловою площею 8,9 м2. 20.06.1988 року Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація видала свідоцтво про право власності [PERSON] на цей будинок, але за адресою [ADDRESS]. Під час оформлення договору дарування, за яким право власності на житловий будинок жилою площею 8,9 м2 перейшло від [PERSON] до [PERSON] була допущена неточність, яка полягала в тому, що будинок [ADDRESS] був зазначений під номером [ADDRESS], в інвентаризаційній справі №36192 є запис про те, що цей будинок згорів в 1988 році (а.с.44). Вказані обставини знайшли своє відображення і в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2017 року (а.с.71-72), які не підляють доказуванню при розгляді даної справи. Таким чином, 18.12.1997 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою було посвідчено договір дарування між [PERSON] та [PERSON] будинку жилою площею 8,9 м2, який ще у 1988 році згорів. На підставі цього факту [PERSON] отримала квартиру [ADDRESS], де і проживає тривалий час відповідач [PERSON] без реєстрації, що підтверджується даними у позовній заяві, рекомендованим листом поштового відділення про вручення [PERSON] судового повідомлення (а.с.66), поясненнями самого відповідача [PERSON], який зазначив саме таку адресу місця проживання у судовому засіданні. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки у оскаржуваному договорі дарування не вірно зазначено номер будинку [ADDRESS]-А, а не [ADDRESS] в м. Києві, що відбулось в наслідок технічної помилки працівників Київського міського бюро технічної інвентаризації при реєстрації права власності за [PERSON] на будинок [ADDRESS] в м. Києві на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20.06.1988 року, що суперечить волевиявленню власника майна при його відчуженні, тобто даруванні, суперечить актам цивільного законодавства, тому даний договір необхідно визнати недійсним в частині адреси обдарованого майна - будинку [ADDRESS] в м. Києві замість будинку [ADDRESS] в м. Києві, так як вказане порушує право власності позивача. Згідно ч.1, ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як наголошує п.28 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2.03.2016 року №207 „Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" реєстрація місця проживання перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. За змістом п.7.1 Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22.11.2012 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи скасовується в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. Оскільки реєстрація [PERSON] в будинку [ADDRESS] в м. Києві відбулась 22.02.1998 року (а.с.18),тобто зразу після реєстрації 20.01.1998 року оскаржуваного договору дарування (а.с.40), а реєстрація відповідачів відповідно [PERSON] - 22.10.2005 року (а.с.19-20) і [PERSON] - 8.04.2006 року (а.с.21-22) і здійснена з порушенням чинного законодавства, тому Дарницьку районну у м. Києві державну адміністрацію необхідно зобов'язати зняти вказаних відповідачів з реєстраційного обліку вказаного будинку [ADDRESS] в м. Києві, що порушує право позивача. Оскільки судом достеменно встановлено чинення перешкод відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] у користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS] в м. Києві та земельною ділянкою в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1000 га, що і не заперечував сам відповідач, тому його необхідно зобов'язати не чинити перешкоди, так як вони порушують право володіння і користування позивача своїм майном.

Outcome: approved