Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою 01.02.2013 року, та уточнюючи свої позовні вимоги 20.02.2013 року, просив суд: 1) визнати спільною сумісною власністю придбане за час шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] майно, а саме: автомобіль ГАЗ-24 вартістю 16 000 грн., причіп до автомобілю вартістю 500 грн., диван з двома кріслами вартістю 7 000 грн., холодильник вартістю 3000 грн., два телевізори вартістю 4000 грн., газова плита вартістю 1200 грн., газова колонка вартістю 2000 грн., кухонний куток вартістю 800 грн., унітаз вартістю 600 грн., супутникове телебачення вартістю 800 грн., два пластикові балкони з вікнами вартістю 4600 грн., пластикове вікно вартістю 1500 грн., металеві ворота вартістю 2000 грн., а всього загальною вартістю 44800,00 грн.; 2) стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частину вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме - 22400,00 грн.; 3) стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що з 03.09.1999 року по 07.05.2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі - [PERSON] Під час шлюбу ними було придбане наступне майно: автомобіль ГАЗ-24 вартістю 16 000 грн., причіп до автомобілю вартістю 500 грн., диван з двома кріслами вартістю 7 000 грн., холодильник вартістю 3000 грн., два телевізори вартістю 4000 грн., газова плита вартістю 1200 грн., газова колонка вартістю 2000 грн., кухонний куток вартістю 800 грн., унітаз вартістю 600 грн., супутникове телебачення вартістю 800 грн., два пластикові балкони з вікнами вартістю 4600 грн., пластикове вікно вартістю 1500 грн., металеві ворота вартістю 2000 грн., а всього придбано майна на загальну суму - 44 800,00 грн. Оскільки після розлучення сторонам не вдається домовитися про порядок поділу спільно набутого майна, тому позивач наполягає на вирішенні даного спору в судовому порядку відповідно до вимог ст.ст. 60, 70, 71 СК України, 372 ЦК України, погоджуючись на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на вищевказане у сумі 22 400,00 грн. В судовому засіданні позивач - [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Додатково суду пояснили, що на даний час перелічене в позовній заяві майно, що було придбане сторонами під час шлюбу, знаходиться у користуванні відповідача в її власному будинку за адресою: [ADDRESS], а автомобіль ГАЗ-24, відповідач взагалі переховує, чим порушуються інтереси позивача, який на рівні з відповідачем має право на користування зазначеним майном. Відповідач - [PERSON], її представники - [PERSON] і [PERSON] кожен окремо позовні вимоги не визнали. Не заперечували, що дійсно, в період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль ГАЗ-24 з автопричепом, що їх позивач забрав та продав, а також одне металопластикове вікно для веранди, яке згодом згоріло внаслідок пожежі спричиненої з вини [PERSON], проте кошти на придбання зазначеного майна надходили від дітей [PERSON], оскільки пенсії позивача вистачало лише на продукти харчування, у зв'язку з чим, дане майно не може вважатися спільною сумісною власністю сторін і поділу не підлягає. Як не підлягає поділу і решта переліченого в позові майна, оскільки зазначені речі були придбані [PERSON] задовго до укладення шлюбу з позивачем, а отже жодних прав на нього позивач не має. Просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних законних підстав. Згідно положень ст.ст. 3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 22, 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час вирішення спору. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) Судом встановлено, що з 03.09.1999 року по 07.05.2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, хоча шлюбно-сімейні відносини між ними припинилися ще з 05.08.2011 року, від вказаного шлюбу дітей не мають (а.с. 5, 90-91). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме - 20.07.2007 року на Товарній біржі «Авто Ексклюзив», сторонами було придбано автомобіль марки ГАЗ-24, реєстраційний номер, [NUMBER], 1981 року випуску, що слідує з біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20.07.2007 року за №533 (а.с.83). Зазначений транспортний засіб 29.01.2008 року зареєстрований за позивачем - [PERSON] (а.с.6, 82). Відповідно до висновку експерта-автотоварознавця №Д21/02/14 від 12.02.2014 року середня ринкова вартість автомобіля марки ГАЗ-24, реєстраційний номер, [NUMBER], складає 7590,00 грн. (а.с.121-124), що свідчить про необґрунтоване завищення позивачем [PERSON] позовних вимог, щодо вартості автомобіля. В ході судового розгляду сторони звинуватили один одного у переховуванні спірного автомобіля. При цьому [PERSON] не заперечувала, що, дійсно, декілька разів забирала автомобіль, з тієї причини, що [PERSON] часто керував автомобілем в нетверезому стані, однак кожен раз повертала автомобіль додому, а востаннє - 03.08.2011 року, однак 05.08.2011 року, після вчинення позивачем пожежі в її будинку, виявилося, що [PERSON] вивіз автомобіль разом з причепом, місцезнаходження яких не відоме і до цього часу. Зі змісту відмовного матеріалу Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області № 699 за 2011 рік, дослідженого в судовому засіданні вбачається, що позивач звертався до міліції з заявою з приводу того, що [PERSON] 01.08.2011 року самовільно забрала у нього автомобіль ГАЗ-24, а відповідач в своїх письмових поясненнях від 01.08.2011 року визнала, що відвезла автомобіль до старшої дочки (а.с.8 відмовного матеріалу). Своє підтвердження знайшов також і факт пожежі 05.08.2011 року в будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS], згідно даних відмовного матеріалу Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області № 708 за 2011 рік. Про відсутність автомобіля в гаражі за адресою мешкання [PERSON] [ADDRESS] 05.08.2011 року свідчить наявний в матеріалах справи Акт очевидців (а.с.109). Тоді як доказів на підтвердження того, що [PERSON] повернула додому спірний автомобіль 03.08.2011 року, матеріали справи не містять, що виключає підстави пов'язувати відсутність автомобіля з позивачем. Згідно абз.2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що транспортний засіб ГАЗ-24, реєстраційний номер, [NUMBER], який придбано сторонами за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 ст.71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України). Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у разі, коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу автомобіля, який є неподільною річчю, а позивач хоч і виразив згоду на присудження йому грошової компенсації, однак матеріали справи не містять даних про сплату відповідачем на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, тому у суду відсутні підстави для присудження позивачу [PERSON] грошової компенсації замість його частки у праві власності на автомобіль, у зв'язку з чим, автомобіль марки ГАЗ 24, 1981 року випуску, державний номер [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], шасі № [NUMBER], який зареєстрований 29.01.2008 року за [PERSON] в Центрі надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Кривий Ріг та Криворізького району, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області та який є спільною сумісною власністю сторін, слід залишити у спільній частковій власності сторін, визначивши за кожним із них право власності по 1/2 частині вказаного автомобіля. Що стосується позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю та поділу решти спірного майна, а саме: дивана з двома кріслами вартістю 7 000 грн., холодильника вартістю 3000 грн., двох телевізорів вартістю 4000 грн., газової плити вартістю 1200 грн., газової колонки вартістю 2000 грн., кухонного кутка вартістю 800 грн., унітаза вартістю 600 грн., супутникового телебачення вартістю 800 грн., двох пластикових балконів з вікнами вартістю 4600 грн., пластикового вікна вартістю 1500 грн., металевих воріт вартістю 2000 грн., суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду ні позивачем, ні його представником не доведено обставини, на які вони посилалися як на підставу позовних вимог, а саме: обсяг спільно нажитого майна, як не доведено та не підтверджено відповідними доказами (чеками, квитанціями, розписками, договорами, товарними накладними тощо) джерело походження вказаного майна, час його придбання та дійсну вартість, що унеможливлює ідентифікацію вказаного майна, тоді як це є значущим та вирішальним аспектом для розгляду даної справи. Суд критично оцінює та не приймає до уваги пояснення допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що придбання спірної побутової техніки, зокрема холодильника, телевізорів та меблів відбулося під час перебування сторін у шлюбі на їхні спільні кошти, оскільки вони суперечливі з показами свідків [PERSON] та [PERSON], які вказували на протилежне. Що стосується причіпа до автомобілю, то він не зареєстрований, ніяких індивідуальних ознак позивач не зазначив та жодна із сторін не зазначила його наявність ні на час припинення ведення спільного господарства ні на час розгляду справи в суді, тому вказана річ також поділу не підлягає. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду із позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 229,40 грн., виходячи з ціни позову 22 400 грн. Враховуючи те, що судом частково задоволено позовні вимоги в межах поділу та визнання за кожним із сторін права власності по 1/2 частині автомобіля марки ГАЗ 24, вартість 1/2 частини якого складає 3795,00 грн. (7590,00 : 2 = 3795,00 грн.), що становить 16,94% від загальної суми позовних вимог (3795,00 грн. х 100% / 22 400 грн. = 16,94 %), тому відповідно до правила пропорційності, встановленого ч.1 ст.88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума 38,86 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених позивачем судових витрат (229,40 грн. х 16,94% задоволених вимог / 100 % = 38,86 грн.).

Outcome: partial