Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона звернулася до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради з запитом про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Нікополь вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак відповідач відповідь на запит не надав. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року у справі №160/6722/20 визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Нікопольської міської ради щодо недотримання, встановленого ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», п`ятиденного строку для надання інформації на її запит про надання публічної інформації від 12.05.2020 року. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року залишено без змін. Зазначає, що протиправними діями Виконавчого комітету Нікопольської міської ради їй була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданні та приниженні, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій. Порушення її прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у неї негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій. Розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у неї негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання за майбутній стан здоров`я. Також, завдана моральна шкода, полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності з тих підстав, що їй довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права. Їй, як позивачу, притаманні особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, а тому нехтування відповідачем під час здійснення розгляду її запиту порушило її законні права, сприймалося нею як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено її стан душевної рівноваги, для відновлення якого їй довелося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості повноцінно насолоджуватись життям, працювати, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою. Крім того, їй доводилося додатково дисциплінувати себе, витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності праці, що позначається щоденно на її фізичному та моральному стані через що вона не встигала закінчити повсякденну роботу, зокрема побутову. Гострота цих переживань посилюється тим, що в неї загострене почуття справедливості. Більш того, внаслідок неправомірних дій відповідача були порушені її нормальні життєві зв`язки з партнерами, друзями, яким вона змушена додатково пояснювати чому вона стала менш привітною, менше приділяти часу їм, сім`ї та родичам. Моральні страждання також підсилювались тим, що вона є інвалідом ІІ групи. Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 565 від 18.08.2020 року, вона за рівнем обмеження життєдіяльності має: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Вказала, що тривала боротьба на захист своїх прав виснажує її, викликає психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності як державних органів, так і органів місцевого самоврядування, які опікуються соціальною сферою, що створює додаткове психічне напруження викликане дискримінацію під час розгляду її заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались. Розрахунок заподіяної моральної шкоди вона здійснює наступним чином. Так, кожен місяць порушеного права вона оцінює у розмірі мінімальної заробітної плати станом на січень 2020 року для працездатних осіб - 4723,00 грн. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України 2020 рік»). Відповідь на запит мала бути надана відповідачем у травні 2020 року. З травня 2020 року по листопад 2020 року минуло 7 місяців. Тобто 7 місяців * 4723,00 грн. = 33061,00 грн. Враховуючи викладені обставини, позивач просить суд стягнути з Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на свою користь моральну шкоду в сумі 33061,00 грн. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.01.2021 року позовну заяву [PERSON] до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про відшкодування моральної шкоди повернуто позивачу (а.с.18-19). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.04.2021 року (а.с.55-56) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.01.2021 року скасовано та направлено матеріали за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про відшкодування моральної шкоди до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу передано у провадження судді Рибакової В.В. (а.с.72). Справа надійшла у провадження судді Рибакової В.В. 23.04.2021 року. Ухвалою судді від 27.04.2021 року позовну заяву [PERSON] до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про відшкодування моральної шкоди прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та відкрито провадження по справі (а.с.74,75). Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Копію ухвали від 27.04.2021 року було направлено позивачу на зазначену нею в позовній заяві офіційну електрону адресу, про що в матеріалах справи міститься підтвердження доставки електронного листа 28.04.2021 року (а.с.78,79). Копію ухвали судді від 27.04.2021 року разом з копією позову з додатками направлено відповідачу на електрону адресу, про що в матеріалах справи міститься підтвердження доставки електронного листа 28.04.2021 року (а.с.76,77). 12.05.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.81-85), в якому зазначив, що виконавчий комітет Нікопольської міської ради не погоджується з позовом, вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування відзиву посилається на те, що позивачем не додано до позовної заяви доказів, які свідчать про нанесення виконавчим комітетом Нікопольської міської ради моральної шкоди в розмірі 33061,00 грн. Зазначає, що підставою для звернення позивача до суду про відшкодування моральної шкоди є рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені частково та визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Нікопольської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації. Запитувана інформація стосувалась надання публічної інформації щодо наявності та території м. Нікополь вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради було розглянуто зміст цих вимог та надано відповідь звичайним поштовим відправленням від 20.05.2020 року № 1592/20. Позивач, скориставшись тим, що дана відповідь була направлена не рекомендованим листом, подала до суду позов про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Також представник відповідача зазначив, що Виконавчий комітет Нікопольської міської ради є не єдиним виконавчим органом місцевого самоврядування на території України до якого позивається [PERSON] з приводу не надання в строк аналогічної запитуваної інформації. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, [PERSON] подано до суду позовні заяви про визнання бездіяльності протиправною за зобов`язання вчинити дії, відповідачами у яких є виконавчі органи місцевого самоврядування майже по всім областям України. На підтвердження зазначеного, представником відповідача наведений перелік таких справ. Вказав, що позивач, маючи відповідні рішення судів, з часом звертається до відповідних виконавчих органів місцевого самоврядування з вимогами щодо відшкодування моральної шкоди. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що для позивача такі судові тяжби є формою заробітку та джерелом збагачення. На думку представника відповідача, заподіяна позивачу моральна шкода спростовується тим, що готуючи таку велику кількість процесуальних документів по всій території України, фактично позивач знаходиться у працездатному стані, з стійкою психоемоційною напругою, сконцентрованістю, уважністю до деталей, постійним контролем строків виконання документів, як з боку органів місцевого самоврядування та і судів. При цьому, в порушення норм ЦПК України, що стосується доказування, позивачем на надано суду жодного документу, який підтверджує розмір ніби-то завданої відповідачем моральної шкоди в розмірі 33061,00 грн. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що негативні емоції спричинені неправомірною поведінкою відповідача, дійсно призвели до зазначених нею негативних змін в стані здоров`я. Крім того, не доведено, що запитувана інформація має для позивача надважливе значення та займає провідне місце у її житті, а тому відсутні підстави вважати, що ненадання позивачем відповідної інформації здатне спричинити серйозні зміни в її психоемоційному стані. Наголошує, що позивач зловживає власним правом на суд, шляхом подання аналогічних позовів до різних суб`єктів владних повноважень. Відшкодування моральної шкоди не має бути формою заробітку та не повинно призводити до збагачення особи. На підставі викладеного, представник виконавчого комітету Нікопольської міської ради просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Від позивача [PERSON] відповіді на відзив не надходило. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року по справі № 160/6722/20 за адміністративним позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вичинити певні дії частково задоволено адміністративний позов; визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Нікопольської міської ради щодо недотримання, встановленого ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", п`ятиденного строку для надання інформації [PERSON] на її запит про надання публічної інформації від 12.05.2020 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.60-63). Вказаним рішенням встановлено, що 15.07.2020 року листом № 2380/20 лист-відповідь Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 20.05.2020 року № 1592/20 була повторно направлена на адресу позивача засобами поштового зв`язку на адресу заявника, яка була зазначена нею у запиті. Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради 20.05.2020 року було виготовлено відповідь № 1592/20 на запит позивача від 12.05.2020 року, проте жодних доказів направлення такої відповіді засобами поштового зв`язку до 15.07.2020 року на її адресу відповідачем не надано. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що станом на час розгляду справи запит [PERSON] про надання публічної інформації відповідачем розглянуто, відповідь на нього надано, проте з порушення 5-денного строку, визначеного ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Нікопольської міської ради залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року залишено без змін (а.с.64-67). Вказаною постановою встановлено, що Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради 20.05.2020 року було виготовлено відповідь № 1592/20 на запит позивача від 12.05.2020 року, в той же час доказів направлення такої відповіді засобами поштового зв`язку до 15.07.2020 року на адресу позивача як то простою кореспонденцією так і рекомендованим листом з повідомленням відповідачем не надано ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції. Як вірно зазначив суд першої інстанції сам факт складання відповіді на запит не може вважатися наданням відповіді на запит в розумінні статті 20 Закону №2939-VI. Розпорядник інформації отримавши запит на інформацію зобов`язаний протягом 5-ти робочих днів не лише скласти на нього відповідь, але і направити таку відповідь запитувачу інформації. Таким чином відповідачем порушено строк надання відповіді на запит у строк передбачений статтею ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідно до ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Розглядаючи дану справу, суд виходить з того, що протиправність бездіяльності відповідача встановлена рішенням суду від 02.09.2020 року, а тому даний факт, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Згідно ч. 1 ст. 24 цього Закону, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, зокрема, несвоєчасне надання інформації. Частино 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначила, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яка призвела до зміни її звичного способу життя, важкості виконання нею повсякденних обов`язків, тимчасової відірваності від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниження та нестійкості настрою, нервозності, дратівливості, порушення сну, гіпертонічного кризу, побоювання про майбутній стан здоров`я, в результаті чого вона змушена була застосовувати додаткові зусилля для оскарження такої бездіяльності до суду. За таких обставин, незалежно від вини, у випадку встановлення фактів неправомірних дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування на підставі рішення суду відносно конкретної фізичної особи, остання повинна довести наявність шкоди, що заподіяна їй, її розмір, та причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування та отриманою нею шкодою. Відповідно до частини 1статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету. Способами захисту цих цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів місцевого самоврядування, наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказані позиції висловлені у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), а також постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц від 01.09.2020 року. Так, право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Частиною ч. ст. 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009). Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України). Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого . Верховний Суд у своїй постанові від 24.03.2020 року у справі № 818/607/17 висловив правову позицію, відповідно до якої, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам та завжди викликає в людини негативні емоції. Оцінка рівня негативних емоцій, що вказують на моральні страждання людини залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Під час розгляду справи № 160/6722/20 Дніпропетровським окружним адміністративним судом та Третім апеляційним адміністративним судом встановлено, що 12.05.2020 року [PERSON] звернулася до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради із запитом про надання публічної інформації, а саме про наявність на території м. Нікополь вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову житлового будинку, господарських будівель та споруд. Отримавши 15.05.2020 року запит [PERSON] про надання публічної інформації, відповідач мав надати відповідь на нього до 20.05.2020 року включно. Однак відповідь на цей запит відповідач надав лише 15.07.2020 року, тобто з пропуском строку на 55 днів. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що саме протягом вказаного періоду, а саме протягом 55 днів, позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у психологічному напруженні, тривалому очікуванні та незручностях, що виникли внаслідок порушення органом місцевого самоврядування її права на отримання публічної інформації у визначені чинним законодавством строки. Суд, при вирішенні питання про грошове відшкодування моральної шкоди, виходить з принципу розумності та справедливості. Розмір моральної шкоди залежить від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої особи або позбавлення її можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди [PERSON] виходила з того, що моральна шкода завдавалася їй протягом 7 місяців. Кожен місяць її порушеного права вона оцінила у розмірі мінімальної заробітної плати 4723 х 7 місяців (з травня 2020 року по листопад 2020 року) = 33061,00 грн. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд враховує той факт, що позивачем було докладено додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, однак наявність негативних наслідків щодо поганого самопочуття, негативних емоцій, пригніченого стану, які досягли рівня страждань, негативні емоції, що виникли через порушення прав людини з боку суб`єкта владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не доводиться, оскільки позивачем таких доказів суду надано не було. Таким чином, матеріали справи не містять доказів щодо визначення глибини фізичних та душевних страждань, тому на думку суду, розмір моральної шкоди в сумі 33061,00 грн., який позивач [PERSON] просить стягнути на свою користь, є значно завищеним, наведений позивачем розрахунок, є не співмірним та необґрунтованим. Крім того, суд також звертає увагу, що розмір грошової компенсації повинен компенсувати моральні страждання особи, однак не повинен призводити до її збагачення. Посилання позивача на те, що моральні страждання підсилювались тим, що вона є інвалідом ІІ групи суд вважає безпідставними, оскільки період встановлення групи інвалідності не пов`язаний з порушенням строків надання відповіді відповідачем на запитувану інформацію. Також суд вважає безпідставним доводи позивача про те, що протиправні дії з боку відповідача спричинили важкість виконання повсякденних обов`язків та призвели до тимчасової відірваності від активного суспільно-політичного життя громади міста, оскільки позивач [PERSON] фактично не є членом територіальної громади міста Нікополя, оскільки згідно позовної заяви вона проживає в м. Черкаси. Тому позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між її не участю в житті іншої громади з діями органу місцевого самоврядування територіальної громади міста Нікополя. Враховуючи обставини справи, характер спірних правовідносин, оцінюючи рівень негативних емоцій, що вказують на моральні страждання позивача, суд дійшов висновку, що з урахуванням принципу розумності, виваженості та справедливості, підлягає відшкодуванню позивачу моральна шкода в розмірі 700,00 гривень, що на думку суду є справедливим, виправданим та співмірним, враховує інтереси держави, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. Враховуючи, те що позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 19 грн. 23 коп. (дев`ятнадцять грн. 23 коп.) (2,12 %), тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial