Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначила, що їй, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . Після смерті останнього позивач разом з відповідачем звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини. 12.01.2017 державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/12 частку кожному квартири [ADDRESS] . Крім того, в подальшому позивачем 24.01.2017 підписано договір дарування цієї частки квартири. Відповідно до позиції позивача, при підписанні договору дарування, у зв`язку з поганим станом здоров`я, вона помилялась щодо його суті, та була введена в оману відповідачем. У зв`язку з наведеним позивач просила визнати недійсним Договір дарування частки квартири, укладений 24.01.2017 між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2019, головуючим по справі визначено суддю Мачуського О.М.. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 14.05.2019 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2019 року за клопотанням представника позивача - адвоката Новіковой Н.В. витребувано у Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи у паперовій формі, що містить усю інформацію щодо нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1145678812101) та копію договору дарування 1/3 частини № 2 в будинку [ADDRESS] , украденого між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , посвідченого нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-26. 13 червня 2019 року представником відповідача - адвокатом Пищидою В.М. надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що спірний договір дарування було укладено позивачем добровільно та він відповідав її волі. Позивачем не надано належних документів на підтвердження її хворобливого стану на момент укладання договору. Відповідач жодних дій, направлених на оману чи спотворення обставин для позивача не вчиняв. 01.08.2019 року за клопотанням представника позивача - адвоката Новіковой Н.В. було прийнято уточнену позовну заяву до [PERSON] , Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом та договору дарування недійсним. Позивач зазначила, що видані свідоцтва про право на спадщину від 12.01.2017 є недійсними з огляду на те, що нотаріусом визначено рівні частки у праві спільної власності самостійно, без урахування положень сімейного законодавства про спільну власність подружжя. З огляду на незаконність дій нотаріуса при видачі свідоцтв про право на спадщину, подальше дарування цього майна, на думку позивача також є незаконним. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , реєстровий № 2-12 та [PERSON] , реєстровий № 2-13, видані 12.01.2017 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Черненко І.М. у спадковій справі № 798/16, а також визнати недійсним Договір дарування частки квартири, укладений 24.01.2017 між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2019 року за клопотанням представника позивача - адвоката Новіковой Н.В. було витребувано зШостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи № 798/16 після смерті [PERSON] . 01.10.2019 представником відповідача - адвокатом Пищидою В.М. надано до суду відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого останній просив відмовити в задоволенні нових позовних вимог та зазначив, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, оскільки була приватизована. З огляду на вказане в діях нотаріуса не було жодних порушень, а видані свідоцтва про право на спадщину від 12.01.2017 є такими, що відповідають вимогам закону. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті Позивач в судовому засіданні пояснила, що у зв`язку з поганим станом здоров`я під час перебування у нотаріуса не розуміла суті події. Договір дарування 24.01.2017 року нею було підписано, оскільки відповідач розповів, що спільну квартиру поділить наступним чином: частки позивача та покійного батька переходять до нього, а інша частина залишається у брата - [PERSON] .. Оскільки Відповідач обіцяв, що оформлення дарування не вплине на неї та обіцяв, що буде і далі допомагати, вона вважала що укладає договір довічного утримання. Представник позивача - адвокат Новікова Н.В. в судовому засіданні підтримала позицію позивача, зазначивши, що в дійсності [PERSON] не мала на меті укладати договір дарування своєї частки квартири, а бажала укласти договір довічного утримання. Крім того, під час видачі свідоцтв про право на спадщину нотаріус не мала повноважень визначати частки у спільній сумісній власності. Представник відповідача - адвокат Пищида В.М. в судовому засіданні пояснив, що жодних порушень з боку нотаріуса при видачі свідоцтв про право на спадщину не було, оскільки квартира була приватизована родиною [PERSON] , суперечок проти рівності часток не було, а отже нотаріусом вірно визначено та поділено частку померлого [PERSON] .. Крім того, зазначив, що під час укладання договору дарування позивач розуміла, що передає безоплатно свою частку квартири сину. Це було зроблено нею добровільно за домовленістю з відповідачем. Під час підписання договору дарування 24.01.2017 позивачу було роз`яснено нотаріусом її права та обов`язки, роз`яснено суть правочину, перевірено недієздатність. Жодних доказів на існування хвороб чи іншого стану, що перешкоджало б розумінню події на момент укладення угоди, позивачем не надано. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що про укладання договору дарування він дізнався вже після події, коли мати показувала наявні документи на квартиру. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивача. У 2017 році, вона як член правління ОСББ збирала документи на право власності мешканців будинку [ADDRESS] . Під час спілкування з Позивачем вияснилось, що всі документи знаходяться у її сина - [PERSON] .. Останній при зверненні надав копії необхідних документів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивача. В 2015-2016 роках позивач розповідала їй, що старший син після смерті її чоловіка пропонував укласти договір довічного утримання. Заслухавши думку учасників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд доходить наступного висновку. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 28.11.1997 р., виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження № 3/3688-97 квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено актовий запис № 179. 19.12.2016 року до нотаріальної контори звернулись [PERSON] , [PERSON] з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину померлого [PERSON] . 12.01.2017 року до нотаріальної контори повторно звернулись [PERSON] , [PERSON] з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину померлого [PERSON] , а саме на ј частку квартири [ADDRESS] . Також заявники повідомили про іншого спадкоємця - [PERSON] . 12.01.2017 державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/12 частку кожному квартири [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] стало належати 1/3 частина квартири [ADDRESS] (1/4 + 1/12= 3/12+1/12=4/12=1/3). Щодо посилання позивача про незаконність дій нотаріуса по визначенню часток та подальшій видачі свідоцтв про право на спадщину, суд зазначає наступне. Згідно частини 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Судом встановлено, що при оформленні спадщини після [PERSON] , у сторін не було суперечок щодо розмірів часток у спільній квартирі. Так позивач особисто 12.01.2017 подала до нотаріальної контори заяву, за якою зазначила розмір частки, що підлягає спадкуванню після [PERSON] - 1/4. Згідно з ч. 2 ст. 1296 ЦК України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Так, згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Посилання позивача на належність їй половини частки майна померлого, як дружині є необґрунтованими. Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". При цьому суд приймає до уваги, що правовий режим приватизованого житла змінювався законодавцем в певні періоди. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З огляду на вищевикладене в суду відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , реєстровий № 2-12 та [PERSON] , реєстровий № 2-13, видані 12.01.2017 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Черненко І.М. у спадковій справі № 798/16. Щодо вимог про визнання недійсним Договору дарування частки квартири, укладений 24.01.2017 між [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. 24.01.2017 було укладено Договір дарування, за яким [PERSON] передала в дар [PERSON] належну їй 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 203 глави 16 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 717 глави 55 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Разом з тим, позивачем, в супереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано доказів в підтвердження своїх тверджень про обман відповідача при укладанні спірного договору, чи укладення договору під впливом помилки. Так, згідно п. 14 договору, передбачено, що сторони повідомляють про однакове розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов цього договору, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Проект цього договору складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених сторонами, та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений. Крім того, п. п. 15-17 Договору передбачено, що умови договору та правові наслідки його укладення сторонам роз`яснено нотаріусом, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті договору. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Також [PERSON] 24.01.2017 року склала нотаріально посвідчену заяву про відсутність у наслідок дарування порушення прав та законних інтересів осіб, а також пор розуміння положень ст. 62, 65, 74 СК України та ЦК України. Крім того позивач в судовому засіданні повідомила, що дарування частки, належної їй квартири було обумовлено нею з відповідачем, а головною підставою для звернення до суду є те, що відповідач, як син не піклується про неї. Посилання Позивача на погане самопочуття, що могло сприяти поганому розумінні вчиненої нотаріальної дії, жодним чином не підтверджено. Надані медичні документи стосуються періоду, що не охоплюється датою укладання договору. Так, позивач проходила обстеження на початку 2016 року, а в період з 08 по 20 серпня 2016 перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою № 0888216 КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради». При цьому захворювання, з приводу якого позивач проходила лікування не пов`язано з можливістю втрати рівня свідомості. Крім того, згідно медичних документів позивач проходила стаціонарне лікування в КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» у 2018 році, тобто вже після укладення спірного договору. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, третя особа: [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом та договору дарування недійсним, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed