Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» (надалі - ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]») про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки невиплати заробітної плати, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, неодноразово уточнював обсяг своїх вимог і просив стягнути з відповідача на свою користь недоплачену заробітну плату за час відпусток за період з 01.01.1995 року по 31.03.2010 року у сумі 704,41 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в сумі 125400,60 грн., середній заробіток за частину часу затримки виплати недоплаченої заробітної плати за період з 01.01201 року по квітень 2012 року у розмірі 1403,06 грн, моральної шкоди у сумі 10000 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 2923,20 грн. На підтвердження заявлених вимог вказав, що він працював на ПАТ "ЄВРАЗ [PERSON]" на різних професіях і посадах починаючи з 1995 року по 31.03.2010 року, за цей час на підприємстві неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади всім працівникам підприємства, однак відповідачем невірно розраховувалась і виплачувалась його заробітна плата за період відпусток, в порушення Законів України «Про відпустки» та «Оплату праці», а також Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 ( надалі Порядку..) і вказані порушення визнані ПАТ "ЄВРАЗ [PERSON]" у спільній Постанові від 06.02.2012 року № 3. Крім цього, статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати , яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Також вважає, що порушення відповідачем його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що завдало йому моральної шкоди. Позивач та представник позивача просили справу розглянути у їхню відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягали. Представник відповідача ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» з позовними вимогами не погодилась у повному обсязі, вважає їх безпідставними. Заперечення обґрунтувала тим, що з метою виконання припису від 27.02.2012 року ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» з врахуванням Спільної постанови №3 від 06.02.2012 року, наказу №295 від 16.02.2012 року виплатило позивачу 1414,90 грн. Також вказала, що не підлягають застосуванню коефіцієнти, на застосуванні яких наполягає представник позивача, оскільки Наказом № 114 від 12.02.1996 року передбачено застосування коефіцієнту 1,0 під час розрахунку заробітку за відпустки. Крім того вказала, що вважає необхідним застосування при розрахунку недоплати Спільної постанови від 06.02.2012 року, якою визначено формулу зменшення суми заборгованості при застосуванні коефіцієнтів підвищення, оскільки вказана Спільна постанова є правомірною, прийнятою в межах повноважень Генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» та уповноважених осіб трудового колективу. Вважає також відсутні підстави для стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати і в даних відносинах не може застосовуватись взагалі. Вимога про стягнення моральної шкоди не поширюється на дані правовідносини та не може бути задоволена, при цьому не надано жодних належних та допустимих доказів щодо завдання позивачу моральної шкоди. Відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] встановлено та матеріалами справи підтверджено, починаючи з 01.01.1995 року по 31.03.2010 року позивач [PERSON] працював на підприємстві ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» (а.с.7-8 том 1. У заявлений позивачем спірний період, починаючи з 1995 по 2010 роки Наказами по підприємству № 462 від 28.06.1996р., № 522 від 24.07.1997р.,№ 312 від 25.04.2000 р., № 1252 від 19.12.2001р., № 637від29.07.2003р., № 717 від 20.08.2003р., № 391 від 21.04.2004р., № 952 від 15.09.2004р., № 83 від 24.01.2005р., №331 від 21.03.2005р., № 92 від 31.01.2006р., № 367 від 05.04.2006р., № 1117 від 02.10.2006р., № 23 від 05.01.2007 р., № 624 від 08.05.2007р., № 1432 від 10.10.2007р.,№ 103 від 22.01.2008р., № 614 від 18.04.2008р. неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства (а.с.30 том 1). За вказаний період позивач неодноразово перебував у відпустках, отримував заробітну плату та йому нараховувалися, виплачувалися відпускні. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок прийняття рішень особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, встановлюється статутом акціонерного товариства. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 10 Порядку визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення корегується на коефіцієнти підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях корегування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Міністерство праці та соціальної політики України у своєму листі від 3 серпня 2005 року № 18-441-1 також розяснило, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях корегування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» відповідно до наказу від 24 січня 2005 року № 83 у межах своїх повноважень та з урахування фінансових можливостей визначило розмір коефіцієнта зростання тарифних ставок (посадових окладів) з 1 січня 2005 року. Зазначений наказ є чинним. Спільною постановою генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» та профспілкових комітетів\~\~від 6 лютого 2012 року № 3, а також наказом від 16 лютого 2012 року № 295 відповідачем визнано порушення\~\~\~п. 10 Порядку при розрахунку заробітної плати за період відпусток працівникам ПАТ «Євраз [PERSON]» з 1 січня 1995 року до 1 березня\~2010 року, постановлено провести перерахунок заробітної плати колишнім працівникам ВАТ «Суха Балка» та ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» за вказаний період із застосуванням формули: корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та посадових окладів (у частках\~\~одиниці) х 0,71. Вирішуючи вимоги про недоплаченої заробітної плати за час відпусток у розмірі\~704,41 грн., суд звертає увагу на те, що вказана постанова прийнята за згодою роботодавця та профспілок, які діють в інтересах робітників у межах їх компетенції, на її виконання видано наказ від 16 лютого 2012 року № 295, яким визначено порядок здійснення виплат недоплати працівникам. На час ухвалення рішення у справі вказані постанова та наказ є чинними, тому вони мають бути враховані при визначенні відповідних сум. Ураховуючи те, що законодавством передбачено, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях корегування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, а зменшення коефіцієнта підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві провадиться відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), які приймаються органом підприємства, відповідно до повноважень, установлених статутом підприємства, суд дійшов висновку про те, позивачу вірно визначена сума недоплаченої заробітної плати за спірний період. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним [PERSON] України у постанові від 18 лютого 2015 року № 6-234цс14, що в силу вимог\~\~\~ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Вирішуючи позовні вимоги в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на законі. Так, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України від 19.10.2000 р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація в разі затримки заробітної плати передбачена законодавством за обов'язкової умови її нарахування. При цьому з матеріалів справи вбачається, що вказані в позові суми не були нараховані на момент звернення до суду з позовом позивачу. Спір виник з приводу визначення розміру середнього заробітку для оплати відпустки відповідно до п. 10 Порядку. Таким чином, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати», оскільки за правилами, визначеними статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. За відсутності наявності умови для компенсації - нарахованої та не виплаченої заробітної плати, вказана відповідальність у вигляді виплати компенсації не настає. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати недоплаченої заробітної плати суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповнова\-женого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазна\-чені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприєм\-ство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або упо\-вноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодуван\-ня в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільнен\-ні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноважено\-го ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розра\-хунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного [PERSON] України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому пра\-цівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопору\-шення, яким є день фактичного розрахунку. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а під час не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2010 року по 31.04.2015 року складає 125400, 60 грн., виходячи з розрахунку позивача, з яким суд погоджується, виходячи з наступного: кількість днів складає 1855, середньоденний заробіток -107,18 грн. (а.с.194 т.1). В п.20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 зазначено, що у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин. Суд, враховуючи, що позивачу виплачена сума 141,90 грн., вважає за необхідне при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку врахувати положення п.п. 20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 , істотність розміру середнього заробітку за час затримки виплат порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин по справі, зокрема, що заборгованість підприємства утворилась за весь час роботи позивача, відсутність умислу підприємства в невиплаті спірної суми позивачеві та подальші дії відповідача, спрямовані на виплату сум недоплати в добровільному порядку та співмірність заявлених вимог. Враховуючи наведене на користь позивача необхідно стягнути 1500 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 10000 грн., суд вважає позовні вимоги такими що підлягають частковому задоволенню. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Аналізуючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, беручи до уваги конкретні обставини по справі, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума в розмірі 100 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу у сумі 2923,20 грн., суд виходить з наступного. Посилаючись на наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу позивач зазначив, що ним було сплачено на підставі договору про надання правової допомоги від 16.05.2014 року та квитанції від 16.05.2014 року 2923,20 грн.(а.с.167-169 т.1). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду жодного розрахункового документу, на підставі якого ним дійсно була сплачена вказана сума коштів на користь представника [PERSON], як кошти на правову допомогу, оскільки вказана квитанція не є розрахунковим документом, який свідчить про понесення позивачем витрат на правову допомогу, і не може бути відповідним належним та допустимим доказом проведення розрахунків, у звязку з чим вимоги є необґрунтованими. Відповідно до ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial