Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] звернувся до суду із позовом в її інтересах та з урахуванням уточнень (а.с.82) остаточно просив поділити спільне майно яке було набуте за час перебування сторін у шлюбі шляхом визнання за кожним із бувшого подружжя право власності на 9/20 частині квартири [ADDRESS], а також на ? частини критої автомобільної стоянки [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав вказані позовні вимоги і просив їх задовольнити оскільки в добровільному порядку поділити майно не вбачається за можливе, так як одразу після розірвання шлюбу сторони не досягли згоди щодо поділу набутого в шлюбі майна. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наразі сторони не спілкуються, відповідач виїхав до Франції, вказане перешкоджає здійсненню позивачем права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм обом на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час і місце розгляду справи повідомлений належним чином з урахуванням вимог ст.ст. 415-416 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за своєї відсутності не подавав, свого представника в судове засідання не направив. З урахуванням думки представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи у відсутності відповідача, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України», іноземцем є особа, яка не перебуває в громадянстві України і громадянином (підданим) іншої держави. Оскільки [PERSON] є громадянином Французької республіки (а.с.5), тому до вказаних правовідносин застосовується Закон України «Про міжнародне приватне право». Вимоги ч.1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачають, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Під час розгляду справи згідно свідоцтва про укладення шлюбу (повна копія) встановлено, що [PERSON], будучі громадянкою України перебувала з 6.09.1999 року по 14.10.2009 року у зареєстрованому шлюбі з громадянином Франції, відповідачем по справі - [PERSON]. Вказане свідоцтво також містить посилання на те, що шлюб розірваний за судового рішення Касаційного Суду в Парижі від 14.10.2009 року. Примітка додана 24.11.2009 року (а.с.9). Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється його розірванням. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Після розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON] не досягли згоди щодо поділу майна набутого у шлюбі. Як достовірно встановлено в судовому засіданні, за час шлюбу сторонами було придбане майно щодо розподілу якого виник спір, а саме: 1) квартира [ADDRESS], придбана на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в Реєстрі за №2259 та засвідчено справжність підпису, зробленого перекладу тексту договору перекладачем [PERSON] на французьку мову (а.с.10-11); 2) крита автомобільна стоянка [ADDRESS], придбана на підставі Договору купівлі-продажу критої автомобільної стоянки від 24 грудня 1999 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в Реєстрі за №2256 та засвідчено справжність підпису, зробленого перекладу тексту договору перекладачем [PERSON] на французьку мову (а.с.14-15). Відповідно до ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином". Відповідно до ч.1 п.1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, то підсудність судам України є виключною. Відповідно до ч.1 ст. 38 цього ж закону, право власності на нерухоме майно визначається правом держави, у якій це майно знаходиться. Із ст. 40 вказаного Закону слідує, що право власності, відомості про яке підлягає знесенню до державного реєстру, визначається правом тієї держави, у якій це майно зареєстровано. Згідно наданої інформації Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна, викладеної в листі від 27.10.2014 ;42809 (И-2014), вбачається, що згідно із наявними даними, квартира [ADDRESS] зареєстрована на двох осіб: на ім.»я [PERSON] (9/10 частин) та [PERSON] (1/9 частка). Крита стоянка [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім.»я [PERSON] (а.с.139). Також, згідно довідки форми №3, у вказаній квартирі особовий рахунок відкритий на ім»я [PERSON], однак, за вказаною адресою він не зареєстрований, а зареєстрованою і власником 1/10 частини квартири являється [PERSON] (а.с.140). Згідно з ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п.23 вказаної Постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 368 ЦК України) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином судом встановлено, що вищевказане нерухоме майно, придбане сторонами у період шлюбу - є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу між [PERSON] і [PERSON] як спільне майно подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, "дружина та чоловік мають рівні "права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними". Отже, [PERSON] і [PERSON] є власниками по 1/2 майна набутого за час шлюбу. Разом із тим, 20 грудня 2001 року [PERSON] подарував дочці [PERSON], [PERSON], 1/10 частку квартири [ADDRESS], для забезпечення її житлом після продажу квартири [PERSON] і її дочки, що підтверджено дублікатом, що має силу оригіналу, дарування частки квартири (а.с.12). Також, суд приймає до уваги наявність рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 3.04.2009 року, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні житлом. Відповідно до якого позовні вимоги задоволені, вселено позивача у вищевказану квартиру, визначено порядок її користуванням, а саме віділено у вказаній квартирі дитячу кімнату, площею 34,31 кв.м., а [PERSON] інші кімнати площею 37,6 кв.м., 19,62 кв.м., 58,66 кв.м., залишено інші приміщення в загальному користуванні та зобов»язано відповідача не чинити перешкод у користуванні виділеної позивачу кімнати та підсобними приміщеннями. При цьому, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 7.02.2012 року заяву представника [PERSON] про перегляд вищевказаного заочного рішення було залишено без задоволення. Отже, поділу між [PERSON] і відповідачем як спільне майно подружжя підлягає 9/10 частин вказаної квартири [ADDRESS] При цьому, суд вважає, що у судовому засіданні не було встановлено обставин, які б стали підставою для відступу від рівності часток при поділі майна сторін та які б стали підставою для збільшення частки будь кого із сторін у спільному майні. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне провести поділ вищевказаного спільного майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток подружжя у спільному майні і залишити вказане нерухоме майно у спільній частковій власності сторін. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за права власності на 9/20 частини спірної квартири за кожним із сторін та на ? частини зазначеної критої автостоянки. Судові витрати судом розподілено у відповідності до правил ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved