Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що їй, [PERSON] на праві особистої власності належить вищевказаний будинок. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі у справі, однак не проживають в будинку з моменту реєстрації, будь-яких їхніх речей у будинку немає. Реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачці будинку перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Позивачка у судове засідання не з`явилася, але від її представника до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за їхньої відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду вони не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за їх відсутності чи заперечень проти позовних вимог від них не надходило, відзиву не надіслали. Через неявку відповідачів у судове засідання з невідомих причин, на підставі заяви представника позивачки, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування, а також висновок органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, допитавши свідків, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2020 позивачці на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що також підтверджується копією вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2020 (а.с.8), копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.07.2020 (а.с.9), копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2020 (а.с.10). У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] (з 01.02.1996 року), та з 23.05.2017 - малолітня [PERSON] , [INFO] (а.с.24,25). Згідно відповіді Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1031 від 21.10.2020, 23.05.2017 до сільської ради звернулася [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з проханням зареєструвати свою дочку - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] за згодою батька [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 23.05.2017 була здійснена реєстрація [PERSON] , [INFO] по свідоцтву про народження [NUMBER] від 26.04.2017, виданим Каховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. Однак, відповідно до довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1265 від 30.07.2020, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але не проживають з 1988 року по теперішній час (а.с.14). Відповідно до доданої до матеріалів справи довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1595 від 10.09.2020, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 23.05.2017, але не проживала за даною адресою. Вказаний факт також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що померлий чоловік позивачки - [PERSON] був його найкращим другом. Амет проживав в [ADDRESS] . [PERSON] є племінницею [PERSON] . [PERSON] ніколи не проживала з дядьком. Хто така [PERSON] він не знає, де вона зараз знаходиться йому не відомо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Халілових знає з 1985 року. У [PERSON] був брат, який загинув. Після його смерті його донька [PERSON] була зареєстрована в будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою [PERSON] наколи не проживала, а проживала у тітки у цьому ж селі. Хто така [PERSON] їй не відомо, вона також ніколи не проживала в будинку [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її матір`ю. [PERSON] була зареєстрована в будинку [ADDRESS] , однак жодного дня не проживала за місцем реєстрації. Таким чином, з показань допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані, однак ніколи не проживали за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 19 ЦК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації №01-24/226 від 30.10.2020, Орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації не підтримує позов [PERSON] , в інтересах якої на підставі ордеру про надання правової допомоги діє адвокат Чеботар Наталія Анатоліївна, до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в особі Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги передбачають зняття з реєстрації малолітньої дитини та втрату нею права користування житлом, що є порушенням її законних прав та інтересів. Частиною 6 ст.19 ЦК передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим, оскільки у висновку зазначено, що позовні вимоги передбачають зняття з реєстрації малолітніх дітей та втрату ними права користування житлом, співвласником якого є їх батько, що в свою чергу не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки одноосібним власником спірного житлового приміщення є позивачка по справі, батько малолітньої дитини жодних прав на вказане житлове приміщення не має. Отже, виходячи з вимог ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, оскільки зазначені в ньому обставини є недостатньо обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та має право вимагати від інших осіб усунення порушень її прав як власника цього будинку. Судом встановлено, що у зв`язку з реєстрацією відповідачів у належному позивачу будинку, остання не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок не є та ніколи не був місцем проживання як відповідачки [PERSON] , так і її малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку про те, що цей житловий будинок не може вважатися місцем їхнього проживання. Малолітня [PERSON] , [INFO] , не має достатнього та тривалого зв`язку з вказаним житловим будинком, місцем її проживання є місце проживання її батьків. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, батько дитини має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але ніколи не проживали в ньому, тому з урахуванням викладеного, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача як власника житлового будинку на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному позивачці житловому будинку, що буде найефективнішим способом захисту порушеного права позивача та у жодному разі не призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved