Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач Громадська організація товариство індивідуальних забудовників «Стожари» звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації прав, посилаючись на те, що 05 квітня 2006 року між ГО ТІЗ «Стожари» та Обухівською міською радою Київської області був укладений договір оренди землі №17, який 29 червня 2006 року був зареєстрований в Обухівському відділі Київської регіональної філії Центру ДЗК за № 0038 та згідно якого Обухівська міська рада Київської області надала у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 40 га під забудову приватними будинками на території 3-го мікрорайону м. Обухів, якій був присвоєний кадастровий [NUMBER]. В грудні 2012 року, позивачу стало відомо, що рішенням Обухівської міської ради Київської області 58 сесії 5 скликання №504 від 28.10.2010 року [PERSON] було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів (державного акту на право приватної власності) на земельну ділянку площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в м. Обухів, житловий масив «Стожари» та на підставі якого отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30.03.2012 року. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним рішення та визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, який було задоволено рішенням апеляційного суду Київської області від 28.01.2014 року. Проте, знаючи про рішення суду, [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку [PERSON] Вважаючи дані дії неправомірними ГО ТІЗ «Стожари», звернувся до суду з позовом про витребування у [PERSON] земельної ділянки, який було задоволено рішення Обухівського районного суду Київської області та залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області. Проте, за час розгляду справи в суді, [PERSON] продала земельну ділянку [PERSON], який розділив її на дві ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] площею 0,05 га кожна, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухів ЖМ «Стожари» на території на Обухівської міської ради. В свою чергу, [PERSON] відчужив земельні ділянки [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу. А тому ГО ТІЗ «Стожари» звернулись до суду з позовом про витребування земельних ділянок у [PERSON], який задоволено рішенням Обухівського районного суду Київської області. В зв'язку з цим, в остаточній редакції позовної заяви від 31.07.2018 року, просить визнати договори купівлі-продажу земельних ділянок недійсними з підстав того, що [PERSON] не мав права відчужувати спірні земельні ділянки, скасувати записи в Поземельній книзі та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також, витребувати спірні земельні ділянки та повернути їх у комунальну власність м. Обухова та залишити у користуванні ГО ТІЗ «Стожари». Представник позивач в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлялася про час і місце слухання справи. Представник третьої особи, Обухівської міської ради Київської області, в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника, в якому зазначив, що проти позову не заперечує. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, даючи оцінку діям відповідача, які суд оцінює, як такі, що направлені на затягування розгляду справи по суті, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ч.4 ст.223, ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази вважає, позовні вимоги таким, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини справи. 05 квітня 2006 року між ГО ТІЗ «Стожари» та Обухівською міською радою Київської області, на підставі рішення міської ради №308-31 від 24 березня 2006 року був укладений договір оренди землі №17, відповідно до п.1.1 та п. 2.1 якого позивачу було передано у строкове платне користування терміном на 20 років земельну ділянку площею 40 га, під забудову приватними будинками на території третього мікрорайону м. Обухів, а зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. 29 червня 2006 року даний договір був зареєстрований в Обухівському районному відділі Київської регіональної філії Центру ДЗК за №0038. Рішенням Обухівської міської ради №504 віл 28 жовтня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо складання документів (державних актів на право власності), що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку: площею 0.1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд в м.Обухів ЖМ «Стожари». 30 березня 2012 року [PERSON] видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], який зареєстрований 2 лютого 2012 року в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за №322310001004033. Не погодившись з даним рішенням міської ради ГО ТІЗ «Стожари» подало до Обухівського районного суду Київської області позовну заяву про визнання протиправним рішення та визнання недійсним державного акту на земельну ділянку. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2013 року в задоволенні позову відмовлено, а 28 січня 2014 року рішенням апеляційного суду Київської області, рішення суду першої інстанції від 12.07.2013 року скасовано та прийняте нове, яким визнано незаконним та скасувано рішення Обухівської міської ради 58 сесії 5 скликання №504 від 28 жовтня 2010 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухові ЖМ «Стожари» на території Обухівської міської ради та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 30 березня 2012 року на ім'я [PERSON] серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухові ЖМ «Стожари» на території Обухівської міської ради кадастровий номер [NUMBER]. Оскільки [PERSON] 08.08.2013 року подарувала земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухові ЖМ «Стожари» на території Обухівської міської ради з кадастровим номером [NUMBER] - [PERSON] Вважаючи дані дії неправомірними ГО ТІЗ «Стожари» звернулось до суду про витребування у [PERSON] земельної ділянки. Рішенням Обухівського районного суду від 12 серпня 2014 року, позовні вимоги товариства задоволені, та витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь Громадської організації індивідуальних забудовників «Стожари» земельну ділянку площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухові ЖМ «Стожари» на території Обухівської міської ради кадастровий номер [NUMBER], яке ухвалою апеляційного суду Київської області від 20.11.2014 залишено без змін. [PERSON] продала земельну ділянку [PERSON], який розділив її на дві ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] по 0,05 га кожну, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухові ЖМ «Стожари» на території Обухівської міської ради та 30.09.2015 року відчужив їх [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, що підтверджується копіями інформаційних довідок. Дізнавшись про укладенні договори ГО ТІЗ «Стожари» звернулося до суду про витребування земельних ділянок у [PERSON] Рішенням Обухівського районного суду від 12 серпня 2014 року, витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь ГО ТІЗ «Стожари» земельну ділянку площею 0,05 га. з кадастровим номером [NUMBER] цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровим номером [NUMBER] цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м. Обухові ЖМ «Стожари» на території Обухівської міської ради. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищезазначеними рішеннями, достовірно встановлено незаконне набуття у власність земельної ділянки [PERSON], подальше безвідплатне її відчуження [PERSON], в подальшому [PERSON] та [PERSON]. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Стаття 317 ЦК України передбачає, власникові належать права володіння, користування та розпоряджанням своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч.3ст.215 ЦК України). Відповідно до статей215та216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою,права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Згідно ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно із ст. 388 ЦК України щодо права власника на витребування майна від добросовісного набувача якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1). Згідно з п.п.21, 22, 23, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презумується. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті19,27 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). У Постанові Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605 цс 16 (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу) висловлена правова позиція, згідно із якою, «правом оспорювання правочину і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб, «як заінтересовані особи» (ст..ст.25,216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст.15,16 ЦК України, а також ст..ст.1,2-4,14,215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права...» «Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав» Отже, на підставі встановлених судом обставини справи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 30.09.2015 року, підлягають задоволенню. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 02.11.2016р. № 6-2161цс16, від 23.11.2016р. по справі № 916/2144/15. Оскільки земельні ділянки вибули з володіння позивача незаконно, без відповідної правової підстави, останній має право витребувати дане майно з чужого незаконного володіння. Як вбачається з матеріалів справи, під час перереєстрації права власності на спірні земельні ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень були внесені відомості щодо [PERSON], як власника майна. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Враховуючи недійсність відповідних договорів, суд вважає за необхідне скасувати відповідні записи про державну реєстрацію та рішень уповноважених осіб про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Враховуючи викладене, на підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ,ст.ст.316, 387-388, 391, 392 ЦК України, та

Outcome: approved