Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач зверну до суду із вищевказаним позовом. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 22.09.1994 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ЛКП «Львівелектротранс» в тролейбусне депо слюсарем по ремонту електрообладнання. В липні 2016 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. Так як таку заяву не було завізовано начальником, [PERSON] надіслав її рекомендованим повідомлення, та через 14 днів припенив свою діяльність на підприємстві. Наказ про звільнення позивача за власним бажанням не був винесений, однак 22.12.2016 року підприємством було видано наказ про звільнення останнього за п.4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин. З вищевказаним звільненням за прогули без поважних причин позивач не згідний, оскільки він просив звільнити його за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП. Крім того, позивач вказує, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, оскільки він не міг працевлаштуватися на роботу через формулювання звільнення у зв`язку із прогулами. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. \~ \~ \~ \~03 липня 2017 року на адресу суду поступили заперечення на позовну заяву, які мотивовані тим, що заява про звільнення позивача за власним бажанням у перод з грудня 2016 року по січень 2017 року до відповідача не надходила, а тому така не зареєстрова. Крім того, в рекомендованому повідомленні в графі вручення вказана фамілія особи, яка не вправі приймати кореспонденцію. Крім того, дозвіл на звільнення надала також первинна профспілква організація, членом якої був позивач. Так як у період з 22.012.2016 року по 03.03.2017 року позивач не виходив на роботу без поважних на те причин, до нього було застосовано захід стягнення у вигляді звільнення. Крім того, вимога про стягнення середньомісячного заробітку не заслуговує на увагу, так як позивач після звільнення працював у інших роботодавців. Крім того, [PERSON] жодним чином не доведено заподіяння йому моральної шкоди. Отже, представлені докази позивачем, на думку відповідача, не заслуговують на увагу, а тому просять відмовити в задоволенні позову. 01 серпня 2017 року від представника відповідача на адресу суду поступила зустрічна позовна заява до [PERSON] , про відшкодування майнової шкоди. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що відповідачем було проведено перевірку технічного стану носії та електронної інформації ноутбука DELL DW 212, який належить ЛП «Львівелектротранс», однак знаходився у володінні та службовому користуванні [PERSON] . Так як діями позивача було знищено технічну документацію по електрообладнанню та кресленню деталей для тролейбусів, програмне забезпечення для перегляду та створення креслень, принципові електровані блок-схеми електрообладнання тролейбусів, відповідачу було завдано матеріальну шкоду. Крім того, зафіксовано факт не повернення всього майна [PERSON] , а саме мультиметра, вартістю 144 грн. та тестера, вартістю 200 грн. На підставі вищевикладеного, просить зустрічний позов задоволити, та стягнути з [PERSON] завдану матеріальну шкоду у розмірі 6344 грн., з яких 6000 грн. за знищене програмне забезпечення та 344 грн. за неповернення майна. 25 вересня 2017 року на адресу суду від [PERSON] надійшли пояснення на заперечення щодо позовної заяви, які мотивовані тим, що наявні в матеріалах справи копії чеків підтверджують факт направлення заяви про звільнення до відповідача. Так як невірно вказана причина звільнення, просить застосувати ст. КЗпП. Крім того, через невірно вказано причину звільнення, у позивача виникли складнощі щодо пошуку роботи та погіршився матеріальний стан. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. 25 вересня 2017 року на адресу суду поступили заперечення на зустрічну позовну заяву, які мотивовані тим, що доводи ЛКП «Львівелектротранс» не відповідають дійсності, оскільки жодних доказів того, що комп`ютер з якого були, нібито, навмисне видалені [PERSON] програми, знаходився саме у володінні та користуванні останнього. Щодо неповернення мультиметра, вартістю 144 грн. та тестера, вартістю 200 грн., то такі були викрадені, про що повідомлялося начальника ЛКП «Львівелектротранс». На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. 02 жовтня 2017 року Представник ЛКП «Львівелектротранс» зазначив про те, що ними в зустрічній позовній заяві не вірно було вказано ноутбук DELL DW 212, замість вірного ASUSx58C. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив заявлені вимоги задоволити. Щодо зустрічного позову,- відмовити повністю. В судовому засіданні представник за зустрічним позовом просив заявлені вимоги задоволити, щодо первинного позову, - відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5\~ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статуй 12,80,81,83 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1\~ст.13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22.09.1994 р. [PERSON] було прийнято на роботу в ЛКП «Львівелектротранс» в тролейбусне депо на посаду слюсара по ремонту електрообладнання, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки [NUMBER] . Відповідно до ст. 21 КЗпП, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.\~ Щодо твердження [PERSON] про надсилання відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням, то суд вказує про те, що згідно відповіді, наявної у матеріалах справи Головного управління держпраці у Львівській області, то така заява в журналі документації не зареєстрована. Наявність в матеріалах справи рекомендованих листів з відміткою про вручення не підтверджує факту вручення заяви про звільнення [PERSON] за власним бажанням саме уповноваженій особі ЛКП «Львівелектротранс». Відповідно до ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з п.1.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку ЛКП «Львівелектротранс», затверджених конференцією трудового колективу від 03.09.2014 року, правила є обов`язковими для всіх працівників ЛКП «Львівелектротранс» не залежно від посади та виконаної роботи. Відповідно до п.3.3. вищевказаних Правил, працівники ЛКП «Львівелектротранс» зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження адміністрації даного ЛКП, дотримуватися трудової дисципліни використовувати робочий час для продуктивної праці, утримуватися від дій, які перешкоджають іншим працівникам виконувати їх трудові обов`язки. Відповідно до п.7.2 Правил, «Звільнення як дисциплінарне стягнення, може бути застосоване за такі порушення: - прогул без поважних причин. Судом встановлено, що [PERSON] був звільнений з роботи 22.12.2016 р., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки [NUMBER] та копії наказу про звільнення від 03 березня 2017 року №116-П. Згідно витягу з протоколу засідання профспілкового комітету ЛКП «Львівелектротранс» №21 від 28.02.2017 року, останній надав згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП. Щодо вимог позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої\~статті 235 КЗпП України, при\~винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із\~статтею 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку (частини 1\~статті 117 КЗпП України). Отже, суд приходить до висновку, що стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в порядку\~статті 235 КЗпП України\~має похідний характер від вимоги заміну причини звільнення, коли стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. З огляду на наведене, у разі відмови в задоволенні позову про заміни причини звільнення у задоволенні зазначеної вимоги за наведеною підставою також необхідно відмовити. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України, визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, до загальних підстав відповідальності, встановлених ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної (немайнової) шкоди, відповідно, необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача; причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При призначенні розміру матеріальної шкоди, суд вказує на те, що відсутні підстави для такого відшкодування, так як не доведено причинового в`язку в діях відповідача, крім того, позивач так і не зумів роз`яснити суду в чому саме полягала його моральна шкода. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про необґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] . Щодо зустрічного позову, суд вказує наступне. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст. 131 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ч.1,2, ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Судом встановлено,\~що згідноакту передачі матеріальних цінностей, встановлено відсутність мультиметра, та тестера та інших предметів. Відповідач за зустрічним позов вказує на той факт, що вищевказані речі були вкрадені, так як ЛКП «Львівелектротранс» не забезпечив належних умов для їх зберігання. Однак, суд зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази такому твердженню [PERSON] . Щодо відшкодування коштів за знищення програмного забезпечення, то суд вказує про те, що згідно наявного у матеріалах справи висновку від 14.04.2017 р. та змінами до нього від 20.09.2017 р. встановлено, що на ноутбуці ASUSx58C було знищено технічну документацію по електрообладнанню та кресленню деталей для тролейбусів, програмне забезпечення для перегляду та створення креслень, принципові електровані блок-схеми електрообладнання тролейбусів. Судом встановлено, що згідно вищевказаного акту передачі матеріальних цінностей, ноутбук ASUSx58C перебував у володінні та користуванні [PERSON] . Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, визначених в ст. 134 КЗпП. Відповідно до вимог ст. 135 КЗпП, межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством. Відповідно до ст. 135-3 КЗпП, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Порядок покриття шкоди, заподіяної працівником визначений в ст. 136 КЗпП. Згідно із\~ст.6 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 2\~ст.16 ЦК України,\~способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1\~статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про задоволення зустрічного позову, так як доводи, викладені в ньому знайшли своє відображення, та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Outcome: approved