Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дружини, зазначивши в позові, що 16.06.2012 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 761. Від сумісного подружнього життя з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. З січня 2013 року сторони припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Причиною розпаду сім'ї стало те, що відповідач зловживав алкогольними напоями, допускав подружню невірність, систематично вчиняв сварки. При таких відносинах подальше збереження сім'ї неможливе. Позивачка вважає, що шлюб треба припинити, на примирення не згодна. Крім цього, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.02.2014 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої доньки. Матеріальної допомоги на її утримання відповідач не надає, хоча працює в іноземній морській компанії за контрактом та отримує дохід, відповідно має змогу надавати допомогу на її утримання. Оскільки вирішити даний спір в добровільному порядку не можливо, позивачка вимушена звертатись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка просила позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заперечення, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечує щодо сплати аліментів на дружину в розмірі 400 грн., на розірвання шлюбу погодився, просив справу розглядати за його відсутності, тобто скористався своїм правом, передбаченим ст. 158 ЦПК України. Суд, заслухавши позивачку, розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини щодо розірвання шлюбу та сімейні правовідносини по утриманню подружжя. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 16.06.2012 року сторони зареєстрували шлюб 16.06.2014 року у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 761. (а.с. 6). Сторони від шлюбу мають малолітню доньку, яка проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні (а.с. 7, 8) і подальшому проживатиме із матір"ю. Сторони сумісно не проживають більше року, шлюб існує формально, примирення між сторонами неможливе, подальше спільне життя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та дітей, тому його необхідно розірвати. У відповідності до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, так як встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини, що має істотне значення. Суд, з"ясувавши фактичні взаємовідносини сторін, причини та обставини розірвання шлюбу, враховуючи вищевикладене, дійшов до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Судом також встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 12.02.2013 року, відповідач записаний батьком [PERSON], [INFO]. Як вбачається із довідки виданої виконкомом Копенкуватської сільської ради Новоархангельського району, дитина проживає біля матері та перебуває на її утриманні. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліменітв; 3) наявність у платника аліменітв інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обсавини, що мають істотне значення. Зі змісту ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу випливає, що дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка -батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку за умови, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі В судовому засіданні встановлено, що позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Відповідач працює в ПП Комбат -777" має постійний доход в розмірі 1300 грн. щомісячно, інших осіб на утриманні немає, відрахування за виконавчими документами не проводяться, а тому суд вважає, що він може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. Враховуючи сімейний та матеріальний стан відповідача, а також у зв'язку недоведеністю позивачкою необхідності сплати аліментів на її утримання у розмірі 800 грн. суд вважає за необхідне задовольнити позов частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 500 грн. Жодних доказів про матеріальний стан відповідача, стан його здоровя та щодо інших обставин, які підтверджують можливість відповідача надавати матеріальну допомогу в тому розмірі, в якому просить позивачка на її утримання -остання суду не надала. Що стосується стягнення аліментів з часу фактичного окремого мешкання, то відповідно до ст.79 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя від дня подяння позовної заяви. Згідно ст.ст. 1, 10 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Частиною 1 ст. 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. В ст. 137 ЦПК України зазначено, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial