Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи його невиконання відповідачем [PERSON] грошових зобовязань за кредитним договором, виникненням значної заборгованості, просив в судовому порядку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2626/0308/98-004 від 12.03.2008 року в сумі 405\~905,32 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності Іпотекодавцю квартиру [ADDRESS], шляхом визнання за позивачем права власності на цю квартиру. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на відсутність іншого житла та доходів для сплати кредитної заборгованості, яка виникла через ріст курсу валют, проживання у квартирі із малолітньою дитиною, не співмірність позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на завищення розміру кредитної заборгованості, значний розмір погашеної заборгованості, наявність мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, порушення прав неповнолітньої дитини. Інші відповідачі в судове засідання не зявились повторно, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлялись належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направили. Представник третьої особи органу опіки та піклування Обухівської міської ради Київської області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на порушення інтересів неповнолітньої дитини, відсутність згоди органу опіки та піклування. Вислухавши відповідача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 12 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], був укладений Кредитний договір № 2626/0308/98-004 (далі кредитний договір). У відповідності до Кредитного договору Позичальнику надавався кредит на споживчі цілі в сумі 30\~000 гривень, які Позичальник зобов'язувався повертати Банку частинами відповідно до графіку платежів за кредитом. Кінцевий строк погашення кредиту до 11.03.2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 12 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, згідно умов якого Іпотекодавцями було передано в іпотеку Банку в якості забезпечення виконань зобов'язань Позичальника перед Банком по Кредитному договору наступне майно: квартиру [ADDRESS]. 25.05.2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги до позивача ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаними вище договорами. 27.08.2015 року позивач звернувся до відповідачів із письмовою вимогою про усунення порушень умов кредитного договору, що підтверджується листом, поштовим реєстром. Правовий статус позивача підтверджується свідоцтвом, статутом, банківською ліцензією, дозволом постановою правління НБУ та іншими матеріалами справи. Як передбачено ст.ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, як передбачено ст. 590 ЦК України. Згідно ст.ст. 11, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання, майновий поручитель відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання божником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, в даному випадку позивач ПАТ «Дельта Банк», за загальними нормами цивільного судочинства дійсно має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно. Однак при вирішенні спору суд зобовязаний дотримуватись загальних засад цивільного судочинства, зокрема щодо диспозитивності та змагальності сторін. Позивач не звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, в межах цього спору позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Обгрунтовуючи позов позивач посилається, що відповідач допустив виникнення заборгованості за кредитним договором, на підтвердження чого надав розрахунок, згідно якого станом на 28.07.2015 року заборгованість становить 405 905 грн. 32 коп. Під час судового розгляду відповідач посилався на часткове погашення заборгованості в значному розмірі, застосування наслідків спливу позовної давності, однак перевірка таких доводів судом була неможлива, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості, відомості про помісячне нарахування та сплату заборгованості, а представник позивача чотири рази в судове засідання не зявився. При цьому суд також враховує, що строк дії кредитного договору не сплинув, тому для дострокового стягнення кредитної заборгованості слід перевірити достатність відповідних підстав. Враховуючи ухилення позивача від встановлення достовірних даних про розмір заборгованості суд оцінює доводи позову про наявність і розмір заборгованості за кредитним договором як такі, що всупереч вимогам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України не доведені належними і допустимими доказами. Вартість предмету іпотеки в наданих суду доказах не визначена, однак враховуючи її технічні характеристики суд вважає, що її вартість значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Згідно ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України, ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» суду не подано достатніх даних та належних і допустимих доказів обставин, які підлягають обовязковому зазначенню у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, суду не подано жодних доказів вартості предметів іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи, в позовних вимогах не визначено вартість майна, що позбавляє суд обєктивно оцінити співмірність та обгрунтованість позовних вимог банку, тому задовольнити позов в межах наявних у справі доказів неможливо. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Із паспортів та інших доказів вбачається, що квартира, на яку пропонується звернути стягнення, використовується для постійного проживання відповідачем, доказів наявності іншого житла в справі немає, тому достатніх підстав для позбавлення відповідача конституційного права на житло немає. За таких обставин, суд вважає недоведеним те, що позовні вимоги співмірні із залишком боргу. З матеріалів справи вбачається, що у спірному нежитловому приміщенні проживає неповнолітня дитина син відповідача [PERSON] [PERSON], [INFO]. Верховний Суд України при винесенні постанови від 9 вересня 2015 року у справі за № 6-405цс15 сформулював правову позицію наступного змісту: «Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.» Матеріали справи не містять відомостей про відповідність позовних вимог приписам принципу 4 Декларації прав дитини, ст.ст. 1,8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2,3,12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», які були чинні на час виникнення спірних правовідносин. Примусове відчудження спірної квартири призведе до позбавлення дитини житла, тому орган опіки та піклування заперечив проти позову. При вирішенні справи № 6-1061 цс15 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію: «За змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).» У цій справі квартира, яка є предметом іпотеки не була придбана за рахунок іпотечного кредиту, а про наявність іншого житлового приміщення у відповідачів позивач не зазначає. Сукупність описаних вище недоліків у правовій позиції позивача, неподання ним достатніх доказів для підтвердження всіх обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, унеможливлює достатньо обгрунтоване задоволення позову, оскільки це призведе до порушення законних прав та інтересів інших осіб, особливо неповнолітньої дитини, яких позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення в зимовий період. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги, заперечення відповідача узгоджуються із письмовими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed