Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що між нею та відповідачем був укладений шлюб 09.09.2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Причин для розірвання шлюбу, як зазначає позиває, є безліч, оскільки негативна поведінка чоловіка почала негативно впливати на сина, який почав копіювати батька та зневажати позивачку, як маму. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягувати з відповідача на її користь на утримання сина аліменти у сумі 5000 грн. щомісячно. Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.10.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 09.09.2011 року у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №2409, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в сумі 5000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 09.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим, до суду від відповідача [PERSON] надійшла до суду заява про перегляд заочного рішення суду, в якій просив скасувати заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 20.10.2020 року. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 15.04.2021 року скасовано заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 20.10.2020 року та справу призначено до розгляду в судове засідання. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому, просила такий задовольнити. Пояснила, що дитина відвідує секцію айкідо, англійську, плавання та інше. Зважаючи на те, що позивачка працює, вона повинна користуватись послугами домашньої няні, яка водить дитину на гуртки, що також потребує додаткових фінансових затрат. Додала, що син нещодавно відпочивав в літньому таборі, однак від відповідача жодної матеріальної допомоги на це не отримала, а коли звернулась до нього з проханням купити дитині кросівки у відповідь почула, що відповідач купить, якщо вона дасть на це кошти. Відтак, така пасивна поведінка відповідача призводить до недоотримання його дитиною належного фінансового забезпечення для гармонійного розвитку. Відповідач в судовому засіданні пояснив суду, що по мірі можливості допомагав, однак на даний момент не має можливості в такому обсязі надавати фінансову підтримку, оскільки офіційно не працевлаштований, має на утриманні сина від першого шлюбу, який на даний момент навчається у вищому навчальному закладі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позицію сторін, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 09.09.2011 року у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №2409, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.11.2018 року. Крім того, у шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 12.06.2012 року. Згідно з ч. 2 ст.140 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з приписами частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, примирюватись позивачка не бажає, що встановлено в судовому засіданні, таким чином, подальше спільне життя сторін не можливе, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому шлюб з відповідачем слід розірвати. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід зазначити наступне. Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Аналогічні роз`яснення містить п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 07.02.2003 року, батьком такого є відповідач [PERSON] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 04.02.2019 року та довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1140 від 24.06.2021 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до довідки ЛКП "Магістральне" №1186 від 06.07.2021 року та акту №174 від 06.07.2021 року, за адресою: [ADDRESS] фактично проживає без реєстрації [PERSON] . Як вбачається з довідки №928 від 17.12.2020 року, виданої деканом факультету фізичної терапії та ерготерапії Львівського державного університету фізичної культури ім.І.Боберського, [PERSON] є студентом першого курсу факультету фізичної терапії та ерготерапії ЛДУФК ім.І.Боберського, передбачений термін закінчення навчання - 30 червня 2024 року. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №1054/51.10-07 від 17.06.2021 року інформація про доходи відповідача [PERSON] з 1 кварталу 2020 року по 1 квартал 2021 року відсутня. Суд враховує, відповідно до ст.182 СК України, що позивачка, мати неповнолітнього сина [PERSON] , який проживає разом з нею, займається його вихованням, повністю утримує дитину. Також суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання ним коштів, необхідних для його життєдіяльності, збереження того рівня життя, який він би мав тоді, коли утримувався обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання ним надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Разом з тим, суд не бере до уваги твердження позивачки щодо врахування в розмір стягнення аліментів витрат на утримання дітей, а саме витрат няні по догляду за дитиною, відвідування гуртків, адже такі не підтверджені жодними доказами та є додатковими витратами, про стягнення яких позивач до суду не зверталась. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати неповнолітню дитину, принципу законності, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення аліментів підлягає до задоволення частково, виходячи з того, що відповідач, як батько є особою працездатного віку та зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, суд враховує також те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. В той же час, суд враховує також, що відповідач на даний момент не є офіційно працевлаштованим, має нестабільний дохід, на його утриманні перебуває син від першого шлюбу, який проживає разом з ним та є студентом вищого навчального закладу та не працює, відтак доходу не отримує. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] , як батька неповнолітньої дитини [PERSON] слід стягувати на користь позивачки аліменти на утримання дитини в сумі 2250 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 09.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме такий розмір аліментів на утримання дитини забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дитини, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме потребам дитини, при цьому не порушить права відповідача. При цьому суд зазначає, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону (ч. 2ст. 184 СК України). Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачка звернулася до суду з даним позовом 09.01.2020 року, тому суд присуджує стягнення аліментів з відповідача починаючи з вказаної дати і до досягнення дитиною повноліття. Окрім того, відповідно до п.1 ч.1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду із відповідним позовом в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача та користь позивачки понесених нею витрат, пов`язаних із розглядом справи та судового збору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, позивачем сплачено судовий збір у сумі 840,80 гривень, а, отже, такий підлягає до стягнення з відповідача.

Outcome: partial