Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами , збільшеними в процесі розгляду справи, до Медичного реабілітаційного центру "Кремінці" Міністерства внутрішніх справ України,про скасування наказу №122 від 12.08.2013 року про призначення машиністом із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий; наказу №180 від 06.12.2013 року про звільнення із займаної посади по ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; наказу № 41 від 28.02.2014 року про звільнення з посади машиніста із прання та ремонту спецодягу пансіонату при МРЦ «Кремінці» в зв'язку із закінченням строку трудового договору (ст.36 п.2 КЗпП); наказу №160 від 28.08.2014 року про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України); поновлення на роботі на посаді машиніста із прання та ремонту спецодягу пансіонату при МРЦ «Кремінці» та скасування запису в трудовій книжці про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП); визнання дій по переведенню на посаду двірника та молодшої медичної сестри без її згоди неправомірними; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.08.2014 р. по день винесення рішення виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 1400 грн.; стягнення недонарахованої частини заробітної плати у зв'язку із незаконним переведенням на 0,5 ставки за період з 31.10.2000 року по час звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та надбавки за шкідливі умови праці у розмірі 12 % за період з 31.10.2000 року по 31.08.2014 року ; стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.; стягнення заборгованої індексації з компенсацією за період роботи з 31.10.2000 року по 28.08.2014 року; визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату за період 2008 - 2014 років та зобов»язання відповідача виплатити недоплачену заробітну плату у розмірі 3636, 96 грн. Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні, позивачка обґрунтовує тим, що з 2000 року перебувала у трудових відносинах з Медичним реабілітаційним центром "Кремінці". Згідно наказу №149 від 12.07.2001 року працювала на посаді машиніста із прання, а наказом № 122 від 12.08.2013 року в зв»язку з організаційно - штатними змінами призначена машиністом із прання та ремонту спецодягу в пансіонат МРЦ «Кремінці» , який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий. Наказом №180 від 06.12.2013 року звільнена із займаної посади по ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Наказом №182 від 10.12.2013 року прийнята на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат МРЦ «Кремінці». Наказом № 41 від 28.02.2014 року звільнена з посади машиніста із прання та ремонту спецодягу пансіонату МРЦ «Кремінці» МВС України в зв'язку із закінченням строку трудового договору (ст. 36 п.2 КЗпП). Відповідно до наказу №90 від 02.06.2014 року прийнята на роботу на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат при МРЦ «Кремінці» МВС України, а згідно наказу №160 від 28.08.2014 року звільнена з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України). Вважає наказ №122 від 12.08.2013року та всі послідуючі накази про звільнення незаконним, необгрунтованим та такими, що підлягають скасуванню. Зазначає, що посадові особи МРЦ «Кремінці» з метою привласнення грошових коштів , які підлягали виплаті скороченим працівникам , по закінченні двохмісячного терміну з часу винесення наказу про скорочення чисельності (штату ) працівників 27.08.2013 року викликали її та інших працівників і під тиском та під диктовку зобов»язали написати заяву заднім числом про перепризначення на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу в пансіонат , який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий, оскільки в зв»язку з штатними змінами та скороченням займаної нею посади вона могла залишитись безробітною. В подальшому 06.12.2013 року її було незаконно звільнено по угоді сторін. Вона перебуває у вимушеному прогулі з 31.08.2014 року , а тому відповідач зобов»язаний виплатити їй середній заробіток по день винесення рішення, виходячи із середньої заробітної плати 1400 грн. Відповідачем було порушено її трудові права, а саме з 31.10.2000 року по час звільнення 31.08.2014 року її періодично переводили на 0.5 ставки, не повідомляючи про це в порушення вимог ст.ст.32, 103 КЗпП України. Суб»єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, а тому дії керівництва МРЦ вважає незаконними, просить стягнути різницю в оплаті праці та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.117 КЗпП України. Позивачка зазначає, що заробітна плата (оклад) виплачували їй у нижчому розмірі ніж мінімальна заробітна плата, заробітна плата за кожний місяць відрізнялась в розмірах, відповідач не проводив індексацію з компенсацією , не виплачував надбавку за шкідливі умови праці у розмірі 12 % , доплату до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період роботи з 2001 року по момент звільнення. Також відповідач незаконно переводив її на іншу роботу. Зокрема, в період 2000 -2001 років, перебуваючи на посаді садівника , вона фактично виконувала роботу двірника, а 02.06.2014 року прийнявши на посаду молодшої медичної сестри , відповідач перевів її на іншу роботу, яку вона виконувала до звільнення - машиніста з прання та ремонту спецодягу пансіонату. Позивачка також вказує, що порушеннями законодавства про працю їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. Таку шкоду позивачка обґрунтовує тим, що після звільнення вона і її сім'я перебували в стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне ставище, їй було дуже боляче не тільки фізично, а й через несправедливе відношення. Моральна атмосфера в сім'ї різко погіршилася, позивачка втратила вплив і повагу не тільки серед колег по колишній роботі, а й серед членів своєї родини. Позивачці не вистачало зменшеної заробітної плати на продукти і одяг, вона вимушена була постійно звертатися за допомогою до своїх дітей. В позивачки також погіршився стан здоров'я, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває в пригніченому стані, у стані депресії, часто нервується, переживає, емоційно перенапружена, втратила спокій та нормальний життєвий ритм. У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно ст.235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Надані відповідачем суду довідки про виплачену та нараховану їй заробітну плату за період з 2008 по серпень 2014 року містять недостовірну інформацію в порівнянні з розрахунковими чеками, а тому дії відповідача в цій частині є неправомірними, в зв»язку з чим відповідач зобов»язаний виплатити їй різницю в заробітній платі в сумі 3636, 96 грн. Зважаючи на наведене просить позовні вимоги задоволити. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав з аналогічних підстав. Представники відповідача, заперечуючи позовні вимоги зазначили, що позивачкою пропущено строк звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин, жодних порушень її трудових прав зі сторони відповідача не було, оскільки трудові договори укладались з її власної волі відповідно до поданих нею заяв, що не суперечить чинному законодавству України, тому позовні вимоги є недоведеними, безпідставними та необгрунтованими. Позивачкою не зазначено достатні докази, що підтверджують кожну обставину. Позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем і за час роботи у неї не виникало жодних скарг та претензій з приводу будь-яких порушень її трудових прав. Відповідно до наказу МВС України № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» скасовано штат та скорочено всі 96 посад, в тому числі 57 одиниць по МРЦ та 39 по пансіонату МРЦ. На виконання наказу МВС України, начальником МРЦ «Кремінці» видано наказ № 99 від 25.06.2013 року, яким зобов»язано всіх працівників попередити про проведення реорганізації. З даним наказом було ознайомлено позивачку. 12.08.2013 року позивачка написала заяву про перепризначення її на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий. Вказана заява була зареєстрована і на її підставі 12.08.2013 року було видано наказ №122 про призначення позивачку на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу в пансіонат. Згідно поданої заяви позивачку звільнено з роботи за угодою сторін наказом №180 від 06.12.2013 року. В подальшому з позивачкою були укладені нові строкові трудові договори, які мають ознаки сезонності та строковості, останній з яких укладено згідно наказу №90 від 02.06.2014 року. 28.08.2014 року наказом № 160 позивачку звільнено з посади молодшої медичної сестри в зв'язку з закінченням строку трудового договору, про що позивачка була ознайомлена. Отже, позивачка , приймаючи рішення про працевлаштування на сезонну роботу , усвідомлювала строковість трудового договору. Оскарження позивачкою прийому на роботу не піддається юридичній логіці. Законодавством про працю передбачені правові гарантії вивільненим працівникам, і на виконання правової норми статті 42-1 КЗпП України, яка гарантує переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу. Так як постійні робочі місця було скорочено, відповідач запропонував позивачці роботу в пансіонаті, що діє сезонно, тому що відповідачу були потрібні працівники аналогічної кваліфікації. Те, що позивачку все влаштовувало, також свідчить те, що в грудні 2013 року її знову прийняли на роботу за її заявою. Твердження позивачки, що з моменту її прийняття на роботу по момент звільнення її періодично переводили на 0,5 ставки без повідомлення про це , не відповідає дійсності, так як протягом періоду перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем здійснювались переводи працівників в період з 2001 року по 2008 роки на 0,5 посадового окладу, що було зумовлено нестачею коштів на заробітну плату. Період тимчасового переведення охоплює сім років роботи позивача, а не чотирнадцять, як вона стверджує, з повідомленням про це за два місяці згідно вимог закону. Крім того, твердження позивачки в тій частині, що вона при цьому виконувала повну місячну норму праці не заслуговує на увагу, оскільки спростовується даними табелів-графіків. Вимога позивача про застосування положень статті 117 та 237-1 КзпП з прив'язкою до статті 116 КЗпП не може бути застосована, так як є пропущеним трьохмісячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП. Позивачці про розрахунок стало відомо в день її звільнення з основного місця роботи, день звільнення є останнім днем роботи - 28.02.2014 року. Отже, щодо стягнення середнього заробітку пропущений строк звернення до суду, який сплив 28.05.2014 року. Підтвердженням повного розрахунку з позивачкою є довідка з бухгалтерії. Після цього звільнення позивачка стає на облік як безробітна в Яремчанський міський центр зайнятості і в червні 2014 року за направленням центру знову працевлаштовується до МРЦ «Кремінці» , чим підтверджує добровільний характер трудових правовідносин. Передбачених статтею 237-1 КЗпП України підстав відшкодування моральної шкоди позивачка не довела, оскільки жодним чином не конкретизувала та не підтвердила характеру і тривалості страждань, погіршення стану свого здоров'я, істотних вимушених змін у її життєвих стосунках, не навела доказів причинно-наслідкового зв'язку між її звільненням та моральним пригніченням та постійними стресами. Твердження позивачки про те, що вона під психологічним тиском змушена була писати заяву про прийняття її на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує сезонно є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки вона була повідомлена про звільнення та про те, що з нею укладається строковий договір. У довідках про заробітну плату наведено дані щодо заробітної плати , за які періоди вона нарахована , тобто відображено нараховані суми заробітної плати за певний період , а у розрахункових чеках відображено заробітну плату, яку було фактично виплачено у конкретному місяці , де могли бути суми відпускних за наступний місяць, чим і пояснюється різниця в сумах. Тому вимоги позивачки про недостовірність наданих МРЦ «Кремінці» довідок про заробітну плату є надуманими і нічим не обґрунтованими, а, відповідно, також не обґрунтованими є вимоги про стягнення начебто недорахованої заробітної плати в сумі 3636 , 96 грн. Враховуючи наведене , просять відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 15.07.1991 року позивачка була прийнята двірником в санаторій «Кремінці» МВС України і наказом №92 від 31.10.2000 року була переведена на посаду садівника . Згідно наказу №1 від 16.01.2001 року була звільнена з посади садівника по угоді сторін в зв»язку з реорганізацією санаторію і на підставі наказу №2 від 17.01.2001 року прийнята на посаду садівника. Згідно наказу №149 від 12.07.2001 року переведена на посаду машиніста із прання, а наказом № 122 від 12.08.2013 року в зв»язку з організаційно - штатними змінами призначена машиністом із прання та ремонту спецодягу в пансіонат МРЦ «Кремінці» , який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий. Наказом №180 від 06.12.2013 року звільнена із займаної посади по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Наказом №182 від 10.12.2013 року прийнята на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат МРЦ «Кремінці». Наказом № 41 від 28.02.2014 року звільнена з посади машиніста із прання та ремонту спецодягу пансіонату МРЦ «Кремінці» МВС України в зв'язку із закінченням строку трудового договору (ст. 36 п.2 КЗпП). З 14.03.2014 року відповідачці виплачувалась допомога по безробіттю. Відповідно до наказу №90 від 02.06.2014 року позивачка прийнята на роботу з 02.06.2014 року по 31.08.2014 року на посаду молодшої медичної сестри в МРЦ «Кремінці» в дитяче відділення, яке функціонує в період з червня по серпень, а згідно наказу №160 від 28.08.2014 року звільнена з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України). Наказ № 122 від 12.08.2013 року та всі наступні накази позивачка оспорює з тих підстав , що згідно написаної нею задніми числами заяви від 12.08.2013 року її незаконно перепризначили в пансіонат МРЦ «Кремінці», який функціонує сезонно. Правові підстави для скасування оспорюваних позивачкою наказів про звільнення з роботи відсутні, а відповідно відсутні підстави для поновлення її на роботі, скасування запису в трудовій книжці щодо наказу №160 від 28.08.2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як встановлено, у зв»язку із змінами у штатах МВС України на підставі наказу № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» та реорганізацію в МРЦ « Кремінці» у відповідача було скорочено всі 96 посад і згідно наказу № 99 від 25.06.2013 року всіх працівників було попереджено про майбутнє звільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом, зокрема і позивачку, про що свідчить її підпис. Як встановлено, 12.08.2013 року позивачка подала відповідачу заяву про перепризначення її на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий на підставі чого видано наказ № 122 від 12.08.2013 року, а згідно наказу №180 від 06.12.2013 року позивачку було звільнено з займаної посади за угодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України). Згідно правил ч.3 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Встановлено, що заяву про перепризначення (а фактично, про переведення) позивачка написала сама власноручно і будь-яких доказів щодо застосування до неї тиску зі сторони адміністрації нею не представлено суду. Що ж стосується посилання позивачки про дату написання заяви, то даний факт не узгоджуються з виданим наказом про призначення її на посаду і такі твердження не спростовують висновок про те, що до запланованого звільнення позивачка особисто подала вищезазначену заяву. Також встановлено, що після перепризначення на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, позивачка працювала у відповідача до 06.12.2013 року і була звільнена з займаної посади за угодою сторін наказом №180 від 06.12.2013 року. В чому полягає незаконність зазначеного наказу позивачка не зазначила в своїх позовних вимогах та поясненнях, наданих суду в процесі розгляду справи, також позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження незаконності наказу. Позивачкою також не обґрунтовано та не підтверджено жодними доказами незаконність наступних наказів про звільнення її з роботи , зокрема наказу №41 від 28.02.2014 року та наказу №160 від 28.08.2014 року. Як встановлено, в грудні 2013 року позивачка подавала відповідачу заяву про прийняття її на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує періодично, а 02.06.2014 року подала заяву про прийняття її на посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення, яке функціонує в період з червня по серпень, на період з 02.06.2014 року по 31.08.2014 року . Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП України, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Отже позивачка за власним бажанням власноручно написала заяви про перепризначення, а в подальшому - про прийняття її на роботу із зазначенням строку трудового договору, що було закріплено укладенням нових строкових трудових договорів, які жодним чином не пов»язані з наказом №122 від 12.08.2013 року, мають ознаки строковості, по закінченні яких позивачка була звільнена з роботи згідно вимог чинного законодавства. Таким чином суд приходить до висновку, що дії відповідача по звільненню позивачки відповідають вимогам вищенаведених норм чинного законодавства, тому позов про поновлення на роботі та пов»язані з ним вимоги про скасування наказів №122 від 12.08.2013 року про призначення машиністом із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий, №180 від 06.12.2013 року про звільнення із займаної посади по ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, № 41 від 28.02.2014 року про звільнення з посади машиніста із прання та ремонту спецодягу пансіонату при МРЦ «Кремінці» в зв'язку із закінченням строку трудового договору (ст. 36 п.2 КЗпП), №160 від 28.08.2014 року про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України), скасування запису в трудовій книжці про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивачки про стягнення індексації з компенсацію, доплати до посадових окладів у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», надбавки за шкідливі умови праці , визнання незаконним переведень, визнання неправомірними дій щодо надання суду довідок про заробітну плату, які містять недостовірну інформацію, то такі не доведені позивачкою і не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що розміри належних позивачці заробітних плат представлені відповідачем у відповідних довідках, з яких вбачається, що позивачці виплачувались гірські, індексація та доплата за шкідливі умови праці.Оплата праці позивачки здійснювалася на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6. наказу, конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачає, що доплата за шкідливі умови праці установлюється за результатами атестації робочих місць. Згідно протоколу така атестація проведена у відповідача лише 12.10.2009 року. Тому доплата за шкідливість проводилась після 2009 року. Вищезазначені накази позивачкою не оскаржувались у встановленому законом порядку. Відповідачка обґрунтовує позовні вимоги щодо визнання неправомірними дій відповідача про її переведення на інші посади без її згоди тим, що в період 2000 -2001 років, перебуваючи на посаді садівника, вона фактично виконувала роботу двірника, а 02.06.2014 року, прийнявши на посаду молодшої медичної сестри , відповідач перевів її на іншу роботу, яку вона виконувала до звільнення - машиніста з прання та ремонту спецодягу пансіонату. Однак, будь-яких доказів того, що в 2000 році вона була переведена на іншу посаду з порушенням вимог чинного трудового законодавства позивачка не надала. Записи в трудовій книжці про переведення її з посади молодшої медичної сестри на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу пансіонату за період з 02.06.2014 року по час звільнення, відсутні.Тому зазначені позовні вимоги до задоволення не підлягають. Не заслуговують також на увагу посилання позивачки на те, що відповідачем порушувались вимоги ст.95 КЗпП України, оскільки нею не доведено, що при виконанні місячної норми праці її заробітна плата була нижчою мінімальної. Також недоведеними є вимоги позивачки про визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату за період 2008 - 2014 років та зобов»язання відповідача в зв»язку з цим виплатити недоплачену заробітну плату у розмірі 3636, 96 грн. Як встановлено поясненнями представника відповідача [PERSON] та наданими довідками про заробітну плату позивачки за період з 2001 по 2014 роки і розрахунковими листами, у довідках про заробітну плату наведено дані щодо заробітної плати , нарахованої за певний період , тобто відображено нараховані суми заробітної плати за певний місяць, а у розрахункових листах відображено заробітну плату, яку було фактично виплачено у конкретному місяці, де могли бути суми відпускних за наступний місяць, недоплачені суми за попередній місяць, чим і пояснюється різниця в сумах. Тому вимоги позивачки про недостовірність наданих МРЦ «Кремінці» довідок про заробітну плату є надуманими і нічим не обґрунтованими, а, відповідно, також не обґрунтованими є вимоги про стягнення начебто недорахованої заробітної плати в сумі 3636 , 96 грн. Із матеріалів справи вбачається, що протягом 2001- 2007 років позивачку переводили на 0,5 ставки, 0,75 ставки, без дотримання вимог ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення не пізніше ніж за два місяці, тому суд приходить до висновку про те, що позивачці слід провести доплату до повного посадового окладу. Розмір заробітної плати до повного окладу складає 7920, 83 грн. відповідно до представленого відповідачем розрахунку. При цьому суд враховує, що згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення доплати до посадового окладу, суд одночасно приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст.116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника. Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, то розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рiшення по сутi спору. Зазначена сума доплати до повного посадового окладу в зв»язку з зміною розмірів оплати праці мала бути виплачена позивачці в день її звільнення 06.12.2013 року, однак між сторонами існував спір про розміри належних позивачці сум при звільненні. Згідно роз»яснень, які містяться в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням статей 117, 237-1 КЗпП України від 22 лютого 2012 року, справа № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивачці про розрахунок стало відомо в день її звільнення з основного місця роботи - 06.12.2013 року . Отже, щодо стягнення середнього заробітку нею пропущений тримісячний строк позовної давності, оскільки з такими позовними вимогами вона звернулася 24.09.2014 року. Тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити в зв»язку з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і відсутністю підстав для його поновлення. Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте передбачених підстав відшкодування моральної шкоди позивачкою не доведено, внаслідок невчасної виплати їй доплати до посадового окладу в зв»язку з зміною розміру оплати праці позивачка мала певні переживання, однак вони не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки до переведень на 0.5 ставки в період 2001 - 2007 років позивачка взагалі відносилась байдуже і порушила це питання за спливом тривалого часу лише в зв'язку із звільненням. Тому позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення і з відповідача на її користь підлягає стягненню доплата до повного посадового окладу в зв»язку з зміною розмірів оплати праці в сумі 7920 грн. 83 коп., а решта позовних вимог до задоволення не підлягають. Питаня судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного і ст.ст. 23, 24, 32,36, 103,116,117, 233, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial