Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 29.08.2007 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/135538/3172/82Ю згідно п. 1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 30 600,00 дол. США строком по 29.08.2017 р., а позичальник прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно Графіку. 09 березня 2010 р. між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №14/135538/3172/82/2 до кредитного договору (далі - Додаткова угода), відповідно до умов якої сторони домовились строк кредиту збільшити на 95 календарних місяців, у зв'язку із чим дата остаточного погашення кредиту - 29 липня 2025 року. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачу-1 після сплати комісії за надання кредиту, кошти в сумі 30 000,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №172/399-110 від 29.08.2007 року. Згідно п.п. 1.3, 5.1 кредитного договору позичальник зобов'язувалась здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно згідно із Графіком погашення кредиту та інших платежів. Однак відповідачем-1 належним чином не виконувались умови вказаних договорів: несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював зарахування коштів на погашення заборгованості, в результаті чого станом на 04 жовтня 2013 р. утворилася заборгованість по кредиту у загальному розмірі - 28 989,80 доларів США (що в еквіваленті складає 231 715,47 гривень), яка складається із: 1 765,66 доларів США (що в еквіваленті складає 14 112,92 гривень) - пеня за порушення строків повернення кредитних коштів та сплати відсотків; 1 691,44 доларів США (що в еквіваленті складає 13 519,68 гривень) - заборгованості за процентами; 25 532,70 доларів США (що в еквіваленті складає 204 082,87 гривень) - поточна заборгованості за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню. 29 серпня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банком було укладено із [PERSON] (відповідач - 2) договір іпотеки №014/135538/3172/82/582, згідно п. 1.1 цього договору іпотека забезпечує вимоги, що витікають з кредитного договору №014/135538/3172/82 від 29.08.2007 р., укладеного з Іпотекодержателем (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON], а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами яких позичальник зобов'язується Іпотекодержателю повернути кредит в розмірі 30 600,00 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору. Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], житловою площею 18,5 кв.м., загальною площею 40,4 кв. м, що складається: 1 - коридор, 2 - комора, 3 - санвузол, 4 - кухня, 5 - житлова, І - лоджія та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності б/н від 27 вересня 1993 р., видане виконкомом міської Ради народних депутатів та на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15443188 від 01.08.2007 р. (видане комунальним підприємством Міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради). Заставна власність предмету іпотеки визначена сторонами в сумі 217 619,65 гривень. Статтею 5 Договору іпотеки передбачено право Іпотекодержателя у випадку невиконання зобов'язань за Кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно та за рахунок вирученої від реалізації Предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов'язаних з реалізацією Предмета іпотеки. Зазначаючи у позові про те, що ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору зобов'язання з боку позичальника за кредитним договором не виконані, та відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, та відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду та заявлення у позові вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір якої станом на 04 жовтня 2013 р. складає 28 989,80 доларів США (що в еквіваленті складає 231 715,47 гривень), яка складається з наступного: пеня за порушення строків повернення кредитних коштів та сплати відсотків - 1 765,66 доларів США (що в еквіваленті складає 14 112,92 гривень); заборгованість за процентами - 1 691,44 доларів США (що в еквіваленті складає 13 519,68 гривень); поточна заборгованості за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню - 25 532,70 доларів США (що в еквіваленті складає 204 082,87 гривень). Разом з тим, позивач при зверненні до суду посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний відповідачем-1 таким, що настав, що підтверджується отриманою ним вимогою про усунення порушень умов кредитного договору не виконаною у встановлений 60-денний строк, Банк у і відповідності із положенням статті 5 Договору іпотеки отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст. 5 Договору іпотеки передбачено, до звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі на підставі рішення суду. Частиною 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку», пунктом 5.5.3. Договору іпотеки передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження,передбаченої Законом України „Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України „Про іпотеку". Відповідно до п. 1 ст. 1050 та п. 1 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу Кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. У судове засідання позивач не з'явився, утім, в особі представника за довіреністю надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи, зазначив, що позов підтримує повністю. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Врахувавши заяву представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Як встановлено судом, 29.08.2007 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/135538/3172/82Ю згідно п. 1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 30 600,00 дол. США строком по 29.08.2017 р., а позичальник прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно Графіку. 09 березня 2010 р. між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №14/135538/3172/82/2 до кредитного договору (далі - Додаткова угода), відповідно до умов якої сторони домовились строк кредиту збільшити на 95 календарних місяців, у зв'язку із чим дата остаточного погашення кредиту - 29 липня 2025 року. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачу-1 після сплати комісії за надання кредиту, кошти в сумі 30 000,00 доларів США, утім, відповідачем-1 належним чином не виконувались умови вказаних договорів: несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював зарахування коштів на погашення заборгованості, в результаті чого станом на 04 жовтня 2013 р. утворилася заборгованість за кредитом в загальному розмірі - 28 989,80 доларів США (що в еквіваленті складає 231 715,47 гривень), яка складається з наступного: 1 765,66 доларів США (що в еквіваленті складає 14 112,92 гривень) - пеня за порушення строків повернення кредитних коштів та сплати відсотків; 1 691,44 доларів США (що в еквіваленті складає 13 519,68 гривень) - заборгованості за процентами; 25 532,70 доларів США (що в еквіваленті складає 204 082,87 гривень) - поточна заборгованості за кредитом. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Іпотека ? вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку»; відповідно до абз. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, оскільки відповідач не діє у спосіб, передбачений законом та кредитним договором, заборгованість за кредитним договором не сплачує, порушенням з боку позичальника боргового зобов'язання завдаються збитків іпотекодержателю та змінюється обсяг його прав, можливість звернення стягнення на майно сторони за цим позовом погодили під час укладення іпотечного договору, у зв'язку з цим вимога щодо звернення стягнення на майно є такою, що підлягає задоволенню з урахуванням розміру заборгованості станом на 04 жовтня 2013 р., яка складає 28 989,80 доларів США (що в еквіваленті 231 715,47 гривень), через що для суду задля поновлення порушених прав позивача вбачаються підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в частині заявленої вимоги про звернення стягнення на нерухоме майно, за рахунок реалізації якого підлягають задоволенню вимоги банку за зазначеним вище кредитним договором. Разом з тим, частково задовольняючи позов та відмовляючи в задоволенні його вимоги про виселення відповідача, суд виходить з наступного. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто Позовні вимоги банку в частині виселення боржника зі спірного будинку на цей час стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Крім того, в частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому частинами 2 і 3 цієї ж статті встановлений певний порядок дій банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Проте, суду не було надано у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів на підтвердження того, що відповідач або інші особи, добровільно відмовляються звільнити житлове приміщення. Що стосується зняття особи з реєстраційного обліку, дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства. Разом з тим, на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст. ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial