Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] посилаючись на те, що відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 09.02.1976 року за нею було визнано право власності на ? частину житлового будинку за [ADDRESS] 18.03.2012 року Виконавчий комітет Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області прийняв рішення згідно якого визнав за [PERSON] її матірю, право власності на житловий будинок за [ADDRESS]. 20.10.2014 року [PERSON], будучи веденою в оману її звідною сестрою [PERSON] безоплатно продала вказаний житловий будинок внукові [PERSON]. 22.12.2014 року постановою Сквирського районного суду Київської області рішення Виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Київської області було визнане, як незаконне. Вважає, що були порушені її права, як співвласника житлового будинку та матері [PERSON], оскільки остання через похилий вік, стан здоровя та будучи введеною в оману вчинила правочин під впливом помилки. Позивач у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила ухвалити рішення по суті позовних вимог. Представник відповідача, у судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що спірний житловий будинок, має на праві приватної власності належати їх матері [PERSON], оскільки був побудований нею. Позивач забезпечена іншим житлом, тривалий час не доглядала та не утримувала житло, тощо. Треті особи у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без їх участі. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 лютого 1976 року було поділено майно колгоспного двору в с. Лаврики Сквирського району Київської області та виділено [PERSON] та [PERSON] та неповнолітній дочці [PERSON] ? частини майна, а саме : ? частини хати на 1\~500 крб, ? частини хліва на 375 крб, погіб на 150 крб, корову на 300 крб, теля по 50 крб, ліжко на 40 крб, шкаф на суму 2\~486 крб. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР (п. 22,25 додатка N 1), затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.66 та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, підставою виникнення права власності та правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь, є рішення товариського суду : про розподіл майна колгоспного двору та по про розподіл будинку між подружжям (п. 8-а "Положення про товариські суди Української РСР" в ред. Указу Президії Верховної Ради УРСР від 9 грудня 1963 року). Вище зазначені правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Приймаючи до уваги, вище викладене суд, приходить до висновку, що спірний житловий будинок на праві приватної власності в рівних частинах тобто по ? належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Рішенням Виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 18.03.2012 року за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок за [ADDRESS] 08.04.2014 року Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції Київської області було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 18.03.2012 року. 20.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS]. 22.12.2014 року Сквирським районним судом Київської області була прийнята постанова, згідно якої рішення Виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 18.03.2012 року було визнане, як незаконне. Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Даний висновок знайшов своє відображення й у роз'ясненнях, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить лише власникові товару. З огляду на вище викладене, суд, приходить до висновку, що оспорюваний договір порушує права та законні інтереси позивача, як власника частини житлового будинку, а тому вважає за необхідним визнати його недійсним. Що стосується позовних вимог про зобов'язання стягнути з Реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції Київської області 1\~500 грн. сплачених за правовому допомогу, 145 грн. за виготовлення довіреності, 387 грн. за транспортні послуги та судовий збір то суд, вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається із позовної заяви Реєстраційна служби Сквирського районного управління юстиції Київської області є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по даній справі. Статус третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору визначений ст. 35 ЦПК України і залучаються чи вступають у справу зазначені треті особи, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Виходячи із вимог ст. 31 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору не є сторонами у справі та не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача. Реєстраційна служба Сквирського районного управління юстиції Київської області, яку позивач просить зобов'язати сплатити судові витрати, не є відповідачем по справі та взагалі не приймала участі в даній справі, а тому пред'явлені вимоги суперечать чинному процесуальному законодавству та окрім того дані витрати не підтверджені документально. На підставі викладеного та

Outcome: partial