Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 25 липня 2007 року акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач ПАТ «Укрсоцбанк»), та третя особа [PERSON] уклали договір кредиту № 921-2, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 50000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 25 липня 2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань 25 липня 2007 року сторони уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку власне домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS]. Протягом дії кредитного договору третя особа [PERSON] систематично не виконував належним чином договірні зобов'язання в частині своєчасного погашення заборгованості, у зв'язку з чим, станом на 21 липня 2017 року допустив кредитну заборгованість в сумі 99095 гривень 93 копійок. У зв'язку із тим, що третя особа у добровільному порядку кредитну заборгованість не повертає, просив звернути стягнення на домоволодіння по [ADDRESS], яке належить відповідачу [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 70700 гривень. В судовому засіданні представник позивача не з'явився, однак від нього надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи у його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися та не повідомили суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 липня 2007 року акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Укрсоцбанк», та третя особа [PERSON] уклали договір № 921-2, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 50000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 25 липня 2022 року. Відповідно до п. 1.1.1 вищевказаного договору погашення заборгованості по кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних фіксованих платежів. Зобов'язання за кредитним договором забезпечено нотаріально посвідченим договором іпотеки № 921-2 від 25 липня 2007 року, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку власне домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS]. Відповідно до п. 4.1 даного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 4.6 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із визначених способів, в тому числі на підставі рішення суду. Пунктами 4.7-4.7.2 договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, визначений у відповідному рішенні суду, в тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. При нотаріальному посвідченні іпотечного договору майновий поручитель [PERSON] вказав, що предмет іпотеки - домоволодіння по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, та належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З розрахунку банку вбачається, що станом на 21 липня 2017 року позичальник [PERSON] допустив кредитну заборгованість в сумі 99095 гривень 93 копійок, яка складається з суми заборгованості по кредиту в розмірі 34988 гривень, заборгованості за відсотками в розмірі 40982 гривень 40 копійок, пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 4682 гривень 84 копійок, пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 10560 гривень 66 копійок, інфляційних витрат за кредитом в розмірі 2421 гривень 40 копійок, інфляційних витрат за відсотками в розмірі 5460 гривні 63 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація як спосіб задоволення грошових вимог банку передбачено статтею четвертою іпотечного договору. У відповідності до ст. 41 вказаного Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Отже, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, суд приходить до висновку, що банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, обираючи спосіб реалізації предмету іпотеки, в тому числі зазначений у позові, оскільки вибір способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу як кредитору відповідно ч. 1 ст. 12, ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З досліджених судом матеріалів цивільної справи вбачається, що вимогою про усунення порушень від 13 вересня 2017 року, яка була відправлена через пошту 21 вересня 2017 року, позивач повідомив відповідача та третю особу про намір звернення стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення кредитної заборгованості. Із урахуванням того, що позов надійшов до суду 10 листопада 2017 року, суд вважає, що позивач дотримався визначеного ст. 35 Закону порядку звернення з даним позовом до суду. Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що в розумінні норми статті 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року в справі № 6-1923цс15 висловив правову позицію, згідно якої у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в резолютивній частині рішення, суд повинен обов'язково врахувати вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку» зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 1.3 кредитного договору та п.1.2 іпотечного договору загальна вартість предмету іпотеки становить 70700 гривень. Таким чином, зважаючи, що між сторонами при укладанні іпотечного договору досягнута згода щодо оцінки предмета іпотеки у резолютивній частині рішення слід зазначити, що початкова ціна на предмет іпотеки для його подальшої реалізації становить 70700 гривень. Відповідно до п. 1 ч ст. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі ст.ст. 16, 526, 530, 590, 591, 598, 599, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 6, 12, 33, 35, 39, 40, 41, 43 Закону України «Про іпотеку», суд

Outcome: approved