Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] - адвокат Петров В.С. позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, надав відзив на позов, зазначивши, що дійсно сторони раніше спільно мешкали та вели господарство, у 2005р. їхній шлюб було розірвано, кожен з них намагався розпочати нові сімейні стосунки із іншими людьми. У зв`язку із скрутним становищем [PERSON] та тим, що вона очікувала на дитину, відповідач дозволив їй мешкати у спірному будинку. [INFO] народився їхній син, у 2014р. - їхня донька, однак, протягом цього періоду сторони мали лише особисті вільні стосунки, спільного бюджету в них не було. Починаючи з часу розірвання шлюбу, [PERSON] сплачує аліменти на утримання дітей, в цей же час він декілька разів виїжджав за кордон на заробітки, після повернення з яких в останній раз (за станом здоров`я) мешкав окремо, на квартирі. Представник відповідача вважає, що позов до відповідача пред`явлений безпідставно, доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї - не надано, факт спільного проживання сторін не знайшов свого підтвердження, а отже, у задоволенні позову слід відмовити. Позивачка на задоволенні позову наполягала, доводи, викладені у позовній заяві, підтримала, заявила клопотання про виклик свідків. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії свідоцтв про народження дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; копія свідоцтва про розірвання шлюбу між сторонами; копія довідки виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 05.03.2020р. про реєстрацію місця мешкання позивачки та дітей; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27.10.2011р.; копія витягу про державну реєстрацію прав від 22.11.2011р.; копія свідоцтва платника єдиного податку - [PERSON] ; копія свідоцтва про державну реєстрацію ФОП - [PERSON] ; копії витягів з наказів ПП [PERSON] про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною, додаткової відпустки без збереження заробітної плати. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] 11.02.2005р. зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». [INFO] у сторін народилася дитина - донька [PERSON] . Оскільки сімейне життя сторін не склалося влітку 2005р. сторони припинили сумісне проживання однією сім`єю. Тоді ж [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , який був судом задоволений. Влітку 2005р. [PERSON] звернувся до Ренійського районного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, яку також було задоволено, шлюб між сторонами розірвано. Після цього сторони обопільно намагалися влаштувати своє «нове» сімейне життя, у 2006-2007р.р. підтримували відносини із іншими чоловіком та жінкою. Реєстрація розірвання шлюбу між сторонами була проведена 26.06.2008р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції в Одеській області. На початку 2011р. [PERSON] дізнався про те,що його колишня дружина вагітна, не має місця постійного проживання, має матеріальні труднощі. З метою допомоги, він надав [PERSON] разом із донькою [PERSON] згоду переїхати мешкати до нього в житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Вищевказану нерухомість [PERSON] придбав 27.09.2009р. за договором купівлі-продажу, який за рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 27.10.2011р. було визнано дійсним, а за [PERSON] визнано право власності на це домоволодіння, право власності на нерухомість було зареєстровано у Державному реєстрі прав власності 22.11.2011р. 12.05.2011р. у [PERSON] народився хлопчик - [PERSON] , батьком якого записаний відповідач. [INFO] у [PERSON] народилася дівчинка - [PERSON] , батьком якої також записаний відповідач. Як вважає позивачка, житловий будинок по [ADDRESS] був придбаний ними спільно, під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, отже, з підстав ст. 60 СК України він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу порівну між ними. Як заперечує відповідач та його представник, після розлучення сторін колишнє подружжя так і не знайшло взаєморозуміння, не змогло поновити сімейні відносини, [PERSON] надавав житло своїй колишній дружині, вирішував питання про місце проживання своїх дітей, приймав участь у вихованні дітей, матеріально підтримував їх. Всі ці обставини не являються доказами спільного мешкання подружжя, ведення спільного бюджету та господарства, а отже, неможливо мовити про виникнення спільної сумісної власності між ними. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на підставах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 та 5 ст. 81 ЦПК України). Частина 1 ст. 76 ЦПК України наголошує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як випливає зі змісту ст. 3 СК України, характерною ознакою сім`ї є спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. В даному випадку, мовити про спільне домогосподарство є недоречним, оскільки, як наполягає на тому відповідач, він, після придбання у 2009р. житлового будинку, дійсно надав його вагітній [PERSON] та [PERSON] для мешкання з метою допомоги, насамперед своїй дитині та жінці, що очікувала на появу іншої його дитини. Цей факт в принципі може свідчити про піклування щодо забезпечення житловими умовами своїх дітей, про належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків, які являються зобов`язанням батьків перед їхніми дітьми. З тією ж ціллю [PERSON] і надавав кошти на утримання дітей (трьох), однак, це жодним чином не свідчить про те, що він вів спільне господарство із позивачкою. Крім того, суд зазначає і те, що особисті стосунки кожної людини є її особистим і недоторканим правом і те, що після розлучення сторони в деякий час переходили на більш «близькі» відносини є їхнім приватним правом, але одночасно суд зазначає, що наявність інтимних відносин, народження спільних дітей, забезпечення цих дітей у подальшому - не можуть бути підставою для виникнення права спільної сумісної власності, не можуть свідчити про наявність спільного бюджету чоловіка та жінки. Надалі, мовлячи про взаємні права та обов`язки чоловіка та жінки, суд зазначає, що такі [PERSON] мав, але тільки по відношенню до своїх дітей, і такі він реалізовував через [PERSON] , оскільки вона є матір`ю дітей та законним їх представником. [PERSON] самостійно вирішував питання про забезпечення дітей, неодноразово виїжджав на заробітки, заробляв, будь-яких довіреностей на отримання грошей та розпорядження грошима він [PERSON] не надавав. Як виходить з матеріалів справи та підтверджується доводами сторін, на період фактичного придбання житлового будинку у вересні 2009р. - сторони спільно не мешкали, були розлучені, позивачка перейшла мешкати у будинок [ADDRESS] тільки напочатку 2011р. Тобто будинок був придбаний [PERSON] самостійно, за його власні кошти, являється його особистою власністю, отже, поділу не підлягає. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивачки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що сторони мешкали разом як сім`я спочатку у шлюбі, потім - фактично, після розірвання шлюбу, однак сімейні відносини між ними були завжди напружені. Ця родина мешкала по квартирам, а потім вони вирішили купити житловий будинок по [ADDRESS] . Грошей не купівлю будинку у них не було, [PERSON] попросила у борг в неї 2 тис. доларів США. Свідок дала їм цю суму, оформили розписку. Гроші повертав [PERSON] , після повернення останньої суми заборгованості свідок віддала розписку йому. Як пояснила свідок, окрім грошей, наданих їм у борг, вона також давала їм ще гроші (по 300-400 дол. США) на придбання меблів, на опалювання, продукти харчування, на них розписки не оформлювалися, гроші їй всі повернули. Як зазначила свідок, сторони шлюб зареєстрували у 2005р., 3 роки мешкали разом, потім 3 роки не мешкали разом, у 2010-2011р. вони зійшлися знову. У якому році вони купили будинок, свідок пригадати не може. Інший свідок - [PERSON] зазначила, що сторони купили житловий будинок у 2011р., оскільки грошей в них не було, вони запозичили їх у [PERSON] та у неї. Будинок коштував 5 тис. дол. США. Будь-яких розписок щодо передачі грошей в них не збереглося. Також, під час розгляду справи був допитаний і свідок з боку відповідача - [PERSON] , він зазначив, що спірний будинок був придбаний [PERSON] у 2009-2010р.р., в той час [PERSON] із [PERSON] не мешкав спільно, після придбання будинку свідок допомагав робити [PERSON] ремонт, перед купівлею будинку [PERSON] мешкав із іншою жінкою в с.Долинське Ренійського району. [PERSON] працював, підробляв, в ході розмов із свідком, він розповідав, як збирав гроші на нерухомість. Мешкати [PERSON] у будинок перейшла десь після 2010р. Аналізуючи показання свідків, суд зазначає, що вони мають суб`єктивний характер, оскільки свідки підтримують близькі стосунки із сторонами та підтримують їх, крім того, самі пояснення є нечіткими, не відповідають хронології часу вчинення подій, вказаній у письмових доказах, на підставі тільки пояснень неможливо встановити обгрунтованність чи необґрунтованість позовних вимог. Також суд звертає увагу і на те, що у матеріалах справи міститься належний і допустимий письмовий доказ щодо купівлі спірного житлового будинку - [ADDRESS] . Цим доказом є рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27.10.2011р., за яким укладений із порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення договір купівлі-продажу від 27.09.2009 р., згідно із яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок садибного типу № [NUMBER] з надвірними спорудами, який складається з: літ "А"- житлового будинку загальною площею 51,70 кв.м., житловою площею 36,90 кв.м.; літ. "Г"- вбиральні; 1 -огорожі; 2,3 -споруди, який розташований на земельній ділянці 600 кв.м. по [ADDRESS] - за 10 000 (десять тисяч) грн. - було визнано дійсним та за [PERSON] визнано право власності на вищевказаний житловий будинок. Отже, вищезазначеним судовим рішенням було підтверджено факт купівлі житлового будинку [PERSON] 27.09.2009р. та визнано його одноособовим власником нерухомого майна. Дане рішення суду набрало законної сили та було виконане, право власності [PERSON] було зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухомість. Таким чином, с моменту купівлі будинку пройшло майже 12 років, з моменту винесення судового рішення майже 10 років. Суду незрозуміло, з якої причини позивачка протягом досить тривалого часу (в межах строку позовної давності) не зверталася до суду із вимогами про визнання за нею права власності на нерухомість, як начебто на спільне майно, а порушила це питання тільки зараз. Крім того, згідно постанови КЦС ВС від 14.02.2018р. у справі № 129/2115/15-ц для осіб, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету,проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 12.12.2012р. (справа № 6-148цс12). Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, у мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє інші. Зокрема, судом не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази : ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету,проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлені, необхідні суду докази на підтвердження цих доводів - не надані, а показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення даного факту. Щодо ознак проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999р., в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання,ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.і. Таким чином, посилання позивачки на ст. ст. 61, 66 СК України, як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] - надумані, суб`єктивні та не відповідають ситуації, що склалася у вищевказаних правовідносинах. У зв`язку із цим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід повністю відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже, в даному випадку, залишаються з позивачкою.

Outcome: dismissed