Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Представника позивача адвокат Косарецьков Володимир Михайлович, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що за договором про відступлення права вимоги в установленому законом порядку набув права вимоги до відповідача за кредитним договором, зобов`язання за якими відповідач належним чином не виконує. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом стягнення з відповідача кредитної заборгованості. В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив у разі його неявки розглядати справу за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений в порядку, визначеному ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» шляхом опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик. Заяву про розгляд справи за його відсутності відповідач суду не надав, про причини неявки не повідомив. Відзив на позов не поданий. Приймаючи до уваги наявність в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи, зважаючи на відсутність заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, згідно вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: 30.07.2013 року між [PERSON] (відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Банк Розвитку" був укладений кредитний договір №IKІРG3.146541.001 про надання відповідачеві кредитних коштів в розмірі 85000,00 грн., які останній зобов`язався провернути в повному обсязі не пізніше 29.07.2018 року зі сплатою 18% річних за користування кредитними коштами (а.с.5-9). 13 вересня 2019 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» укладено Договір № 147 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» перейшло права вимоги за договорами, згідно з Додатком № 1 до цього договору, у тому числі за кредитним договором № IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року, що укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] (а.с. 23-26). Тобто, відбулась заміна кредитора у зобов`язанні, у зв`язку з чим до ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» перейшло права вимоги до відповідача за зазначеним вище кредитним договором. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року (справа № 6-122 цс 13), виходячи зі змісту ст.ст. 512, 514 ЦК України, ст.378 ЦПК України, ст.8 Закону України «Про виконавче провадження», заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Тобто, станом на дату укладення між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» договору про відступлення права вимоги №147, у позивача виникло право вимоги до відповідача заборгованості за зазначеним вище кредитним договором. Наведене відповідає принципу приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», на застосування якого посилається Верховний Суд в постанові від 04.12.2018 року у справі №31/160(29/170(6/77-5/100), згідно з яким ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Разом з цим, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються\~Цивільним кодексом України. Згідно зі\~ст.ст. 526, 628 ЦК України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. За ч. 1\~ст. 530 ЦК України,\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до\~ст. 625 ЦК України,\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до\~ст.\~610, ч.1\~ст. 612 ЦК України,\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В ході розгляду справи судом було встановлено факт укладення між [PERSON] (відповідач) та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» кредитного договору №IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року. Окрім того, судом встановлено факт відступлення згідно договору №147 від 13.09.2019 року ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (первісним кредитором) ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» (новому кредитору, позивачеві) права вимоги до відповідача ( [PERSON] ) за кредитним договором №IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року. В той же час, як вбачається з аналізу положень ч. 1 ст. 76, ст. 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, процесуальним обов`язком суду є дослідження належним чином поданих сторонами доказів, їх перевірка та оцінка в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначення правових аргументів на їх спростування. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В свою чергу, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), підтвердженням виконаних за день операцій є виписки з особових рахунків клієнтів. Отже, саме виписки за картковими рахунками (за кредитним договором), що є первинними документами, можуть бути належними доказами надання кредиту та, відповідно, наявності кредитної заборгованості. Разом з цим, жодних належних доказів фактичного надання банком відповідачеві кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі та, відповідно, наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором №IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року у зазначеному позивачем розмірі суду представлено не було. ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» (новий кредитор) в якості єдиного доказу на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором №IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року в розмірі 130 200,46 грн. суду було надано розрахунок даної заборгованості станом на 13.09.2013 року, що підписаний та скріплений печаткою Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "ВБР" С.С. Міхно (а.с.20-22). Однак, розрахунок заборгованості не є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, а отже, на думку суду, за відсутності інших первинних документів, наявність у відповідача спірної заборгованості за кредитним договором не доводить. (Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15-ц). З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed