Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - інваліда [PERSON] звернулись до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди. Позивачами до участі в справі в якості третьої особи залучено Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна, [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 27.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , діючи від свого імені та як законні представники малолітньої дитини-інваліда, [PERSON] [INFO] , та неповнолітнім (на момент укладення спірного правочину) [PERSON] , [INFO] , діючий за згодою батьків [PERSON] та [PERSON] , було укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким Продавець продає та передає, а Покупці купують та приймають у власність квартиру [ADDRESS] наступним чином: ј частина квартири на ім`я неповнолітнього [PERSON] ; ј частина квартири на ім`я малолітньої [PERSON] ; ј частина квартири на ім`я [PERSON] ; ј частина квартири на ім`я [PERSON] . Згідно п. 1.2 Договору відчужувана квартира належала Продавцю, Відповідачу у справі, [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири,. У п. 1.6 Договору зазначено, що Продавець наступним гарантує, що на момент укладення цього Договору квартира нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не перебуває, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб. Продавець свідчить, що незастережених недоліків, щодо квартири відсутні судові спори. Під час укладення угоди з купівлі-продажу нотаріус перевіряв правовстановлюючі документи, робив витяги з реєстру. Квартира під забороною, арештом не перебувала, що зазначено в п. 1.2, 1.6 договору купівлі-продажу квартири. Приватним нотаріусом були перевірені всі документи, необхідні для укладення договору купівлі-продажу квартири, ними були передані [PERSON] гроші за квартиру в повному обсязі, а саме: в розмірі 582 700,00 грн., що на день оформлення даного договору купівлі-продажу, за курсом НБУ склало 72950 доларів США. З 2012 року по сьогоднішній день в зазначеній квартирі проживають та зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , їх малолітня донька - [PERSON] , [INFO] , їх син - [PERSON] , [INFO] та батько [PERSON] - [PERSON] . З моменту придбання 2012 року Позивачі в придбаній квартирі, провели ремонтні роботи, які суттєво збільшили вартість квартири. Мотивуючі позовні вимоги, позивачі зазначають, що після придбання квартири [ADDRESS] , Позивачами за власні кошти було встановлено на балконі металопластикові вікна та утеплено балкон. Квартира є єдиним місцем проживання дітей позивачів [PERSON] та [PERSON] 2008 р.н., які є інвалідами з дитинства. Проте, Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2016 року, залишеного в силі Постановою Верховного Суду України від 26.06.2018 року, квартира [ADDRESS] була витребувана з їх володіння. Позивачі дізналися, що 14.08.2006 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до Печерського районного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеева О.А. та [PERSON] про визнання довіреності недійсною та визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.12.2003 року, укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] та визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.07.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] пред`явила зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] треті особи: АКБ «Укрсоцбанк», [PERSON] , в якому просила визнати її добросовісним набувачем спірної квартири, так як в неї не було ніяких сумнівів щодо законності укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири та прав продавця [PERSON] на її відчуження. Про будь-які обмеження в праві продажу спірної квартири нічого не знала і не могла знати. 17 рудня 2008 року Печерським районним судом м. Києва визнано довіреність від 12.12.2003 року, видану [PERSON] та [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим Олегом Анатолійовичем, зареєстровану в реєстрі за № 2422- недійсною; визнано Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.03.2003 року, укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] - недійсним, а Сторони за Договором купівлі-продажу від 27.12.2003 року повернути в первісний стан; визнано Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.07.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним, а Сторони за Договором купівлі-продажу від 30.07.2004 року повернути в первісний стан; Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 269 292, 84 грн.; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: АКБ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання добросовісним набувачем спірної квартири було відмовлено. 09 квітня 2009 року Апеляційним судом м. Києва рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року скасовано в частині відмови в зустрічному позові [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] за угодою купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 30.07.2004 року. В решті рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 22.09.2009 року рішення апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року залишено без змін. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 р. [PERSON] було відмовлено в позовних вимогах в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 04.06.2015 року, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 р. залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 02.09.2015 р. Рішення Апеляційного суду м. Києва та Рішення Деснянського районного суду залишено без змін. Вказують, що всі вищезгадані рішення залишились в силі, відповідні договори купівлі-продажу спірної квартири були визнані недійсними, сторони повернуті у попередній стан, власниками спірної квартири визнано [PERSON] та [PERSON] . Зазначили, що [PERSON] , вказала, що отримавши ухвалу Апеляційного суду м. Києва, де її було визнано добросовісним набувачем, свідомо вважала, що вона є повноправним власником і має право володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою. У 2016 [PERSON] звернулися до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до них, [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини-інваліда [PERSON] та [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. 15.09.2016 р. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння були задоволені. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2016 року було скасоване з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 28.06.2018 року Верховний суд України постановив рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2016 року залишити в силі. Позивачі наголошують, що до укладення правочину з купівлі квартири [PERSON] не повідомляла їх про наявність будь-яких судових рішень стосовно квартири, а також про те, що вона продала квартиру на підставі недійсного договору купівлі-продажу, хоча їх достеменно було відомо про те, що вона продала квартиру, знаючи, що її власниками, за рішеннями судів, були [PERSON] та [PERSON] . Вказують, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений [PERSON] шляхом введення в оману покупців. Так, [PERSON] знала, що існують безпосередні перешкоди, які унеможливлюють укладення договору купівлі-продажу, проте, виявила активну поведінку, запевнивши покупців у відсутності будь-яких перешкод у здійсненні нею прав власника квартири. [PERSON] приймала безпосередню участь у розгляді справи про визнання договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вона безпосередньо знала, що не є власником зазначеної квартири, згідно вищенаведених судових рішень. Таким чином, [PERSON] знала, що в неї відсутні права власника, проте запевнила подружжя [PERSON] про їх відсутність, ввела в оману, через що було укладено договір купівлі-продажу, який є оспорюваних. Окрім того, факт обізнаності [PERSON] про те, що вона не була власником спірної квартири на момент укладання договору купівлі-продажу квартири свідчить також те, що остання зверталася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних та моральних збитків, яким в позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. 25.04.2012 р. [PERSON] було отримано зазначене Рішення у справі № 2-733/12 р„ через 2 дні остання уклала з ними договір купівлі продажу спірного житла. Наголосили, про те, що надання [PERSON] інформації про наявність судових тяжб та наявності судових рішень призвело би то того, що Позивачі одразу би відмовилися укладати договір купівлі-продажу квартири, адже правові ризики були дуже очевидні, і Позивачі окрім того купували житло для своїх дітей. Крім того, п.1.6. Договору підписаного [PERSON] , згідно якого Відповідач гарантувала, що квартира не перебуває в спорі, а також відсутні будь-які права щодо неї з боку третіх осіб, що є обманом. Позивачі зазначили, що ринкова вартість квартири на момент подачі позову є упущеною вигодою, яку б могли отримати позивачі у разі продажу такого майна при умові відсутності підстав для вилучення та витребування квартири, а отже, повним розміром збитків, завданих Відповідачкою є витрачені Позивачами грошові кошти на поліпшення придбаного ними майна та ринкова вартість квартири на момент подання позову як вартість упущеної вигоди, які повинні бути відшкодовані Відповідачкою. Позивачі зазначили, що збитки, завдані їх родині, шахрайськими та відверто зухвалими діями [PERSON] складають: -збитки у подвійному розмірі вартості спірної квартири у зв`язку з недійсністю правочину з підстав вчинення його під впливом обману - 1 298 935 х 2 = 2 597 870 грн. -збитки у подвійному розмірі внеску до Пенсійного фонду України (1 % від вартості квартири) у зв`язку з недійсністю правочину з підстав вчинення його під впливом обману - 12 989,35 х 2 = 25 978,70 грн. -витрати у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи у квартирі, що складають 1/3 від вартості квартири, тобто 194235,00 грн. х 2 = 388470,00 грн. Крім того, Позивачі вважають, що їм завдано моральної шкоди, та як неправдиві свідчення і витребування квартири за рішенням суду призвели до порушення їхніх нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, душевних стражданнях, позбавленні можливості реалізації своїх звичок та бажань, необхідності пошуку житла для себе та для малолітніх дітей, витрати пов`язані з оплатою брокерських послуг, перевезення майна, зміна школи, друзів, адаптація дітей в новому колективі. Витребування квартири на третіх осіб спричинило позивачам глибокі моральні страждання, принизили їх репутацію. Тому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, Позивачі вбачають справедливим та розумним стягнути з відповідачки на користь позивачів грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 402 808,00 грн. з розрахунку заподіяної моральної шкоди у розрахунку множення 48 місяців тривання судових процесів на розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення Верховним Судом Постанови - 100 702 гривень на кожного члена сім`ї. Враховуючи вищевикладене, Позивачу завдану родині шахрайськими та відверто зухвалими діями [PERSON] моральну шкоду оцінюють у розмірі у розмірі 4021 702,00 грн. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивачі просять суд: 1.Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.04.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В за номером: 1366, номер правочину: 4982008 який вчинений під впливом обману; 2.Зобов`язати [PERSON] відшкодувати збитки у подвійному розмірі вартості спірної квартири у зв`язку з недійсністю правочину з підстав вчинення його під впливом обману в сумі 2 597 870 грн. 00 коп. 3.Зобов`язати [PERSON] відшкодувати збитки у подвійному розмірі внеску до Пенсійного фонду України при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири у зв`язку з недійсністю правочину з підстав вчинення його під впливом обману у розмірі 25 978 грн. 70 коп. 4.Зобов`язати [PERSON] відшкодувати витрати у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи у квартирі, що складають 1/3 від вартості квартири, у сумі 388470 грн. 00 коп. 5.Стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 402 702,00 коп. 6.Стягнути з [PERSON] на користь Держави судовий збір у визначеному законом розмірі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - інваліда [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди. Призначено підготовче засідання по названій справі. Визначено строк для подання відповідачем відзиву на позов у вигляді п`ятнадцяти днів з дня вручення (отримання) ухвали про відкриття провадження. Визначено строк для подання позивачем відповіді на відзив у вигляді п`яти днів з дня отримання позивачем відзиву. Протягом підготовчого розгляду позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Представник відповідача, відповідач вимоги позову не визнали, проти їх задоволення заперечували. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна та [PERSON] до підготовчого судового засідання не з`явились. Про дату час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлено своєчасно та належним чином. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - інваліда [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна, [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди. Призначено справу до судового розгляду по суті. 23 грудня 2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Міхо Кирилом Вадимовичем подано письмові пояснення, в яких зазначено, що Відповідач позов не визнає повністю, заперечує проти позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними та необґрунтованими, мотивуючи тим, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 р. було задоволено зустрічний позов [PERSON] та було визнано добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] за угодою купівлі-продажу вказаної квартири від 30.07.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 2353у. Згідно положень закону за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану квартиру. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Договір купівлі-продажу квартири від 27.04.2012 р. був укладений з Позивачами без будь-якого обману. Договір був посвідчений нотаріусом, який перевірив повноваження продавця - [PERSON] , що саме за нею зареєстрована вказана квартира, будь-яких обтяжень чи обмежень щодо вказаного нерухомого майна не було, право власності на відчужувану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку. Жодних обставин, які б перешкоджали укладенню вказаного договору на момент підписання договору купівлі-продажу не існувало. Відповідач жодним чином не вводила Позивачів в оману, жодного умислу на це не мала. Відносно аргументів про умисел і недобросовісності [PERSON] , вказують, що треба враховувати, що договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] (як продавцем) і [PERSON] (як покупцями) було укладено 27.04.2012 р., Тобто це після закінчення трьох років після прийняття Рішення Верховного Суду України від 09.04.2009 (яким залишено в силі рішення Печерського суду від 17.12.2008) у справі про визнання за позовом [PERSON] недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого [PERSON] стала власником квартири. Протягом трьох років після рішення Верховного Суду України від 09.04.2009 р., [PERSON] (як початкові власники) не звернулися до [PERSON] з віндикаційним позовом, а тому по закінченню трьох років позовної давності [PERSON] апріорі залишилася за давністю юридичним і фактичним власником квартири. Крім того, рішенням Апеляційного суду у цій справі за зустрічним позовом [PERSON] , суд визнав її добросовісним набувачем квартири. Тому, з огляду на встановлену Цивільним кодексом України презумпцію правомірності набуття права власності, [PERSON] могла бути позбавлена права власності на квартиру тільки за віндикаційним позовом [PERSON] , який останні до неї не заявляли. Тому, укладаючи більше ніж через три роки договір купівлі-продажу від 27.04.2012 з [PERSON] , [PERSON] діяла добросовісно і розумно та продавала квартиру як юридичний та фактичний власник квартири, права на яку станом на 27.04.2012 вона позбавлена була (так як не було рішення про задоволення віндикаційного позову, до речі, такий віндикаційний позов з`явився лише в 2015 році в Деснянському районному суді). Наголошено, що навіть Апеляційний суд в рішенні від 07.12.2016 дійшов висновку про те, що оскільки Печерський суд в рішенні від 17.12.2008 не вирішив питання про витребування квартири, тому [PERSON] не стали власниками. Тому ніякого наміру і недобросовісності ввести [PERSON] в оману з боку [PERSON] не було та і бути не могло, тому що за нормами Цивільного кодексу квартиру у неї ніхто юридично не витребував і її право власності не анулював; а з огляду на закінчення трирічної позовної давності згідно норм Цивільного кодексу України володіння [PERSON] юридично задавнилось. Відносно юридичних підстав позову, сторона позивача мотивує, тим, що позивачі просять визнати недійсним договором купівлі-продажу від 27.04.2012 р. на підставі статті 230 ЦК України. Однак, юридичним результатом такого позову має стати саме застосування реституції. Проте, Позивачі не ставлять питання про реституцію, так як тут реституція неможлива. Тому в конкретній ситуації закон передбачає тільки єдиний належний спосіб захисту прав Позивачів (як покупців, у яких відсудили квартиру), - це позов за статтею 661 ЦК України до покупця (тобто до [PERSON] ). І саме на цю норму (ст.661) посилаються Позивачі в своєму позові, однак ця норма не передбачає відшкодування збитків у подвійному розмірі. Але стягнути Позивачі чомусь просять саме "збитки" не за статтею 661, а саме за ч.2 ст.230, тому це неправильний спосіб захисту і такий позов задоволенню не підлягає. Крім того, факт збитків для Позивачів ще не настав, так як у них квартиру не "витребували" і їх не виселили. Тобто Позивачі залишаються власниками квартири (і можуть залишатися завжди такими, якщо [PERSON] та [PERSON] відмовляться відновлювати себе в правах власників квартири. Крім того, на сьогодні Позивачі продовжують бути власником та володільцем квартири, що підтверджується доданими до позовної заявами документами. Щодо відшкодування витрат у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи у квартирі в розмірі 388 470, 00 гри., сторона відповідача вважає такі вимоги зовсім неправомірними, нічим не обґрунтовані та не підтверджені. Жодних документів щодо проведення ремонту, його необхідності та складових елементів ремонту майна Позивачі не надали. Жодного правового обґрунтування таким вимогам Позивачі не зазначили. Стосовно відшкодування моральної шкоди у позовній заяві зазначено, що нібито через зухвалу неправомірну поведінку [PERSON] , її шахрайськими діями Позивачам було завдано моральної шкоди в розмірі 402 808,20 грн. Проте Позивачами не наведено дійсних обґрунтувань такої суми шкоди. Ніяких доказів на підтвердження моральних страждань Позивачами не надано. Крім того, Позивачі зазначають, що моральна шкода завдана через зухвалу неправомірну поведінку Відповідача, проте остання не вчиняла ніяких протиправних чи неправомірних дій по відношенню до Позивачів. Вважають, що в такому випадку вимоги по відшкодуванню моральної шкоди не ґрунтуються на закону. Крім того, сторона відповідача вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності. Позивачі дізнались про обставини, які мають істотне значення та які, на їх переконання, були б перешкодою для укладення ними договору купівлі-продажу квартири, саме у грудні 2014 р., коли отримали позовну заяву та ознайомились із всіма документами. Проте, з грудня 2014 р. протягом 3-х років не звернулись до суду за захистом своїх порушених прав. Тільки 17.01.2019 р. вони звернулись до суду, тобто більше ніж через 4 роки. Тому, Відповідач вважає, що судом повинно бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності та відмовлено у позові Посилаючись на викладені доводи, Відповідач, представник відповідача, просять суд: відмовити Позивачам у задоволені позовних вимог в повному обсязі. 12 лютого 2020 року, [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - інваліда [PERSON] , подали до суду письмові пояснення, в яких просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що введенням в оману є факт не надання інформації про існування судових спорів щодо реалізованої квартири. Предметом позову у даній справі є встановлення факту надання завідомо неправдивої інформації щодо наявності або відсутності відносно квартири судових спорів, введення в оману під час укладання договору купівлі-продажу квартири. Процесуальна бездіяльність Хоревої не розглядається і не має відношення до предмету спору. Наголошують, що предметом позову є саме відновлення справедливого статусу порушеного в наслідок не надання [PERSON] інформації про наявність судових тяжб та наявності судових рішень призвело би то того, що Позивачі одразу би відмовилися укладати договір купівлі-продажу квартири, адже правові ризи були дуже очевидні, і Позивачі окрім того купували житло для свої дітей. Стосовно відшкодування витрат у подвійному розмірі на ремонтні та оздоблювальні роботи у квартирі в розмірі 388 470, 00 гри., вказують, що вартість квартири згідно умов оскаржуваного договору купівлі-продажу становить 582 700,00 грн. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, виконаного ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки»» від 2 січня 2019 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 2.01.2019 року становить 1 298 935 грн. Приймаючи до уваги той факт, що первісні власники [PERSON] були позбавлені права власності на квартиру у зв`язку з незаконними діями третіх осіб, які скористалися тим, що [PERSON] зловживають спиртними напоями, та те що, вартість квартири з моменту користування Позивачами значно збільшилась, вважають, що можна дійти обґрунтованого висновку про проведення в квартирі ремонтних робіт. Стосовно моральної шкоди, вказують, що з грудня 2014 року по теперішній час Позивачі та їх двоє дітей живуть зі страхом залишитися без квартири на вулиці, вимушені відвідувати судові засідання та доводити свої права на придбану квартиру. 5 років страждань та переживань чотирьох осіб. Вважають, що моральна компенсація на рівні 1 678,37 грн. за кожен місяць душевних переживань та страждань не є великою сумою компенсації за страху залишитися жити на вулиці без даху над головою та коштів за відібрану квартиру. Стосовно строків позовної давності, вважають, що фактичним підтвердженням порушення прав Позивачів зі сторони Відповідача було встановлено та доведено рішенням Верховного Суду від 28.06.2018 року, крім того наголосили, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Позивачі,[PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - інваліда [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягли на їх задоволенні Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Лиштва Юрій Васильович позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] до судового засідання 26.02.2020 року не з`явилась, однак протягом розгляду справи просила відмовити в задоволені позову, вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Міхо Кирило Вадимович позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у письмових поясненнях, просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та за пропуском позивачкою строку позовної давності. 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна та [PERSON] до підготовчого судового засідання не з`явились. Про дату час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлено своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши Вступне слово сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, 27 квітня 2012 року, [PERSON] (надалі -Продавець), з однієї сторони, та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , діючий за згодою батьків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючі від свого імені та як законні представники малолітньої [PERSON] , [INFO] , ( надалі - Покупці), з другої сторони, уклали Договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В., зареєстровано в реєстрі за №1366 (а.с.13-14). Згідно п.1.1. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - відповідно до умов цього Договору Продавець продає та передає, а Покупці купують та приймають у власність квартиру [ADDRESS] (далі за текстом « Квартира ») наступним чином: ј частина квартири на ім`я неповнолітнього [PERSON] ; ј частина квартири на ім`я малолітньої [PERSON] ј частина квартири на ім`я [PERSON] ј частина квартири на ім`я [PERSON] . Згідно п.1.2. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - відчужувана квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Кравченко І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30 липня 2004 року за реєстровим №2353 у, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності 11 серпня 2004 року, записаний в реєстрову книгу №д. 670-229 за реєстровим №3380/3384, а також зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 25 березня 2011 року, реєстраційний номер майна: 33212801. Згідно п.1.4. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - відповідно до відомостей, викладених у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17 квітня 2012 року за № 33852667, вартість квартири, що відчужується становить 92799 грн. 00 коп. Згідно п.1.5. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - відповідно до Висновку про вартість майна від 20 квітня 2012 року, який наданий ТОВ «Експортно-оціночна компанія» вартість відчужуваної квартири станом на 20 квітня 2012 року становить 582 700 грн. 00 коп. Згідно п.1.6. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - Продавець наступним гарантує, що на момент укладення цього Договору квартира нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не перебуває, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб. Продавець свідчить, що незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної в цьому договорі квартири немає; від Покупців не приховано обставин, які мають істотне значення; усі інженерні комунікації знаходяться в справному стані і функціонують за призначенням; квартира під забороною (арештом) та в іпотеці (заставі), податковій заставі не перебуває; квартира або право користування нею як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана; щодо квартири відсутні судові спори; самовільних переобладнань в квартирі нема; внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі дітей, яких Продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором; в квартирі не проживають та не зареєстровані малолітні (неповнолітні) діти та недієздатні (обмежено дієздатні) особи, а також інші особи, яких за законом повинен утримувати Продавець, а також відсутні малолітні (неповнолітні) діти, що мають право користуватись квартирою; зазначена в договорі квартира не надана в користування наймачем (орендарем); обтяжень, а також будь-яких прав щодо відчужуваної квартири у третіх осіб як в межах так і за межами України, немає; будинок в якому знаходиться квартира не є аварійним, не підлягає зносу; договір не укладається під впливом тяжкої для Продавця обставини або під загрозою. Згідно п.2.1. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - ціна квартири, що купується Покупцями за цим Договором, становить 582 700 грн. 00 коп. Зазначена ціна встановлена за згодою Сторін ( в тому числі в особі законних представників) цього Договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Згідно п.4.1. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - право власності на квартиру, що є предметом цього Договору та зазначена в п.1.1., виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього Договору відповідно до п.4 ст. 334 Цивільного кодексу України. 08 травня 2012 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зареєстровано право приватної власності ј частина квартири на [PERSON] ; ј частина квартири на [PERSON] ; ј частина квартири на [PERSON] ; ј частина квартири на [PERSON] -, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Записано в реєстрову книгу №д. 1913-279 за реєстровим №3380/3384, а також зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 травня 2012 року, реєстраційний номер майна: 33242801 (а.с.15). Крім того, як вбачається з письмових матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року, позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва Олега Анатолійовича, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсними правочинів - задоволено. Визнано, довіреність від 12.12.2003 року видану [PERSON] та [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим Олегом Анатолійовичем, зареєстровану в реєстрі за № 2422 - недійсною. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.12.2003 року, укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Повернути сторони за договором купівлі-продажу від 27.12.2003 року в первісний стан. Стягнуто з [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] 160000 (сто шістдесят тисяч) гривень 00 копійок. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.07.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Повернути сторони за договором купівлі-продажу від 30.07.2004 року в первісний стан. Стягнуто з [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] 269292 (двісті шістдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 84 копійки. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 16 (шістнадцять) гривень 00 копійок у відшкодування судових витрат. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь держави 1700 (одну тисячу сімсот) гривень 00 копійок у відшкодування судових витрат. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання добросовісним набувачем - відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2009 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року скасовано в частині відмови в зустрічному позові [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано [PERSON] добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] за угодою купівлі-продажу указаної квартири від 30 липня 2004 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесою Володимирівною, за реєстровим №2353у. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 22 вересня 2009 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2009 року залишено без змін. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року, [PERSON] в позові до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків в розмірі - 637600 грн. та моральної шкоди в сумі 100 000 грн. - відмовлено. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діють інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , та [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В., Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2014 року, а саме скасовано арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2015 року вищевказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діють інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , та [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В., Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Також, встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року (справа №754/2589/16-ц, провадження 2/754/2552/16) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено. Витребувано з володіння [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь держави судовий збір 551,20 грн. в рівних частках з кожного. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволені позовних вимог. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року скасовано, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року залишено без змін. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам Їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. А згідно ч.2 ст.230 ЦК України - сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, і до вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008). Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст. 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач довів належними доказами, як це передбачено ст.ст. 77, 81 ЦПК України, факт обману з боку відповідача щодо умов договору. Судом встановлено, що в стосунках, які склалися між сторонами, мало місце обман з боку відповідача. Зазначене підтверджується поясненнями позивача, та матеріалами справи, так згідно п.1.6. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - зокрема, Продавець гарантував, що на момент укладення цього Договору квартира нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не перебуває, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб; від Покупців не приховано обставин, які мають істотне значення; щодо квартири відсутні судові спори; внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі дітей, яких Продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором; обтяжень, а також будь-яких прав щодо відчужуваної квартири у третіх осіб як в межах так і за межами України, немає, тоді як [PERSON] достовірно знала про наявність спорів щодо квартири, безпосередньо приймала участь в судових засіданнях по розгляду справи про визнання договорів-купівлі продажу квартири [ADDRESS] та безпосередньо зверталась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків в розмірі 637600 грн. та моральної шкоди в сумі 100 000 грн. Отже, Позивачами у судовому засіданні доведено та надано належні та допустимі докази того, що оскаржуваний договір купівлі - продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідача, що позивачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останніх, тобто було доведено обставини, на які сторона позивачів посилались як на підставу своїх вимог. Таким чином, суд вважає що з боку відповідача має місце істотне порушення Договору, що є підставою для визнання його недійсним, адже відповідачем недодержано умов спірного Договору. Згідно ч.ч.1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч.2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно п.2.1. Договору купівлі продажу квартири від 27.04.2012 року - ціна квартири, що купується Покупцями за цим Договором, становить 582 700 грн. 00 коп. Враховуючи ч.2 ст. 230 ЦК України, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивачів 291350 грн. на кожного, виходячи з наступного розрахунку: 582700,00 грн.* 2 = 1165400,00 грн., 1165400,00 грн./ 4 = 291350,00 грн. Крім того, суд звертає увагу, що [PERSON] , який наразі є повнолітнім власником спірної квартири, залучений до участі у справі в якості 3-ї особи, самостійних вимог про відшкодування збитків не заявляв, а суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути на його користь збитки. При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками Ст.236 ЦК України передбачено, що правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідач навмисно ввів в оману позивачів щодо обставин, які мають істотне значення, тому позов, з врахуванням наведених вище обставин в цій частині підлягає до часткового задоволення. Стосовно стягнення витрат на ремонтні та оздоблювальні роботи спірної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Характеризуючи письмові докази як документи, їх властиві такі ознаки: як письмова форма, призначення та характер відомостей, що містяться в них. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачами не було надано суду, а судом не здобуто, належних і допустимих доказів, які б підтвердили проведення ремонтних робіт в квартирі; суму коштів, яка була витрачена Позивачами на ремонт; квитанцій на підтвердження понесення витрат, тощо. Оскільки, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому в частині стягнення коштів на ремонтні та оздоблювальні роботи, суд відмовляє за недоведеністю позовних вимог в цій частині. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначено ст.ст.23, 1167 ЦК України. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Виходячи з цих обставин, сума заявленої позивачами моральної шкоди в розмірі 402702,00 грн. не обґрунтована, а саме: - якими міркуваннями керувались позивачі при визначенні розміру моральної шкоди; - чи можна вважати розумними вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в такій сумі, виходячи з вимог ст.23 ЦК України; - якими доказами підтверджується завдання позивачу моральної шкоди саме в такому розмірі. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, на які вони посилаються як на такі, що завдали душевних страждань та переживань, а також не підтверджено доказами самого факту наявності у них душевних страждань та переживань, у зв`язку з наявністю таких обставин. Крім того, позивачі не довели суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, так як будь-які докази спричинення відповідачем моральної шкоди в заявленому розмірі у справі відсутні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. При цьому, суд відхиляє доводи сторони відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачами строку позовної давності, виходячи з наступного. Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року (справа №754/2589/16-ц, провадження 2/754/2552/16), яким витребувано з володіння [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . набрало законної сили 26 червня 2018 року, суд вважає, що Позивачами не пропущено строк позовної давності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11,15,16,23,202,203,215,216,229,230,655 ЦК України, п.8,20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.3Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової шкоди)» та

Outcome: partial