Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

покликаючись на відсутність будь-яких пояснень з боку відповідача щодо причин зняття його та його неповнолітнього сина з обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та отримані у зв"язку з цим душевні страждання, позивач у поданій до суду 06 червня 2017 року позовній заяві просить визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Квасилівської селищної ради в цій частині, зобов"язати відповідача поновити його в списку квартирного обліку та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позов повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показав, що постійно брав довідки про перебування на квартирному обліку, а у 2017 році дізнався, що його виключили ще в 2011 році. На засідання виконкому виносився проект рішення про поновлення його в цій черзі, а проголосували - проти. При отриманні відповіді 07 лютого 2017 року отримав моральну шкоду, оскільки селищна рада не вжила жодних заходів для поновлення його на черзі. а віддала це питання на розсуд депутатів. З його позицією погоджується його представник, оскільки відповідач ухиляється від відновлення порушених прав позивача, тому ця бездіяльність завдає йому моральної шкоди. Рішення є неправомірним, оскільки немає для цього законних підстав. Представник відповідача позов не визнав, оскільки подане звернення позивача розглянуто на виконкомі, але всі були проти, запропонувавши, при наявності підстав поставити на облік з 2017 року, бо за весь цей час жодних змін у списку не відбулося, так як з лютого 2003 року жодного житла не розподілялося. Відповідь на своє звернення позивач отримав вчасно, тому жодних підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою. Як встановлено судом, з листопада 2002 року позивач проживав у квартирі № [ADDRESS]. 28 листопада 2002 року /вхідний номер 505/ позивач подав заяву про включення на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов у загальній черзі. 01 вересня 2010 року позивачем поданий позов про визнання за ним та його сином [PERSON] права на приватизацію квартири, де вони проживають, позов задоволено рішенням Рівенського районного суду Рівненської області від 29 лютого 2012 року. 25 листопада 2011 року рішенням відповідача за № 164 позивача та сина знято з черги у зв"язку з втратою права перебування у ній. 02 лютого 2017 року позивач подав заяву про надання інформації з питань номера черги, як особа, що перебуває на квартирному обліку та потребує поліпшення житлових умов, а 10 лютого 2017 року отримав відповідь, що його знято з квартирного обліку. Рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради № 33 від 28 березня 2017 року про поновлення на квартирному обліку позивача та його сина відмовлено. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. За положеннями ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Чч.2 ст.19 Конституції України зобов»язує органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, з'ясував, що даний спір є приватноправовим і виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, ці відносини пов»язані зі здійсненням сторонами житлових прав на засадах рівності; спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері житлових правовідносин є наслідком цього цивільного спору. Відповідно до ст.40 ЖК Української РСР громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення. Згідно ч.2 вказанної статті знімаються з обліку у випадках поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення. Ці положення Житлового кодексу УРСР узгоджуються з приписами Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради УРСР від 11 грудня 1984 року № 470. Згідно з п.28 Правил зняття з квартирного обліку та виключення із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку). При розгляді цих питань на засідання відповідних органів запрошуються заінтересовані особи. Про зняття з обліку (виключення із списку) громадяни у 15-денний строк повідомляються у письмовій формі з указанням підстав зняття з обліку (виключення із списку). Ст.34 ЖК УРСР визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються, зокрема, громадяни, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів УРСР і Українською республіканською радою професійних спілок. Аналогічно вкзано і в п.13 Правил Обставини, за яких особа може бути знята з квартирного обліку передбачені у ст. 40 ЖК УРСР і у пунктах 26, 27 вищевказаних правил, який є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Громадяни виключаються із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, якщо вони були необґрунтовано включені до цих списків або втратили вказане право. Як встановлено судом, позивач та його неповнолітній син отримали право на приватизацію квартири [ADDRESS] загальною площею 31.4 кв.м., що є фактом поліпшення умов проживання і тому позивачем не доведено, що вони є потребуючими поліпшення житлових умов. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову. Оскаржуване рішення прийняте відповідно до чинного законодавства та у межах компетенції органу місцевого самоврядування. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін, а визначений позивачем спосіб може призвести до порушення прав інших осіб. Справедливість, добросовісність та розумність згідно п.6 ст.3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від первісних позовних вимог, позов в цій частині також не підлягає до задоволення. На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed