Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс», за участю третьої особи: [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що 19 листопада 2018 року у вечірній час телеорганізацією - Телеканалом новин «24» Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс» здійснено трансляцію програми (передачі) з назвою «Справа детектива» на тему: «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому. У цій програмі поширено аудіовізуальну інформацію, зокрема, щодо трудової діяльності [PERSON] , під час перебування на посаді директора Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», а також про його особисте життя. Розповсюдження відповідачем 19.11.2018 року аудіовізуальної, інформації про позивача у програмі з назвою «Справа детектива» є поширенням інформації, оскільки її трансляцію здійснено по телебаченню - Телеканалі новин «24», а також у мережі Інтернет. У мережі інтернет продовжує зберігатися відеозапис програми. Станом на [INFO] в мережі Інтернет за веб-адресою Телеканалу «24 вказану передачу переглянуто 1379 разів, за веб-адресою: [INFO] : [INFO] www [INFO] youtube [INFO] com [INFO] (« [INFO] ). Позивач зазначає, що поширена щодо [PERSON] у програмі інформація не відповідає дійсності, оскільки містить відомості про події та явища існування яких відповідно до вимог закону має бути підтверджено обвинувальним вироком суду, якого не ухвалено, а отже такі відомості про позивача про, начебто, скоєння ним злочину, станом на дату оприлюднення програми не існували, а інша поширена інформація про обставини, які мали місце під час досудового розслідування вважається неповною та перекрученою. Національним антикорупційним бюро України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52016000000000439 від 21.11.2016 за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, в якому позивач набув статусу підозрюваного. [INFO] року на Телеканалі новин «24» опубліковано програму «Справа детектива» за темою: «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому». Автор і ведуча вказаної програми [PERSON] (про що зазначається у титрах на початку програми) у передачі повідомляє, що справа детектива є умовною назвою кримінального провадження: «в якому за версією слідства у 2015 році посадові особи Збройних сих і ДП ЛБТЗ у змові із засновником ТОВ з ознаками фіктивності та за участі інших фірм розробили та реалізували корупційну схему із закупівлі запасних частин та комплектуючих до бронетанкового озброєння і техніки, чим вчинили розтрату бюджетних коштів». До участі у програмі запрошено детектива НАБУ [PERSON] (прізвище не назване) -людину, яка зі слів ведучої програми О. [PERSON] «безпосередньо брала участь» у розслідуванні вказаної справи. У програмі детектив [PERSON] , яким виявився [PERSON] (заступник директора Харківського територіального управління НАБУ) у відповідь на запитання ведучої програми О. Дрік розповідає про невідомо яку «корупційну схему» при змові керівництва Бронетанкового заводу і Збройних сил, спрямовану на закупівлю ДП «ЛБТЗ» запасних частин до бронетанкової техніки, зокрема двигунів до танків Т-72, які, зі слів детектива, виявились вживаними. У відповідь на твердження ведучої програми О. [PERSON] про те, що: «крім чисто юридичних моментів тут є дуже такий серйозний моральний аспект оскільки в Україні йде війна, гинуть люди, а тут виявляється, що можливо хтось наживається на цій війні і можливо на цих смертях ». Детектив НАБУ [PERSON] зазначає: «я готовий розповісти деяку інформацію, деякі деталі, які були встановлені під час розслідування вказаної вами справи, і однак лише в обсягу який дозволяється кримінальним процесуальним кодексом, тобто тільки ту інформацію, яка не містить таємниці слідства». Після цього ведуча програми О. Дрік ставить детективу НАБУ запитання: «Чи правильно я розумію, що закуповувалися нові двигуни для нових танків, які потім повинні були піти у війська можливо навіть на схід України?». Заслухавши відповідь детектива НАБУ щодо обставин закупівлі Бронетанковим заводом двигунів до танків Т-72, ведуча програми О. Дрік ставить детективу НАБУ чергове питання: «тобто керівництво державного підприємства і збройних сил, за версією слідства, змовилось для того щоб організувати корупційну схему? Хто конкретно і про які суми йдеться?». У відповідь на це, детектив НАБУ повідомляє, що: «...на даний час скеровано до суду обвинувальний акт стосовно п`яти фігурантів, п`яти осіб, це керівник державного підприємства, а саме керівник державного підприємства Львівський бронетанковий завод, його заступник» та перелічено інших 3 (трьох) осіб. При цьому, в момент коли детектив вказує на керівника ДП «ЛБТЗ» у програмі з`являється зображення позивача з його ідентифікацією як «Роман Тимків директор ДП «Львівський бронетанковий завод». По завершенню опитування детектива НАБУ Ткаченка М.С. ведуча програми О. Дрік зазначила наступне: «… представники Збройних сил і Державного підприємства в оборонній сфері організували корупційну схему на закупівлю комплектуючих для танків, призначених для АТО. На старі, очевидно, ще радянські танки, тільки під виглядом нових, закупили тридцятирічні двигуни, але й виявляється закупили те, що 10 років тому було розпродано Міністерством оборони». Незважаючи на наявність у кримінальному провадженні 5 (п`яти) фігурантів особливий (переважний) акцент у програмі зроблено саме на позивачеві, як на колишньому керівникові Бронетанкового заводу. Фактично, увесь сюжет програми побудовано навколо вчинення ним, начебто, корупційних дій, пов`язаних із закупівлею ДП «ЛБТЗ» вживаних двигунів до бронетанкової техніки. Так, зокрема, у програмі розкриваються: - подробиці його професійної (трудової) діяльності, зокрема про те, що він є помічником народного депутата (на громадських засадах) [PERSON] , а також те, що на час розслідування [PERSON] було відсторонено від виконання обов`язків директора ЛП «ЛБТЗ»; - відомості про те, що суд прийняв рішення про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді арешту (тримання під вартою), під час обрання якого як [PERSON] так й інші народні депутати «від БПП і один депутат від Батьківщини» були готові взяти позивача на поруки; - зазначається про те, що в день поновлення позивача на посаді директора Бронетанкового заводу Державним концерном «Укроборонпром» було прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади; - повідомляється про чинення позивачем тиску на свідків у кримінальному провадженні, факти якого (у неповідомлений спосіб) фіксувалися органом досудового розслідування; - демонструється відео з інцидентом з працівниками Бронетанкового заводу, на якому [PERSON] постає перед невдоволеним колективом ДП «ЛБТЗ», який не допускає його на територію заводу, викрикуючи по декілька разів «ганьба»; - відтворюється інтерв`ю з головою профспілки Бронетанкового заводу Я. Ткачуком, який стверджує про вчинення позивачем «великих махінацій»; - демонструється операція із затримання позивача правоохоронним органами (разом із зображенням [PERSON] ); - публікуються інтерв`ю Р. Тимківа щодо реальних обставин придбання ДП «ЛБТЗ» комплектуючих запчастин до бронетанкової техніки, яке усно інтерпретується ведучою програми О. [PERSON] та детективом НАБУ, як намагання позивача маніпулювати даними для того, щоб у глядача склалось враження, що події злочину не відбулось або він до цього не причетний. Стверджується, що [PERSON] , здійснюється: «компіляція певних фраз з окремих документів, викладаючи їх таким чином, у вигідному для себе світлі, маніпулюючи фактично цими даними без використання інших матеріалів іншої інформації, і тому намагається скласти враження, ніби, взагалі або не відбулось події злочину або він до цього не причетний ». Ведуча програми О. [PERSON] вдається до відверто образливих питань та висловлювань, зазначаючи про те, що: - «фігуранти справи намагаються маніпулювати фактами, щоби переконати всіх у своїй невинуватості, та крапку в цій справі може поставити тільки суд, але чи будуть затягувати розгляд цієї справи в суді?». - «що потрібно, що б усі винні у цій справі понесли покарання?». - «чи намагалися фігуранти справи перешкоджати слідству?». У програмі також стверджується, що: «органом досудового слідства зібрано достатньо як прямих так і дотичних доказів, які підтверджують вину того чи іншого фігуранта обвинуваченого, крім того допитано низка осіб, здобуті певні дані, які в своїй сукупності дають нам змогу надали нам змогу повідомити про підозру та в подальшому скерувати обвинувальний акт до суду. При цьому якщо відповідати на ваше запитання стосовно керівника державного підприємства я би припустив, що ця людина просто використовує певні компілює певні фрази із окремих документів, викладаючи їх таких чином у вигідному для себе світі маніпулюючи фактично цими даними без використання інших матеріалів іншої інформації, яка носить стосовно нього негативний характер і тому намагається скласти враження, ніби, взагалі або не відбулось події злочину або він до цього не причетний ». Позивач [PERSON] зазначає, що ведуча програми О. Дрік вдається до провокативних висловлювань, спрямованих на нав`язування власного упередженого ставлення до справи споживачам, застосовуючи такі мовні звороти, що зумовлюють формування у споживача негативної думки про фігурантів справи та позивача зокрема, а також ставлять під сумнів об`єктивність і неупередженість суду, який розглядатиме кримінальну справу. Прикладом цьому є наступний вислів ведуча програми О [PERSON] : «Отже фігуранти справи намагаються маніпулювати фактами, щоб переконати всіх у своїй невинуватості... Вони ж, у свою чергу, намагаються маніпулювати фактами зі справи, щоб переконати всіх у своїй невинуватості. Однак крапку в цій справі може поставити тільки суд, та чи буде він справедливим!? ... Що потрібно щоб усі винні в цій справі понесли покарання? Тобто, ведучою програми О. Дрік застосовано такі способи донесення інформації (репрезентативні системи2), які призводять до формування думки споживача, що зокрема позивач, вже визнаний винним у скоєнні злочину, хоча його юна у встановленому законом порядку обвинувальним вироком суду не доведена. В той же час, матеріали кримінального провадження містять неоднозначні докази вини фігурантів справи та [PERSON] зокрема і, навпаки, свідчать про відсутність факту виникнення кримінального проступку. Використання у передачі зазначених тверджень щодо позивача свідчить, що, нібито, позивач дійсно скоїв злочин, розповідаються обставини вчинення злочину, що вина у його скоєнні підтверджена зібраними слідством доказами. Зважаючи на те, що не має жодного обвинувального вироку стосовно позивача, що набрав законної сили, поширена відповідачем у програмі інформація щодо обставин вчинення [PERSON] злочину не відповідає дійсності, і підлягає коментуванню позивачем. У програмі повідомляється про те, що: «представники Збройних сил і Державного підприємства в оборонній сфері організували корупційну схему на закупівлю комплектуючих для танків ...»; «посадові особи Збройних сих і ДП ЛБТЗ у змові із засновником ТОВ з ознаками фіктивності та за участі інших фірм розробили та реалізували корупційну схему із закупівлі запасних частин та комплектуючих до бронетанкового озброєння і техніки, чим вчинили розтрату бюджетних коштів ...»; «тобто керівництво державного підприємства і збройних сил, за версією слідства, змовилось для того щоб організувати корупційну схему? Хто конкретно і про які суми йдеться?»; «на даний час скеровано до суду обвинувальний акт стосовно п 'яти фігурантів, п 'яти осіб, це ... керівник державного підприємства Львівський бронетанковий завод»; «отже фігуранти справи намагаються маніпулювати фактами, щоби переконати всіх у своїй невинуватості»; «що потрібно, що б усі винні у цій справі понесли покарання?»; «розробили та реалізували корупційну схему»; «органом досудового слідства зібрано достатньо як прямих так і дотичних доказів, які підтверджують вину того чи іншого фігуранта обвинуваченого». Використання наведених тверджень (мовних зворотів) свідчить про те, що відповідач стверджує про наявність даних або, принаймні, достатніх доказів, які достеменно підтверджують, що позивач вчинив кримінальне правопорушення. Проте позивач звертає увагу, що обвинувального вироку, яким його визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, про яке розповідається у програмі, немає. Вважає, що поширена інформація не відповідає дійсності, вводить в оману споживачів та негативно впливає на честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки всі перераховані висловлювання та повідомлення про факти мають ознаки, спрямовані на об`єктивну характеристику [PERSON] як особи, яка скоїла злочин, якого він не вчиняв. Однак, за відсутності повної, достовірної, достатньої інформації споживачі не мали змоги зробити об`єктивний висновок щодо цього. З огляду на зміст поширеної у програмі інформації, відповідач знехтував такими професійними принципами роботи з інформацією як об`єктивність, правдивість, точність, аргументованість. Тому просить позовні вимоги задовольнити та \~ \~ \~ \~зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс» протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, безкоштовно надати [PERSON] право на відповідь у передачі з назвою «Справа детектива» у формі зачитування ведучою передачі «Справа детектива» [PERSON] або іншим ведучим передачі «Справа детектива» коментаря [PERSON] Романа Мирославовича від 29 листопада 2018 року щодо змісту передачі «Справа детектива» на тему: «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому»; Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс» протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, розмістити запис оприлюднення коментаря [PERSON] від 29 листопада 2018 року для необмеженого доступу глядачів на офіційному Веб-сайті Телеканалу новин «24» за адресою https: [INFO] . [INFO] . \~ \~ \~ \~Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс» протягом десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили видалити відеозапис програми «Справа детектива» в мережі Інтернет за веб-адресою Телеканалу «24»: [INFO] \~_stare_obladnannya_n1066122 та \~ \~ \~ \~за \~ \~ \~ \~веб \~ \~ \~ \~адресою: [INFO] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28.02.2019 року відкрито провадження у справі. 11.04.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] 02.05.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ ЛЮКС» Ничка Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, посилаючись на ст. 30 Закону України «Про інформацію», ствердив, що викладена інформація є припущеннями, оскільки в програмі застосовуються такі слова як «можливо», «за версією слідства», все інше є оціночним судженням. Тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. \~ \~ \~ \~Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомила. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст.\~15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст.\~16\~ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що 19 листопада 2018 року телеорганізацією - Телеканалом новин «24» Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс» здійснено трансляцію програми (передачі) з назвою «Справа [INFO] » на тему: «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому». Ведуча програми [PERSON] у передачі повідомляє, що справа детектива є умовною назвою кримінального провадження: «в якому за версією слідства у 2015 році посадові особи Збройних сих і ДП ЛБТЗ у змові із засновником ТОВ з ознаками фіктивності та за участі інших фірм розробили та реалізували корупційну схему із закупівлі запасних частин та комплектуючих до бронетанкового озброєння і техніки, чим вчинили розтрату бюджетних коштів». У програмі детектив [PERSON] (заступник директора Харківського територіального управління НАБУ) у відповідь на запитання ведучої програми [PERSON] розповідає про «корупційну схему» при змові керівництва Бронетанкового заводу і Збройних сил, спрямовану на закупівлю ДП «ЛБТЗ» запасних частин до бронетанкової техніки, зокрема двигунів до танків Т-72, які, зі слів детектива, виявились вживаними. У відповідь на твердження ведучої програми [PERSON] про те, що: «крім чисто юридичних моментів тут є дуже такий серйозний моральний аспект оскільки в Україні йде війна, гинуть люди, а тут виявляється, що можливо хтось наживається на цій війні і можливо на цих смертях», детектив НАБУ [PERSON] М.С. зазначає: «я готовий розповісти деяку інформацію, деякі деталі, які були встановлені під час розслідування вказаної вами справи, і однак лише в обсягу який дозволяється кримінальним процесуальним кодексом, тобто тільки ту інформацію, яка не містить таємниці слідства». Після цього ведуча програми [PERSON] ставить детективу НАБУ запитання: «Чи [INFO] розумію, що закуповувалися нові двигуни для нових танків, які потім повинні були піти у війська можливо навіть на схід України?». Заслухавши відповідь детектива НАБУ щодо обставин закупівлі Бронетанковим заводом двигунів до танків Т-72, ведуча програми [PERSON] ставить детективу НАБУ чергове питання: «тобто керівництво державного підприємства і збройних сил, за версією слідства, змовилось для того щоб організувати корупційну схему? Хто конкретно і про які суми йдеться?». У відповідь на це, детектив НАБУ повідомляє, що: «...на даний час скеровано до суду обвинувальний акт стосовно п`яти фігурантів, п`яти осіб, це керівник державного підприємства, а саме керівник державного підприємства Львівський бронетанковий завод, його заступник» та перелічено інших 3 осіб. При цьому, в момент коли детектив вказує на керівника ДП «ЛБТЗ» у програмі з`являється зображення позивача з його ідентифікацією як «Роман Тимків директор ДП «Львівський бронетанковий завод». Завершивши опитування детектива НАБУ Ткаченка М.С., ведуча програми О. Дрік зазначила наступне: «… представники Збройних сил і Державного підприємства в оборонній сфері організували корупційну схему на закупівлю комплектуючих для танків, призначених для АТО. На старі, очевидно, ще радянські танки, тільки під виглядом нових, закупили тридцятирічні двигуни, але й виявляється закупили те, що 10 років тому було розпродано Міністерством оборони». Ведуча програми [PERSON] зазначає про те, що: - «фігуранти справи намагаються маніпулювати фактами, щоби переконати всіх у своїй невинуватості, та крапку в цій справі може поставити тільки суд, але чи будуть затягувати розгляд цієї справи в суді?». - «що потрібно, що б усі винні у цій справі понесли покарання?». - «чи намагалися фігуранти справи перешкоджати слідству?». У програмі повідомляється також про те, що: «представники Збройних сил і Державного підприємства в оборонній сфері організували корупційну схему на закупівлю комплектуючих для танків ...»; «посадові особи Збройних сих і ДП ЛБТЗ у змові із засновником ТОВ з ознаками фіктивності та за участі інших фірм розробили та реалізували корупційну схему із закупівлі запасних частин та комплектуючих до бронетанкового озброєння і техніки, чим вчинили розтрату бюджетних коштів ...»; «тобто керівництво державного підприємства і збройних сил, за версією слідства, змовилось для того щоб організувати корупційну схему? Хто конкретно і про які суми йдеться?»; «на даний час скеровано до суду обвинувальний акт стосовно п 'яти фігурантів, п 'яти осіб, це ... керівник державного підприємства Львівський бронетанковий завод»; «отже фігуранти справи намагаються маніпулювати фактами, щоби переконати всіх у своїй невинуватості»; «що потрібно, що б усі винні у цій справі понесли покарання?»; «розробили та реалізували корупційну схему»; «органом досудового слідства зібрано достатньо як прямих так і дотичних доказів, які підтверджують вину того чи іншого фігуранта обвинуваченого». Статтею 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідачем було використано оціночні судження та припущення щодо викладених у статті відомостей, які фактично є вираженням його суб`єктивної думки і погляду на наведенні у статті факти. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1\~ст.\~65\~Закону України\~«Про телебачення\~і радіомовлення» громадянин або юридична особа, стосовно якого (якої) у програмі чи передачі телерадіоорганізації було поширено відомості, які не відповідають дійсності або порушують його (її) права і законні інтереси, має право на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) у програмах та передачах даної телерадіоорганізації незалежно від того, було подано заяву з вимогою спростування чи ні. Відповідно до п. 5 Постанови Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,\~\~а також ділової репутації\~\~фізичної та юридичної особи» фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь. Відповідно у позовних вимогах позивач вказує, саме на реалізацію його права на відповідь як способу захисту порушених особистих немайнових прав. Позивач повинен довести, що відповідні відомості стосуються саме його, такі відомості є недостовірними та порушують його особисті права. Однак, не весь матеріал телепрограми «Справа детектива» з темою «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому» стосується конкретно позивача. Зокрема, позивач вказує наступні речення як такі, що містять негативну про нього інформацію та не відповідають реальним обставинам справи: «представники Збройних сил і Державного підприємства в оборонній сфері організували корупційну схему на закупівлю комплектуючих для танків», «посадові особи Збройних сил і ДП ЛБТЗ у змові із засновником ТОВ з ознаками фіктивності та за участі інших фірм розробляли та реалізували корупційну схему із закупівлі запасних частин та комплектуючих до бронетанкового озброєння і техніки, чим вчинили розтрату бюджетних коштів», «тобто керівництво державного підприємства і збройних сил, за версією слідства змовилось для того щоб організувати корупційну схему? Хто конкретно і про які суми йдеться?», «отже фігуранти справи намагаються маніпулювати фактами, щоби переконати всіх у своїй невинуватості», «що потрібно, щоб усі винні у цій справі понесли покарання?», «органом досудового розслідування зібрано достатньо як прямих так і непрямих доказів, які підтверджують вину того чи іншого фігуранта обвинуваченого», «чи намагались фігуранти справи перешкоджати слідству?», «фігуранти …але чи будуть затягувати розгляд цієї справи в суді?», Таким чином, конкретно позивач у зазначених реченнях не згадується. Більше того, ведуча телепрограми «Справа детектива» не коментує самостійно твердження детектива НАБУ, а постійно задає питання останньому аби отримати більше інформації про обставини закупівлі двигунів на Львівському бронетанковому заводі та постійно висловлює оцінку відповідей детектива. Крім того, О. Дрік використовує і власне питальні речення, і риторичні питання, що не вимагають відповіді. Тому типи речень, використані телеведучою вказують на те, що вона не стверджувала фактів про діяльність позивача, а висловлювала своє суб`єктивне ставлення до подій. Крім того, 03 березня 2018 року [PERSON] та його захисникам було відкрито матеріали досудового розслідування для ознайомлення. Детективами Національного антикорупційного бюро України було завершено досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом розтрати 14,5 млн. грн. під час закупівлі двигунів для потреб Збройних Сил України (ЗСУ) і складено обвинувальний акт стосовно посадових осіб ЗСУ та Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод». 11 липня 2018 року прокурори Спеціалізованої антикорупційної прокуратури скерували обвинувальний акт до Солом`янського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Зокрема, статус обвинувачених у справі має [PERSON] , директор ДП «ЛБТЗ», який обвинувачується у вчиненні злочину за ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України, ч.2 ст.366 КК України, така інформація є загальнопоширеною. Крім того, Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» є публічною юридичною особою, і дії його керівництва, посадових осіб та діяльність в цілому має надзвичайну суспільну вагу і підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. З огляду на це, ведуча програми, при висловлюванні щодо обставин справи, неодноразово, об`єктивно посилається на версію слідства. Позивачем не доведено, що сам по собі сюжет під назвою «Справа детектива» з темою «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому» від 19 листопада 2018 року є недостовірним. Позивачем також не було доведено порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення спірної інформації. Відповідно до\~п.п.\~9,\~12\~Постанови Верховного\~Суду України\~№1\~від 27\~лютого 2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~\~а\~також ділової\~репутації\~\~фізичної та\~юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в телепрограмі є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник телерадіокомпанії, особи яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві. Згідно з ст. 51 ЦПК України, суд за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження може залучити співвідповідача. Тобто залучення належного співвідповідача здійснюється лише на розсуд позивача. Позивач, усвідомлюючи, що належними співвідповідачами є автор телепрограми, що оспорюється - «Справа детектива» з темою «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому» [PERSON] та особа, яка поширила інформацію - експерт, детектив НАБУ Ткаченко Микола Стефанович у позовній заяві вказав лише одного відповідача - Приватне акціонерне товариство «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ ЛЮКС». Відповідно до ст.\~12\~ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Позивачем не надано належних і допустимих доказів поширення оспорюваної інформації відповідачем, а саме телепрограму «Справа детектива» з темою «Справа про закупівлю двигунів на Львівському бронетанковому» від 19 листопада 2018 року на телеканалі «24», оскільки за відсутності офіційного запису вказаного ефіру неможливо достовірно встановити зміст трансльованих передач, а у визначений\~Законом України «Про телебачення та радіомовлення»\~на адресу відповідача не надходило скарг на зміст таких передач. Відповідно до\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. У рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. На тому, що оціночні судження не можуть бути спростовані, наголосив також Верховний Суд України: відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (абзац 3 п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1). \~ \~ \~ \~Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Пунктом 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону України Про друковані\~засоби масової\~інформації (пресу)\~в Україні підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації за дорученням засновника (співзасновників) здійснює редакція або інша установа, що виконує її функції. Наведена інформація не порушує право позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, оскільки не містить недостовірних даних та таких, що нашкодили гідності, честі та діловій репутації позивача. Згідно п.19\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст. 47-1\~Закону України "Про інформацію"\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п.15 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №1\~від 27.02.2009р.\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 19\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №1\~від 27.02.2009р.\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1\~Закону України\~"Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК (435-15) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (475/97-ВР). Пунктом 5\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №1\~від 27.02.2009\~р.\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» передбачено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом оглянуто також відеозапис наданий представником позивача. Проаналізувавши наведену у в ньому інформацію, суд приходить до висновку, що така інформація подана у формі припущень, оціночних суджень, оскільки речення не містять стверджувальних висловів щодо особи позивача. Відповідно до\~ст.48 ч.4 Закону України «Про телебачення та радіомовлення»\~запис передачі у незмінній формі зберігається протягом 14 днів з моменту розповсюдження. Статтею 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення»\~передбачено право громадянина або юридичної особи вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи та право на отримання копії запису фрагменту з відповідною оплатою. Позивач відповідно до ч. ч. 1, 3, 5\~ст. 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення»\~не скористався своїм правом вимоги до телерадіооргнацізації про спростування поширених у її програмі відомостей та не просив надати фрагмент запису передачі. Таким чином, поширену відповідачем інформацію суд не визнає недостовірною та такою, що порушує право позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed