Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 14 вересня 2006 р. між ним та відповідачем було укладено шлюб. 15 травня 2007 р. позивач придбав земельну ділянку, площею 0,1500 га, розташовану в [ADDRESS]. На даній земельній ділянці сторонами в період з 2007 р. по 2013 р. було здійснено будівництво житлового будинку. З часом між сторонами виникли неприязні відносини, тому з березня 2013 р. сторони проживають окремо. Однак сторони дійшли спільної згоди щодо поділу спільного майна. У зв'язку з частими виїздами позивача за кордон, відповідач просила позивача надати довіреність на представництво його інтересів щодо поділу спільного майна подружжя третій особі по справі [PERSON]. Також одним із пунктів довіреності відповідач просила вказати надання права довіреній особі укладати договір дарування своєї частки у спільному майні. Позивач зазначив, що його частка спільного сумісного майна подружжя буде передана відповідачу у власність лише після сплати відповідачем грошової компенсації. Однак відповідач у свою чергу запевнила позивача, що даний пункт буде виконаний лише після визначення вартості частки позивача, тому позивач погодився на внесення пункту про надання права дарування його частки у спільному майні довіреній особі. 05 липня 2013 р. між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна подружжя. 29 липня 2013 р. були укладені договори дарування частки житлового будинку та земельної ділянки, які були підписані відповідачем та [PERSON] в інтересах позивача, хоча грошову компенсацію позивач за свою частку в спільному майні попередньо так і не отримав. Про укладення зазначених договорів дарування позивач дізнався у березня 2014 р. під час сварки з відповідачем. Позивач зазначає, що підписання довіреною особою договорів дарування було здійснено без його волевиявлення та не відповідає його внутрішній волі. Таким чином позивач просив визнати недійсними зазначені договори дарування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання. Відповідач ні в попереднє, ні в судове засідання не з'явилась. Заперечень чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Як видно з поштового конверту (а.с.52), який повернувся до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання", відповідач була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.224 цього ж Кодексу у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, та згідно до ст.169 ЦПК України винести заочне рішення. Третя особа в судове засідання не з'явилась. В попередньому судовому засіданні позовні вимоги просила вирішити на розгляд суду. Подальший розгляд справи просила проводити у її відсутність. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Згідно копії свідоцтва про шлюб, сторони в шлюбі з 14 вересня 2006 р. (а.с.10). Відповідно до копії договору купівлі-продажу, позивач 15 травня 2007 р. придбав земельну ділянку площею 0,1500 га по [ADDRESS] (а.с.11-12). Згідно копії довіреності від 14 червня 2013 р., позивач уповноважив [PERSON] виділити з належного сторонам на праві спільної сумісної власності житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] 1/2 частину, підписати договір поділу, зареєструвати належну позивачу 1/2 частину даного майна в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та подарувати вказану 1/2 частини нерухомого майна відповідачу (а.с.9). Відповідно до копії договору про поділ спільного майна подружжя від 05 липня 2013 р., здійснюючи поділ житлового будинку сторони підтвердили, що право спільної сумісної власності на подружжя на житловий будинок припинилося, кожен із сторін набув право особистої власності на 1/2 частину у праві власності на зазначений будинок. Одночасно з цим договором посвідчується договір про поділ спільного майна подружжя на земельну ділянку, на якій знаходиться предмет спору. Даний договір підписала відповідач та представник позивача за довіреністю [PERSON] (а.с.13-16). Згідно копії договору дарування 1/2 частки житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], уклала даний договір з [PERSON] 29 липня 2013 р.. Договір посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1547 (а.с.17-20). Відповідно до копії договору дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована по [ADDRESS] [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], уклала даний договір з [PERSON] 29 липня 2013 р.. Договір посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1549 (а.с.21-24). Згідно інформації, наданої головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 15 квітня 2014 р., 15 червня 2013 р. позивач виїхав за межі державного кордону України і повернувся в Україну 23 серпня цього ж року, тобто на момент укладення договорів про поділ спільного майна подружжя та спірних договорів дарування - 29 липня 2013 р. - знаходився за кордоном (а.с.50). Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має учинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як видно з вищевикладеного, спірні договори дарування не відповідали внутрішній волі позивача. Він не бажав укласти договір дарування - тобто відповідно до вимог ст. 717 ЦК України передати в майбутньому відповідачу (обдарованій особі) безоплатно майно (дарунок) у власність. За усною домовленістю сторін, умовою укладення в майбутньому договору дарування належної позивачу 1/2 частини спільного майна подружжя було сплата відповідачем грошової компенсації вартості даної частки позивачу. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як видно з ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Судом, встановлено, що сторони передбачали можливість укладення договору дарування, однак позивач бажав отримати грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя, що фактично є договором купівлі-продажу, а не дарування. Враховуючи, що відповідач, укладаючи з уповноваженою позивачем особою договори про поділ спільного майна подружжя, знала (не могла не знати) про дійсну волю сторін щодо купівлі-продажу належної позивачу частки у спільному майні подружжя, її дії щодо укладення договору дарування під час перебування позивача за кордоном є неправомірними. Згідно ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договори дарування, які були укладені між відповідачем та [PERSON] в інтересах позивача, не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Таким чином дані договори слід визнати недійсними.Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача на загальну суму 874 грн. 80 коп. підтверджені відповідними квитанціями (а.с. 1, 25).

Outcome: approved