Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Потапенко звернувся до суду з даним позовом у якому просив Скасувати рішення №39673597 прийняте 14.02.2018р. державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем про реєстрацію за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Позов вмотивовано тим, що Банк без його дозволу зареєстрував через державного реєстратора право власності на його квартиру, тому вважає, що його право власності порушено, отже просить позов задовольнити. Крім цього посилається на норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник АТ «Альфа-Банк» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що умовами Іпотечного договору передбачалося звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержавтелю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку», та на те, що у даному випадку норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не повинні застосовуватися, оскільки це уроблено у позасудовому порядку. Інший відповідач свого представника до суду не направив. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на виконання зобов`язань за кредитним договором №2006/13-2.06/826 від 06.10.2006 р. між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, 9.10.2006р. укладено Іпотечний договір предметом якого є квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.10). Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 27.01.2016 року відкрито провадження по справі №520/536/16 за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №2006/13-2.06/826 від 06.10.2006 р., яке перебуває у провадженні судді Калашникової О.І. і провадженні у якій зупинено судом 16.05.2019р. до вирішення по суті цієї справи. ПАТ «Укрсоцбанк» усвідомлюючи, що існує спір щодо суми заборгованості за кредитним договором №2006/13-2.06/826 від 06.10.2006 р. і який розглядається у порядку цивільного провадження, не дочекавшись судового рішення, звернувся до державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. з заявою про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки. 14.02.2018р. державним реєстратором Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. прийнято рішення №39673597 про реєстрацію за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира належала позивачу на підставі договору дарування №10230 від 12.12.2003р. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним Законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 р. Стаття 2 названого Закону визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. За змістом пункту 1 частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень є однією із стадій державної реєстрації. Згідно абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону № 1952-IV перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 р. (надалі за текстом - «Порядок»). Відповідно до підпункту 1 пункту 37 Порядку документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. Згідно статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Стаття 575 Цивільного кодексу України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Частина 4 цієї статті вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. За приписами частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Із матеріалів справи вбачається, що згідно п. 4.4 Іпотечного договору, після прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки,…,Предмет іпотеки передається Іпотекодержателю або тертій особі за погодженням між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, в управління на період його реалізації у порядку, встановленому цим Договором. Пункт 4.5 Іпотечного договору передбачає можливість звернення Іпотекодержателем стягнення на Предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержавтелю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Як пояснив у судовому засідання представник позивача, позивач погодження на передачу Предмета іпотеки від Іпотекодавця не отримувалося та інших окремих договорів щодо передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки з Іпотекодавцем не укладалося. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Статтею ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Із матеріалів справи убачається, що існує реальна небезпека порушення прав позивача на спірну квартиру. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб. Враховуючи викладене та те, що окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя між позивачем та Банком не укладалося, оскаржуване рішення державного реєстратора від 14.02.2018р. про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» було прийнято стосовно майна, щодо якого були наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, чим відповідачем порушено приписи ч.3 ст.10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому, суд вважає необхідним захистити порушене право позивача, скасувавши зазначене рішення державного реєстратора. До посилань сторони відповідача на те, що Іпотечний договір містить відповідне застереження щодо передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, суд ставиться критично, оскільки на час укладання Іпотечного договору у жовтні 2006р. редакція статті 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачала одну правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки як то договір про задоволення вимог іпотеко держателя. Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на який посилалася сторона позивача, суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеній Верховним Судом 18.12.2019р. у постанові у справі №718/2468/18, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він не зупиняє та не змінює дії решти нормативно-правових актів, у тому числі тих, які регулюють порядок проведення державної реєстрації, і не може бути правовою підставою для відмови у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії та відмови у державній реєстрації. Оскільки згідно змін до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про зупинення державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним скасуванням цим рішенням заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій чи відповідного судового рішення, зареєстрованих у базі даних заяв, суд на підставі ст.267 ч.1 ЦПК України вважає за необхідне визначити наступний порядок виконання цього рішення, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Загальна сума судових витрат позивача складає 704,80 грн. і на підставі ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках.

Outcome: approved