Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка звернулася у суд з вищевказаним позовом. 02.03.2016 р. протокольною ухвалою суду Управління освіти, охорони здоровя, культури, сімї, молоді та спорту Тячівської міської ради було притягнуто в якості відповідача. В ході розгляду справи позивачка та її адвокат зменшили позовні вимоги й просили визнати незаконними і скасувати наказ в.о. завідуючої Тячівського ДНЗ ясла садок № 5 від 27.12.2016 р. № 105-К про звільнення з роботи [PERSON] за власним бажанням та наказ завідуючої Тячівського ДНЗ ясла садок № 5 від 03.02.2017 р. № 3-К про зміну формулювання причин звільнення [PERSON] та поновити її на посаді кухаря Тячівського ДНЗ ясла садок № 5. [PERSON] посилається на те, що наказом завідуючої ДНЗ ясла садка [PERSON], № 26-К, від 11.05.2010 р., її було призначено на посаду помічника кухаря ДНЗ ясла садка, а наказом № 94-К від 01.11.2010 р. переведено на посаду кухаря ДНЗ. На початку грудня 2016 року вона домовилася з в.о. завідуючої [PERSON] про відпустку за власний рахунок з 15.12. по 30.12.2016 р. та про щорічну відпустку з 03.01. по 20.01.2017 р. 07.12. та 12.12.2016 р. вона написала відповідні заяви та поїхала за кордон. 20.01.2017 р. вийшла на роботу та дізналася, що відповідно до наказу № 105-К від 27.12.2016 р. її звільнено з роботи за власним бажання. Вказаний наказ не відповідає дійсності, оскільки вона не писала заяви про звільнення за власним бажанням та перебувала в цей час за кордоном і суперечить вимогам трудового законодавства. В подальшому між нею та завідуючою з цього приводу виник конфлікт, який вони не змогли врегулювати у позасудовому порядку і [PERSON] видала наказ № 3-к від 03.02.2017 р. про зміну формулювання причини її звільнення з посади кухаря ясел-садка та зазначено причину звільнення - прогул, тобто відсутність її на роботі 27.12.2016 р., замість помилково зазначеної у наказі № 105-к від 27.12.2016 р. причини за власним бажанням. Позивачка та її адвокат у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник Тячівського ДНЗ [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що відповідно до Закону України "Про відпустки" працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. [PERSON] написала заяву на відпустку з 15.12. по 30.12.2016 р. включно, тобто на 16 календарних днів. 13.12.2016 р. позивачки не було на роботі, а згодом [PERSON] виїхала за кордон, тому в них не було можливості повідомити її про необхідність переписати заяву на відпустку. Вважає, що позивачка як зацікавлена особа мала впевнитись у законності відпустки. Таким чином, 13.12.2016 р. можна було вважати прогулом з боку [PERSON], але керівництво садка пішло їй на поступки і видало наказ про відпустку без заяви. Наказ про відпустку був виданий на чотирнадцять календарних днів, з 13.12. по 26.12.2016 р., про що вони не змогли повідомити позивачку, оскільки вона перебувала за кордоном та повідомили її сестру. [PERSON] проігнорувала вказаний наказ та 27.12.2016 р. не вийшла на роботу тому її дії були розцінені як прогул. Керівництвом ДНЗ 27.12.2016 р. було складно акт про відсутність позивачки на робочому місці. Через відсутність у ДНЗ юристів у наказі № 5 від 27.12.2016 р. № 105-К про звільнення з роботи [PERSON] помилково було вказано причину звільнення за власним бажанням. Вказану помилку описала у службовій записці [PERSON], а наказом № 3-к від 03.02.2017 р. її помилку - було усунено та вказано причину звільнення -, прогул [PERSON] 27.12.2016 р. Представник Тячівської міської ради у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що позов позивачки є необґрунтованим, оскільки позивачка всупереч вимогам законодавства написала заяву на відпустку без збереження заробітної плати на 16 календарних днів. Керівництво ДНЗ пішло їй на зустріч та видало наказ на її відпустку у межах норм закону на 14 календарних днів, з 15.12. по 26.12.2016 р., сподіваючись, що [PERSON] перепише заяву на відпустку. Вони повідомили її сестру щоб позивачка зявилася на роботу 27.12.2017 р., але вона проігнорувала їхнє прохання. В результаті 27.12.2016 р. було складно акт про відсутність позивачки на робочому місці та протокол засідання ради трудового колективу про надання згоди на розірвання трудового договору за прогул, і [PERSON] видала наказ про звільнення № 105-К від 27.12.2016 р. Однак у наказі помилково вказала причину звільнення за власним бажанням замість справжньої причини, а саме, прогул [PERSON] 27.12.2016 р., що стверджується її службовою запискою. 03.02.2017 р. ця помилка була усунена і до наказу внесено доповнення вказано причину звільнення - прогул. Представник Управління освіти, охорони здоровя, культури, сімї, молоді та спорту Тячівської міської ради у повторне судове засідання не зявився, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] наказом № 94-К від 01.11.2010 р., була переведено на посаду кухаря ДНЗ ясла садка № 5 на невизначений строк. 07.12.2016 р. позивачка написала заяву про надання їй відпустки за власний рахунок з 15.12. по 30.12.2016 р. Відповідно до наказу №101-к від 13.12.2016 р. виданого в.о. завідуючої дитсадком [PERSON] позивачці [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати з 13.12. по 26.12.2016 р. 27.12.2016 р. комісією у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було складено акт про відсутність кухаря [PERSON] на роботі 27.12.2016 р. та в цей же день проведено зсідання ради трудового колективу, яким надано згоду на звільнення позивачки, та в.о. зав. ДНЗ [PERSON] видала наказ № 105-к про звільнення [PERSON] з посади кухаря днем 27.12.2016 р. за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпПУ. Сторони визнали що такої заяви вона не писала. Коли Степа повернулася на роботу то дізналася про наказ про звільнення на підставі її заяви за власним бажанням. По вказаному факту між позивачкою та керівництвом ДНЗ виник конфлікт, що також визнано сторонами, після якого, завідуючою дитсадком було видано наказ № 3-к від 03.02.2017 р. про внесення зміни до формулювання причин звільнення [PERSON], у якому зазначено, що замість помилкової причини звільнення за власним бажанням, її звільнено за прогул , відсутність на роботі 27.12.2016 р., на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ. Суд констатує, що під час звільнення [PERSON] з посади кухаря керівництво Тячівського ДНЗ ясла садок № 5 допустило суттєві порушення трудового законодавства. Згідно ст. 141 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Зі статті 149 КЗпПУ, якою регламентується порядок накладення дисциплінарних стягнень, убачається, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пунктами 22, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06.11.1992 р. розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Отже суд встановив, що позивачка була звільнена з роботи наказом від 27.12.2016 р. за власним бажанням, хоча таку заяву не подавала, а наказом від 03.02.2017 р. за прогул, вчинений 27.12.2016 року. Обидва накази суперечать закону. Так згідно ст. 38 КЗпП України для розірвання трудового договору необхідна ініціатива працівника, тобто його письмова заява. В судовому засідання встановлено факт відсутності такої заяви, який відповідачем не оспорюється. Чинними трудовим законодавством не передбачено для власника можливості змінювати формулювання причин звільнення працівника з роботи без його згоди. Однак завідуюча дитсадком своїм наказом від 03.02.2017 року змінила не лише формулювання причини звільнення, а й підстави такого, не дивлячись на те, що вимоги ст. 149 КЗпП дотримані не були, пояснення від Степа не відбиралися, акт про її відмову надати пояснення не складався. Крім того суд вважає, що підстави вважати, що позивачка 27.12.2016 р. вчинила прогул у відповідача були відсутні, так як в.о. завідуючої дитсадком не мала права без погодження із працівником змінювати дати відпустки за власний рахунок. Та обставина, що Степа у заяві просила надати їй відпустку із 15 по 30 грудня, а сама не вийшла на роботу 13 і 14 грудня, не давала власникові права переносити початок і кінець відпустки. У такому випадку в.о. завідуючої, відповідно до трудового законодавства, зобовязана була зафіксувати факт прогулу, а не зміщувати початкову та кінцеву дату відпустки без повідомлення про це працівника. За таких обставин,

Outcome: approved