Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування домоволодінням №34 по вул. Карельська в м. Кривому Розі. В обґрунтування свого позову [PERSON] вказала, що вона є єдиною власницею домоволодіння, розташованого в м. Кривому Розі по вул. Карельська, буд.34, згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами №3884 від 20.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] [PERSON] є сусідом та колишнім співвласником домоволодіння №34 по вул. Карельська, яке вона придбала в грудні 2017 року. При цьому, відповідач не є членом її родини. За вказаною адресою зареєстровано її співмешканця [PERSON] та відповідача по справі. З моменту придбання домоволодіння та по теперішній час, вона сплачує комунальні платежі, утримує у належному технічному стані домоволодіння та здійснює ремонтні роботи для благоустрою будинку. Окрім того, позивач просить звернути увагу, що фактично вона позбавлена права оформити субсидію на сплату комунальних платежів за вказане домоволодіння, оскільки для її оформлення потрібна довідка про доходи відповідача, яку вона надати не має змоги. Вона неодноразово намагалась розшукати відповідача з метою добровільного зняття його з реєстраційного обліку, але її зусилля виявилися марними. Вважає, що знаходження відповідача на реєстраційному обліку у її домоволодінні порушує та обмежує її майнові права та в майбутньому може перешкодити їй у здійсненні права розпорядження своєю власністю, у звязку із чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач до суду не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності в якій просить позовні вимоги задовольнити, у разі неявки відповідача, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до судового засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що у справі маються поштові повідомлення, про причини неявка суд не повідомив. Представник третьої\~особи у\~судове засідання\~не з'явився,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлявся належним\~чином,\~до суду\~надав заяву\~про розгляд\~справи за\~його відсутності.При ухваленні рішення покладався на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить домоволодіння №34 по вул. Карельська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., яку вона придбала у [PERSON] та [PERSON] попередніх власників, на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №3884, що підтверджується копією договору та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7-8, 9). Окрім того, відповідно до довідки №2342 від 12.09.2018, виданої головою вуличного комітету №16, [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [INFO]. Має такий склад сімї: [PERSON], [INFO], зареєстрований за вказаною адресою 22.08.1995 року, на теперішній час тут не проживає; проживає [PERSON] співмешканець [PERSON] (а.с.6). Вказана обставина, також підтверджується копією домової книги для реєстрації громадян, проживаючих у домоволодінні №34 по вул. Карельська, буд.34 (а.с.16-18). Таким чином,\~в ході судового розгляду встановлено, що один із попередніх власників квартири [PERSON] в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку, що призводить до створення перешкод позивачу у здійсненні нею права власності від порушень, не повязаних з володінням майном, яке в силу ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом предявлення негаторного позову. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між дійсним власником та членами сімї колишніх власників житла, які регулюються ст.346 ЦК України. Так, відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка згідно з ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 4 Статті 41 Конституції України та ст.321 ч.1 ЦК України, передбачена непорушність права власності, зокрема, вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірним домоволодінням підлягає захистові відповідно до змісту вказаної Конвенції. Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника (його родичів, членів сімї) такими, що втратили право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України), адже чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким вона не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON], будучи одним із колишніх власників житла, права на яке у нього припинилось з підстав відчуження майна на користь [PERSON] на підставі цивільно-правової угоди, фактом своєї реєстрації в домоволодіння №34 вул. Карельська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, де він не проживає з 2017 року, чинить позивачеві перешкоди у здійсненні такого права, яке за даних обставин підлягає захисту судом із задоволенням предявленого [PERSON] негаторного позову шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 704,80 грн. (а.с.1). На підставі викладеного й

Outcome: approved