Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернувся суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 07.03.2015 року по 01.02.2016 року в сумі 30027,79 грн., а також моральну та матеріальну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Позивач просила про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з′явився, надав суду заперечення, в яких посилався на те, затримка розрахунку сталась не з вини власника або уповноваженого ним органу, оскільки ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» має великий обсяг заборгованості по заробітній платі, перед бюджетами всіх рівнів і кредиторської заборгованості, постановами державних виконавців накладено арешт на рухоме та нерухоме майно заводу та оголошено заборону на його відчудження, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 24.11.2015 року накладено арешт на всі кошти, що містяться на всіх рахунках підприємства, відкритих у банківських установах, у межах загальної суми боргу, яка складає 40820151,65 грн. За такого, в задоволенні позову просив відмовити. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи, встановлені судом. 13.05.2014 року [PERSON] був призначений на посаду провідного спеціаліста з економічної безпеки ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара», 05.03.2015 року звільнений за власним бажанням - ст. 38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою. Судом у судовому засіданні оглянуто матеріали цивільної справи №490/6346/15-ц за позовом [PERSON] до Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми індексації. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.10.2015 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 18581,51 грн., суму індексації у розмірі 3949,98 грн., а всього 22531,49 грн. Частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата працівнику виплачується регулярно. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх належних йому сум проводяться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов*язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно довідки від 30.06.2015р., сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] з липня 2014р. по березень 2015р. склала 18581,51 грн. (справа №490/6346/15-ц). Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно листа 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2015 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2015 рік складає 206 робочих днів: березень 16 днів, квітень - 21 день, травень - 18 днів, червень - 20 днів, липень - 23 дні, серпень - 20 днів, вересень - 22 дні, жовтень - 22 дні, листопад - 21 день, грудень - 23 дні. Відповідно до листа Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2016 році» від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13, кількість робочих днів у січня 2016 року - 19 днів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню, згідно такого розрахунку: середньоденний заробіток за два останні місяці складає 115,31 гривень (4727,81 грн.:41 робочий день); середній заробіток за час затримки виплати розрахункових при звільненні за період з 07.03.2015 року по 01.02.2016 року складає 25944,75 гривень ( 225 календарні дні х 115,31 гривень). Така правова позиція відповідає правовим висновкам, викладеним в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року (6-33391св14) та 4 березня 2015 року (6-45537св14), наданих як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права в подібних правовідносинах, та в постановах Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року (6-60цс11), 11 лютого 2015 року (6-223цс14), наданих як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-837цс15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Право суду зменшити розмір відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Позивач просить стягнути на його користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Що стосується стягнення матеральної шкоди, то правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди відсутні, оскільки жодних доказів завдання такої шкоди позивачеві з вини відповідача не надано. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди за затримку виплати належної заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали у не проведенні розрахунку при звільненні, позивачу заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір компенсації суд враховує розмір заборгованості, значний проміжок часу між правопорушенням та зверненням до суду, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив визначаючи розмір компенсації. Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та справедливості суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виплати розрахункових при звільненні за період з 07.03.2015 року по 01.02.2016 року у розмірі 25944,75 гривень, та моральну шкоду в сумі 500 грн., у стягненні матеріальної шкоди слід відмовити.. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial