Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом 29.05.2018 року про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], у супроводі батька [PERSON], до Арабської Республіки Єгипет у період з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року без згоди матері [PERSON].За позовом відкрито провадження. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено шлюб. В шлюбі народився син [PERSON]. З травня 2018 року він та відповідач не проживають спільно, дитина залишилась проживати із ним, а відповідачем подано позов про розірвання шлюбу. Він планував проведення літнього відпочинку дитини, мав намір поїхати із дитиною за кордон, але відповідач не надала згоди, тому тур було скасовано. Після цього він звертався до відповідача ще раз, але дозволу надано не було. Просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди матері. Вважав, що така відмова перешкоджає в реалізації прав дитини на відпочинок. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. Із змісту відзиву вбачається, що позивачем не зазначено термін та місце куди має намір виїхати позивач із спільною дитиною, що викликає занепокоєння. Окрім того, спільна дитина проживає із позивачем без її згоди та нею подано позов про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання з нею. Вважала, що надання такого дозволу порушить її права на спілкування із дитиною. До неї відповідач не звертався з приводу надання дозволу. В судовому засіданні позивач, його представник вимоги позову підтримали, просила його задовольнити. Позивач посилався на те, що двічі на рік їх спільна дитина з ними відпочивала за межами країни на море. В цьому році дитина позбавлена такої можливості, оскільки мати цьому перешкоджає. У нього є можливість оздоровити дитини під час осінніх канікул в Єгипті. Жодним чином це не вплине на права відповідача, він не має наміру там залишатись, у нього робота, місце проживання в Україні. Єдине чим викликано подання позову це необхідність оздоровлення дитини, яка все літо провела на дачі. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити, зазначали, що між сторонами тривають судові спори щодо визначення місця проживання дитини, усунення перешкод в спілкуванні. Відповідач пояснила, що позивач не надає можливості матері спілкуватись із сином. В травні місяці він вигнав її з дому, з того часу вона шукає можливість спілкуватись із сином. Є побоювання, що позивач вивезе дитину за кордон та не повернеться, про це є розмови серед спільних знайомих. Вважала, що в Україні дуже багато місць для відпочинку та для цього не потрібно виїжджати за кордон. Можливості вивезти дитину за кордон на відпочинок в осінні канікули у неї немає, ані фінансової, ані у зв'язку із роботою, але якщо позивач оплатить вартість путівки їй та дитині, вона поїде. Вважала, що доцільно виїжджати дитині лише після того, як закінчаться судові спори. Представник 3-ї особи Путінцева Л.Ю. в судове засідання не з'явився, 13.08.2018 року подав заяву про подальший розгляд справи за їх відсутності, не заперечувала проти виїзду за кордон дитини без згоди матері у період осінніх канікул на оздоровлення. Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони у справі перебувають у шлюбі з 12.09.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7), є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). Дитина проживає із батьком - позивачем у справі та є зареєстрованою за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією довідкою з місця проживання (а.с.9) та не заперечувалось сторонами. Відповідач зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні (а.с.10). Дійсно в квітні 2018 року сторонами у справі було заброньовано тур до Даламану та проведено передплату (а.с.11). Поїздка повинна були відбуватись в червні 2018 року, заброньовано тур на трьох осіб, сторін та їх дитину, про що свідчить надана копія договору, прінскріну замовлення (а.с.11, 42). В судовому засіданні сторони не заперечували проти того, що поїздка не відбулась, тур було скасовано (а.с.50). 22.05.2018 року позивач звертався до відповідача електронним зв'язком та поштовою кореспонденцією щодо отримання дозволу на виїзд дитини за кордон, про що свідчать копії електронного повідомлення та зворотнього повідомлення (а.с.35-37). Відповідач не заперечувала, що позивач до неї звертався, але згоди вона не надала. Надані копії закордонних паспортів позивача та дитини свідчать про поїздки за межі країни з відмітками віз (а.с.43-47). Відповідно до вимог ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що гарантовано ч. 2 ст. 150 СК України. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачем при подачі позову визначено чітко країну, куди має намір поїхати із дитиною на відпочинок та період. В ході розгляду справи позивач зазначав, що він звертався до позивача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон саме на відпочинок та саме на період осінніх канікул, але відповідач, як до подачі позову, так і в ході судового розгляду категорично заперечувала. Виїзд дитини за кордон без згоди матері можливий, в даному випадку виключно на підставі рішення суду. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо наявності підстав вважати, що дитина може залишитись за межами країни та те, що наданням такого дозволу будуть порушуватись її права, як матері, оскільки будь-яких доказів таких порушень суду не надано, інформація про можливість позивача виїхати з дитиною та залишитись за кордоном повідомлена суду виключно зі слів нібито спільних знайомих, судовий спір щодо визначення місця проживання дитини триває в Ленінському районному суді м.Харкова та надання дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок, жодним чином не вплине на права відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах свого неповнолітнього сина, виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, фактично дії відповідача обмежують права позивача на розвиток та організацію оздоровлення та дозвілля сина. Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення його позовних вимог, відповідно до вимог ст.142 ЦПК України з відповідача та користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі сплаченого судового збору.

Outcome: approved