Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача стягнення заробітної плати та моральної шкоди. На підставу своїх вимог спирається на те, що згідно наказу №14-о/с від 24.03.2015 позивач був прийнятий на роботу до Філії «Уманська дорожньо - експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду газоелектрозварювальника IV, дорожнім робітником ІІІ розряду. Згідно наказу №165 від 18.09.2018 назву посади змінено на електрогазозварник для приведення у відповідність до Національного Класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій». Згідно наказу №54-о/с від 31.10.2019 позивача звільнено з роботи за власним бажанням. При цьому, у відповідності до законодавчих норм та вимог, розрахунок із позивачем не проведено. Ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в ст. 116 даного Кодексу, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідач по теперішній час не розрахувався із позивачем і не виплатив йому заробітної плати після звільнення з роботи. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до керівництва відповідача з проханням про виплату належної заборгованості, проте йому було відмовлено. У зв`язку з таким станом позивач був вимушений численну кількість разів виїздити до місцезнаходження відповідача, просити виплатити йому заробітну плату, однак результатів це не дало. Також, підприємство має перед позивачем заборгованість за невикористані дні відпустки, про що не вказано у вищевказаній довідці відповідача, наданій позивачу у жовтні місяці 2019 року. Позивач зазначає, що своїми діями адміністрація відповідача грубо порушила гарантії та вимоги КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" щодо виплати заробітної плати. В результаті невиплати йому передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано йому моральної шкоди, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач має сім`ю, яку необхідно весь цей час утримувати, самому потрібно за щось існувати в нинішніх загальновідомих складних економічних і соціальних умовах, а дії відповідача по невиплаті позивачу заборгованості не дають змоги позивачу утримувати не тільки себе, а й сім`ю. Невиплата заробітної плати змушувала позивача вишукувати всілякі додаткові джерела, позичати гроші, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає йому моральних страждань. Нормальні життєві зв`язки він втратив, позивач розраховував на оплату його праці, однак ці розрахунки та надії не справдились внаслідок протизаконних дій відповідача, наслідком чого є завдання позивачу моральної шкоди. Завдану позивачу моральну шкоду він оцінюю в 1000 грн. В зв`язку з зазначеними обставинами порушення прав відповідачем, позивач змушений звернутись за захистом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, але згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутність та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Представник Філії «Уманська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом відправлення судових повісток з рекомендованими повідомленнями, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клолпотань про відкладення розгляду справи не надходило, але його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини: Згідно наказу №14-о/с від 24.03.2015 позивач був прийнятий на роботу до Філії «Уманська дорожньо - експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду газоелектрозварювальника IV, дорожнім робітником ІІІ розряду (а.с.7-10). Згідно наказу №165 від 18.09.2018 назву посади змінено на електрогазозварник для приведення у відповідність до Національного Класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» (а.с.7-10).. Згідно наказу №54-о/с від 31.10.2019 позивача звільнено з роботи за власним бажанням (а.с.7-10). Відповідно до довідки відповідача (а.с.24) вбачається, що станом на 01.11.2019 р. перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі 18877 грн. 54 коп. Позивачем даний факт підтверджений при обгрунтуванні позовних вимог, проте зазначено суму заборгованості 20000 грн., а з матеріалів справи вбачається сума заборгованості 18877 грн. 54 коп. Дана сума заборгованості фактично визнається відповідачем, оскільки дана сума заборгованості відображена у довідці відповідача про заборгованість по заробітній платі перед позивачем, тому позов в даній частині підлягає до частквого задоволення на суму заборгованості відображену в довідці відповідача. Відповідно до ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в ст. 116 даного Кодексу, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. В ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що своїми діями відповідач грубо порушив гарантії та вимоги КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" щодо виплати заробітної плати. В результаті невиплати йому передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано йому моральної шкоди, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач має сім`ю, яку необхідно весь цей час утримувати, самому потрібно за щось існувати в нинішніх загальновідомих складних економічних і соціальних умовах, а дії відповідача по невиплаті позивачу заборгованості не дають змоги позивачу утримувати не тільки себе, а й сім`ю. Невиплата заробітної плати змушувала позивача вишукувати всілякі додаткові джерела, позичати гроші, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає йому моральних страждань. Нормальні життєві зв`язки він втратив, позивач розраховував на оплату його праці, однак ці розрахунки та надії не справдились внаслідок протизаконних дій відповідача, наслідком чого є завдання позивачу моральної шкоди. Суд погоджується з розміром заявленої моральної шкоди в сумі 1000 грн, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 237-1 КЗпП України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 116 КЗпП України встановлено: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частинами 4 та 7 ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповіднодо ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду можливість надати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому позовні вимоги в частині стягнення підтвердженої заборгованої заробітної плати та моральної шкоди підлягають до задоволення. Що ж стосується вимог стягнення з відповідача компенсації на користь позивача за не використані дні відпустки, то в цій частині позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували заявлені вимоги. Крім того у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial