Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який згодом уточнив, та в якому просив: встановити нікчемність договору відступлення прав вимоги від 05.11.2015 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг»; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 1107789800/3 від 21.11.2006 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг» 05.11.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. та зареєстрований за № 901; скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 206465823104) за № 13206124, внесений державним реєстратором Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області Кобець Олексієм Євгеновичем, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28185220 від 11.02.2016. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.11.2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №11077898000, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит (грошові кошти) в сумі 42000,00 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України на день укладення цього договору становило 170992,96 грн., зі строком повернення грошових коштів в термін не пізніше 20.11.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 21.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та співвласниками нерухомого майна: позивачем і [PERSON] , було укладено договір іпотеки № 11077898000/3 від 21.11.2006 року, предметом якого була нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала іпотекодавцям в рівних частинах. 05 листопада 2015 року Банк уклав з ТОВ «Арма Факторинг» договір факторингу №051115/1. За умовами цього договору банк відступив фактору свої права вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем. Одночасно, 05 листопада 2015 року банк уклав з ТОВ «Арма Факторинг» договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, за умовами якого банк передав ТОВ «Арма Факторинг» право вимоги за договором іпотеки № 11077898000/3 від 21.11.2006 року. В цей же день, на підставі договору факторингу від 05.11.2015 року, ТОВ «Арма Факторинг» уклав з фізичною особою - [PERSON] договір відступлення права вимоги за кредитним договором, за умовами якого ТОВ «Арма Факторинг» передав [PERSON] право вимоги за кредитним договором. Водночас, 05 листопада 2015 року між відповідачами було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. За умовами цього договору ТОВ «Арма Факторинг» передав [PERSON] право вимоги за договором іпотеки, внаслідок чого до останньої перейшли всі права іпотекодержателя за договором іпотеки № 11077898000/3 від 21.11.2006 року. 09.11.2015 р. [PERSON] направила позивачу повідомлення про порушення основного зобов`язання за кредитним договором, в якому заявлялась вимога про обов`язок позивача повернути залишок кредитних коштів протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення. В повідомленні було зазначено, що у разі неповернення [PERSON] суми боргу, остання задовільнить свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на ту частину іпотеки, що належить позивачу. Вказує, що вважав, що не повинен був виконувати вимоги повідомлення [PERSON] , оскільки остання не була належним кредитором та вона не мала права на отримання залишку суми боргу за кредитним договором. Неналежність кредитора в особі [PERSON] виявилась в тому, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором був укладений між відповідачами з порушенням вимог національного законодавства, оскільки фізична особа не могла виступати новим кредитором в цих зобов`язаннях. Зазначає, що в подальшому, 10.02.2016 - [PERSON] , як новий іпотекодержатель за договором іпотеки, задовольнила свої вимоги за кредитним договором шляхом набуття у свою власність тієї частини предмета іпотеки, яка належала позивачу, що підтверджується інформаційною довідкою. Посилається на те, що в результаті маніпулювання національним законодавством України, було оформлено ряд правочинів, в яких [PERSON] протиправно та поза межами волі позивача заволоділа його майном. Тобто, наслідком укладення зазначених вище договорів стало незаконне вибуття з права власності [PERSON] тієї частини іпотечного майна, яка йому належала. Вважає, що для відновлення становища та повернення майна у свою власність, єдиним можливим способом захисту є визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеного між відповідачами, який передував укладенню договору відступлення права вимоги за договором іпотеки та реєстрації права власності майна позивача за [PERSON] . Оскільки, ТОВ «Арма Факторинг» не мав права відступати [PERSON] право вимоги за кредитними зобов`язаннями позивача, тому як така передача відбулась всупереч вимогам чинного законодавства України, у зв`язку із чим укладений правочин між відповідачами є нікчемним. Наслідком цього є визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, що в подальшому надає правову підставу для пред`явлення вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом скасування записів в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] об`єкта нерухомого майна - 1/2 торгово-готельного комплексу яка належала раніше позивачу. В судовому засіданні представник позивача адвокат Тененіка Т.А. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, надала пояснення відповілдно до позову. Позивач [PERSON] в сьогоднішнє судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином (а.с.105), заяв не надавав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила в їх задоволені відмовити. Представник відповідача адвокат Полянчук С.А. заперечувала проти позовних вимог, просила в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що підствав для задоволення позову не має, з огляду на те, що позивачем не надано оригінали документів на які посилається позивач та копії яких містяться в матеріалах справи, зокрема оригінал договору від 05.11.2015 р., заявлені вимоги вже були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, відсутнє правове обгрунтування заявлених вимог, а вимоги про скасування запису про державну реєстрацію є похідними від вимог про визнання нікчемним та недійсним договорів, тому в їх задоволенні також необхідно відмовити. Представник відповідача ТОВ "Арма Факторінг" в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином (а.с.112), заяв не надавав. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. в судове засідання не з`явився, в заяві від 28.10.2019 р. (а.с.114) просив розглянути справу за його відсутності. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.11.2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 42 000 швейцарських франків (а.с. 11-14). В забезпечення виконання кредитного договору, 21.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку, укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля по [ADDRESS] (а.с. 20-24). 05.11.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір факторингу № 051115/1, відповідно до якого банк відступив фактору свої права вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем (а.с. 30-36), а також вимоги за договором іпотеки (а.с. 37-39). Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Предметом позову є встановлення нікчемності договору відступлення прав вимоги від 05.11.2015 року укладеного між громадянкою РФ [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг». За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У постанові від 04.06.2019 року по справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що за частиною другою статті 5 ЦПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. З огляду на зазначене позивачем обрано спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, який не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Крім того, суд приймає до уваги, що позивач вже звертався до суду з вимогами про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 05.11.2015 року укладеного між громадянкою РФ [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг». Апеляційним судом міста Києва 05.10.2017 року постановлено рішення по справі № 757/5095/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА ФАКТОРИНГ» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, яким у задоволенні позову відмовлено. Із змісту судового рішення вбачається, що позовні вимоги обгрунтовувались тим, що за своїм змістом, договір, що був укладений між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та [PERSON] є договором факторингу, що у свою чергу є порушенням закону, оскільки договір факторингу може укладатися лише з банком або іншою фінансовою установою, яка має право здійснювати факторингові операції; зазначав, що оспорюваний договір суперечить положенням ч. 2 ст. 1083 ЦК України. З таких саме підстав, а саме, що договір від 05.11.2015 року, укладений між ТОВ «Арма Факторинг» та [PERSON] є за своєю правовою природою договором факторингу, та при його укладенні порушено вимоги ч. 2 ст. 1083 ЦК України, позивач звернувся з цим позовом до суду. Отже, оцінка додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог закону та встановлення підстав його нікчемності були предметом розгляду цивільної справи № 757/5095/16-ц, за результатами якого судом постановлено рішення. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Частина 2 ст. 1083 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу позову, не встановлює наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання її вимог. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України 2004 року, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, преюдиційне значення мають встановлені у судових рішеннях обставини, а не правова їх оцінка. З огляду на це судом не може бути прийняти за основу правова оцінка договору між ТОВ «Арма Факторинг» та [PERSON] , викладена у рішенні Апеляційного суду міста Києва від 05.10.2017 року посправі № 757/5095/16-ц. На підтвердження позовних вимог позивачем надано копії договорів між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та [PERSON] . Так, до позовної заяви додано копію договору факторингу № 051115/1 від 05 листопада 2015 року, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» прийняв у власність права вимоги та в їх оплату надав грошові кошти. Згідно із копією договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 05 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» передано, а ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» прийнято право вимоги за договором іпотеки 11077898000/3, посвідченим Порохнею О.В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 21 листопада 2006 року за реєстровим № 1821, укладеним між Первинним кредитором та громадянином України [PERSON] , громадянкою Російської Федерації [PERSON] , відповідно до якого було передано Первинному кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі розташовані на земельній ділянці площею 665,0кв.м. та знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 95 ЦПК України(ч.ч. 1, 2, 4, 6) визначено, що письмовими доказами (крім електронних документів) є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, надані стороною позивача копії договорів не засвідчено належним чином та оригінали або належним чином засвідчені копії зазначених договорів позивачем не надано. Згідно із ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. З огляду на наведене, суд не може прийняти до уваги та покласти в основу висновків договори факторингу № 051115/1 від 05 листопада 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» і відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 05 листопада 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ». Щодо договору відступлення права вимоги від 05.11.2015 року укладеного між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Згідно із п.п. 1.4. 2.1.1 договору відступлення права вимоги від 05.11.2015 року право вимоги до боржника передано від ТОВ «Арма Факторинг» відповідачу [PERSON] , за що отримано від неї компенсацію у розмірі 478 000 грн. Сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимог за Кредитом договором та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагородою Первісному кредитору за здійснення відступлення Права вимоги. Зазначена правова позиція є усталеною та застосовувалась у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 року (справа № 501/2309/16-ц), від 06.02.2019 року (справа 766/112/16-ц), Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги. Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 24, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Великой Палати Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 439/212/14-ц). Суд вважає, що позивачем не доведено, яким чином укладення відповідачами договору відступлення права вимоги порушує права позивача, який не є стороною оспорюваного ним договору, в тому числі, не доведено, яким чином договір зачіпає інтереси позивача як позичальника за кредитним договором. Посилання у позовній заяві на позбавлення права власності є наслідком невиконання позивачем обов`язків за кредитним договором, даної обставини не існувало станом на дату укладення договору, вона не пов`язана з фактом укладання договору відступлення права вимоги. До такого ж висновку про відсутність порушення прав позивача спірним договором відступлення права вимоги прийшла колегія суддів Апеляційного суду міста Києва, зазначивши у рішенні від 05.10.2017 року по справі № 757/5095/16-ц, що суд враховує, що оспорюваним договором ніяким чином не порушуються права позивача, оскільки обсяг зобов`язань боржника не змінено. Вимоги позивача про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 11077898000/3 від 21.11.2006 року, укладеним між громадянкою РФ [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг» 05.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. та зареєстрованого за номером 901; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 206465823104) за № 13206124, внесений державним реєстратором Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, Кобець Олексієм Євгеновичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28185220 від 11.02.2016, є похідними та за відсутності підстав для встановлення нікчемності договору відступлення прав вимоги від 05.11.2015р. укладеного між громадянкою РФ [PERSON] ТОВ «Арма Факторинг», дані вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed