Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування позову вказавши наступне. [PERSON] на підставі заяви б/н від 04.04.2011 року отримав у ПАТ КБ „ПриватБанк" кредит у розмірі 14 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки Позичальником належним чином не виконувалися грошові зобов'язання, передбачені Кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 21.11.2017 року складає 37 165,76 гривень, що складається із: тіла кредиту в розмірі 7 201,13 гривень; відсотків за користування кредитом у розмірі 17 264,30 гривень; пені у розмірі 10 454,34 гривень, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 1 745,99 гривень - штраф (процентна складова). У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою судді від 26.12.2017 року прийнято до розгляду позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 29.01.2018 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено факту надання кредитних коштів, відповідач не подавав заяв про відкриття рахунку або отримання кредитної картки, кошти не отримував, лише подавав заяву-анкету про приєднання до Правил надання банківських послуг, у якій визначив, що розмір кредиту дорівнює нулю, нараховані відсотки та штрафні санкції вважає необґрунтованими, просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 16.02.2018 року представник відповідача подав відповідь на відзив, у якому зазначив наступне. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В обґрунтування позову позивачем надано копію кредитного договору, розрахунок заборгованості, копію паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, виписка по рахунку, фото клієнта з карткою. Тому позивач вважає доводи відповідача щодо неотримання кредиту не обґрунтованими. У заяві-анкеті клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак, умовами договору визначено (п.2.1.1.2.3), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Відповідачем було використано кредитні кошти, шляхом їх зняття з карткового рахунку, тому сума заборгованості нарахована на суму фактично отриманих коштів та їх користування на умовах, визначених договором, а не на суму стартового кредитного ліміту по карті. Проти застосування позовної давності відповідач заперечує з тих підстав, що строком дії отриманої відповідачем картки є червень 2018 року, а позивач звернувся до суду 30.11.2017 року, тобто до спливу строку позовної давності, що відповідає положенню ст. 261 ЦК України. В обґрунтування нарахованих штрафних санкцій позивач посилається на умови кредитного договору, яким встановлено відповідальність позичальника у зв'язку із неналежним виконанням договору. Відповідачем 07.03.2018 року подано заперечення на відповідь на відзив, у яких він, посилаючись на вимоги ст. 207 ЦК України, заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що кредитний договір укладається у письмовій формі, його зміст повинен бути зафіксований та підписаний сторонами, а «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, не містять підпису відповідача як сторони договору, у заяві позичальника відсутні домовленість щодо сплати пені та штрафів за невиконання договору. 26.04.2018 позивачем подано відповідь на заперечення, у яких позивач зазначив, що випискою по картковому рахунку підтверджено, що відповідач користувався наданими кредитними коштами, до певного часу виконував свої зобов'язання за кредитом належним чином, що свідчить про обізнаність відповідача з умовами кредитування, договір відповідачем не оспорений, тому вважає наявність законних підстав на стягнення нарахованої суми заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували частково. Позивач не заперечував проти отримання кредитних коштів, проте, з нарахованими відсотками, штрафами та пенею не погодився, оскільки з умовами договору не був ознайомлений та не підписував їх. Позовні вимоги в частині стягнення з нього суми кредиту, що складає тіло кредиту у розмірі 7 201,13 гривень визнав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі письмової заяви [PERSON] від 04.04.2011 року, поданої до ПАТ КБ „ПриватБанк", він отримав кредит, розмір якого на підставі 2.1.1.2.3 Банком було збільшено до суми у розмірі 14 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договором було передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Підписана позивальником [PERSON] заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що умови кредитного договору Банком були виконані у повному обсязі шляхом надання кредитних коштів позичальнику, що підтверджується випискою по рахунку. Даною випискою підтверджено, що відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами на власні потреби. Правовідносини що склалися між сторонами, є договірними і врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п. 2.1.1.12.2 «Умов та правил надання банківських послуг», що є складовою Договору, за користування кредитом потягом Пільгового періоду Клієнт сплачує Банку відсотки у розмірі 0,01 % від суми операцій за рахунок Кредиту. В разі непогашення Клієнтом боргових зобов'язань до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування Кредитом Клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування Кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку у розмірі нарахованих відсотків. Пунктом 2.1.1.12.2.1 Договору передбачено нарахування відсотків у подвійному розмірі у разі виникнення прострочених зобов'язань за Кредитом понад 90 днів. При непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100 гривень пунктом 2.1.1.12.6.1 Договору передбачено сплату Клієнтом пені відповідно до встановлених тарифів, що діють на нарахування відсотків за кредитом та, відповідно до п 2.11.7.6 Договору, при порушенні строків платежів, передбачених договором понад 30 днів, з позичальника стягується штраф у розмірі 500 гривень та 5 відсотків від суми позову. Станом на 21.11.2017 року заборгованість позичальника [PERSON] Банком нараховано на загальну суму у розмірі 37 165,76 гривень, що складається із: тіла кредиту в розмірі 7 201,13 гривень; відсотків за користування кредитом у розмірі 17 264,30 гривень; пені у розмірі 10 454,34 гривень, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 1 745,99 гривень - штраф (процентна складова). Враховуючи, що відповідачем в ході розгляду справи судом визнано факт використання кредитних коштів, та визнано розмір заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 201,13 гривень, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині отримання та своєчасного неповернення позичальником кредитних коштів та стягнення з відповідача суми тіла кредиту у зазначеному розмірі. Вирішуючи вимоги в частині стягнення нарахованих відсотків та штрафних санкцій, суд виходить з наступного. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 632 ЦКУкраїни передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту підписаної відповідачем письмової заяви від 04.04.2011 року не вбачається розміру відсотків, які підлягають стягненню з позичальника за умовами договору, не вказані строки їх внесення, та не зазначено розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язань за Договором. З наданих позивачем доказів, а саме долучених до позову „Умов та правил надання банківських послуг" судом не встановлено підпису відповідача про ознайомлення з їх змістом. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме долучені до позову Умови є складовою укладеного між сторонами договору, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили саме такий розмір відсотків, що підлягає сплаті позичальником, та таку відповідальність при порушенні договірних зобов'язань, про які йдеться у позові, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобов'язання, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника від 04.04.2011 року також відсутні дані про те, з якими саме Умовами був ознайомлений [PERSON] Виходячи з аналізу наданих суду доказів, оцінюючи їх у сукупності, а також з правового аналізу вказаних вище норм Умови та правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; доказів того, що позичальник погодився з їх змістом, підписуючи заяву, судом не встановлено; не встановлено й наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Таким чином, доводи позивача про те, що підписуючи заяву від 04.04.2011 року, Позичальник підтвердив, що ознайомлений з Умовами, суд вважає необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Посилання позивача на відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину, на переконання суду, не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні даної справи. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 17 264,30 гривень; пені у розмірі 10 454,34 гривень, штрафів у розмірі 500,00 гривень та 1 745,99 гривень, є необґрунтованими та не підтвердженими допустимими доказами, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 201,13 гривень. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600 гривень, що документально підтверджені.

Outcome: partial