Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними положення договору іпотеки, укладеного 05.05.2008 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», [PERSON] та [PERSON], а саме пункт 1.1. в частині: «а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому» та пункт 8.4. договору повністю. При цьому посилається на те, що вказані положення договору іпотеки не відповідають вимогам ст.203 ЦК України та Закону України «Про іпотеку». В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, подав заяву про відкладення розгляду справи, доказів поважності причин неявки до суду не надав. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі та визнала позов у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.04.2008 року між ЖОД «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/5550/81/132718. 05.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] [PERSON]», як іпотекодержателем, правонаступним якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON], [PERSON], як іпотекодавцями, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №7937. Відповідно до пункту 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/5550/81/132718 від 29.04.2008 року, укладеного між іпотекодержателем та [PERSON], а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого [PERSON] зобов»язується перед іпотекодержателем повернути кредит, наданий у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 121800 дол. США 00 цент. До 29.04.2028 року, сплатити проценти за його користування у розмірі 13,00% річних, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору та відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору. У відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання [PERSON] своїх зобов»язань за кредитним договором отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах. Предметом іпотеки є нерухоме майно: об»єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Піонерська, 84 та земельна ділянка площею 1008 кв. м. за тією ж адресою. Пунктом 8.4. договору іпотеки передбачено, що сторони дійшли згоди, що у разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів по кредиту (в тому числі і при її збільшенні) до цього договору зміни не вносяться, і розмір процентів у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджуватиметься відповідними угодами про внесення змін до кредитного договору. Згідно зі статтею 2 Закону України Про іпотеку законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Положеннями частини 1 та статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з вимогами цивільного законодавства України (ст. 627ЦК України) сторони вільні в укладанні договору, проте з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. При цьому, однією з вимог до змісту договору (правочину) є його відповідність вимогам цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ст. 203 ЦК України). При укладанні договору іпотеки, а саме пунктів 1.1., 8.4., не було враховано дані вимоги до договору, та відповідні положення Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Отже, зміст основного зобов»язання забезпеченого іпотекою визначається кредитним договором. Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про іпотеку», якщо розмір вимоги за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов»язання. Отже, чинним законодавством встановлено, що іпотекою забезпечується виключно реально існуючі зобов'язання та вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договорів, чинних на момент укладення іпотечного договору. Законом України «Про іпотеку» визначено істотні умови договору іпотеки, якими є, зокрема, зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов»язання. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати гроші (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням, а згідно ст. 11 Закону «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до п.1.3. договору іпотеки від 05.05.2008 року загальна вартість предмету іпотеки (об»єкту незавершеного будівництва і земельної ділянки за адресою м.Житомир, вул. Піонерська, 84) складає 1006354 грн. 00 коп. Пункт 8.7. договору іпотеки вказує на те, що сторони керуються чинним законодавством при виконанні даного договору. Також п. 8.3 договору вказує, що всі зміни та доповнення до договору підлягають нотаріальному посвідченню. У випадку збільшення розміру основного зобов»язання за кредитним договором зміни до цього договору відносно такого збільшення вносяться тільки після державної реєстрації відповідних відомостей про це. Пункт 1.1. договору іпотеки вказує на те, що іпотекодавець на момент укладення договору ознайомлений з умовами кредитного договору щодо розміру кредитної лінії (121\~800 дол. США), розмір відсоткової ставки 13%, розмір комісійної винагороди і штрафних санкцій. Згідно ст.212 ЦПК України суд, при постановленні рішення, керується доказами, які оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному і повному зясуванні обставин та доказів. З урахуванням вищевказаних норм законодавства України та обставин, встановлених в судовому засіданні, суд вважає, що положення пункту 1.1. в частині: «а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому» та пункту 8.4. в цілому іпотечного договору суперечать п.8.3. цього договору та чинному законодавству. Так пункт 1.1. в частині: «а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому» вказує, що даний договір іпотеки забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору, а також будь-якими додатковими угодами до нього, що будуть укладені між боржником та іпотекодержателем в майбутньому, включаючи збільшення суми кредиту та/або збільшення процентної ставки за кредитом. Однак, це суперечить ст. 11 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній станом на 05.05.2008р., де сказано, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Пункт 8.4. договору іпотеки суперечить п. 8.3. цього ж договору, оскільки передбачає можливість іпотекодержателя вносити зміни в розмір основного зобов»язання в частині зміни розміру відсоткової ставки по кредиту без внесення будь-яких змін в договір іпотеки, проте в п.8.3. договору і ст. 19 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, може бути здійснено після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Пункт 1.1. договору іпотеки чітко зазначає, що іпотекодавець ознайомлений з умовами кредитного договору, тобто на момент укладання іпотечного договору було виконано ч. 4 ст. З Закону України "Про іпотеку" згідно з якою іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання. Таким зобов'язанням на момент укладання договору іпотеки було 121\~800,00 дол. США, з оплатою 13 відсотків річних за користування кредитними коштами. Суд вважає, що майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно на забезпечення виконання зобовязань іншої особи - боржника, а тому з цих підстав вбачається, що укладені в майбутньому додаткові договори до кредитного договору про збільшення відсоткової ставки по кредиту порушують ст. 19 Закону України «Про іпотеку» якою встановлено, що будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, може бути здійснено після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Пунктом 8.3. договору іпотеки передбачено, що цей договір може бути змінений або доповнений за згодою сторін після нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину сторонами, або однією із сторін, вимог ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсності правочину, чи пункту, що порушує вимоги даної статті. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, роз»яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним в цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини і обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину за наявності згоди всіх сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Крім цього, за загальним правилом правочин, визнаний недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК). У разі якщо правочин може бути припиненим лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними, суд одночасно з визнанням правочину недійсним повинен зазначити у рішенні, що він припиняється лише на майбутнє (ч.2 ст. 236 ЦК). Визнання правочину недійсним на майбутнє також зумовлює майнові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість їх настання у майбутньому припиняється. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеній в Аналізі судової практики, застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, за ч.2 ст.7 закону №898-ІV у разі, якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання. Якщо договір не встановлює реальні права та обовязки, суми кредитування, строки надання кредитних коштів, процентні ставки за користування кредитними коштами тощо, то договір іпотеки може бути визнаний недійсним як такий, що забезпечує виконання зобовязання, якого, по суті, ще не існувало на момент укладення іпотечного договору. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що пункт 1.1. договору іпотеки повинен бути визнаний недійсним в частині положення «а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому», а пункт 8.4. в цілому з моменту укладення договору іпотеки (частина перша статті 236 ЦК України).

Outcome: approved