Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вищезазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги позивачі просили суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 45/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] зобов'язати відповідача [PERSON] знести самовільно збудовану ним огорожу на земельній ділянці по [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що за договором купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року [PERSON] та [PERSON] придбали частину будинку літ. «А-1» по [ADDRESS], а саме: приміщення « 1-3» та « 1-4». відповідно до довідки КП «Харківське міське БТІ» від 21 червня 2013 року № 0500413 спірна частина будинку складає 45/100. Отже, позивачі мають право на 45/100 спірного житлового будинку, а не на 37/100, як зазначено у правовстановлюючих документах. Відповідач [PERSON], на думку позивачів, має право не на 63/100, а на 55/100 спірного будинку. Окрім того, 14 квітня 2013 року [PERSON] без узгодження з позивачами побудував на спільній земельній ділянці по [ADDRESS] огорожу, яка перешкоджає потраплянню позивачів до своїх будівель і багаторічних земельних насаджень. Дана огорожа, на думку позивачів, відповідно до положень ч. 4 ст. 376 ЦК України як самовільно побудована, підлягає зносу, як така, що порушує права позивачів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав необґрунтованості позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Позивачам [PERSON] та [PERSON] належить по 37/200 частин будинку, а відповідачу [PERSON] - 63/100 частини ( а.с. 13-14, 17, 18, 20). Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний 37/100 частин будинку [ADDRESS] ( а.с. 18-19). Позивач [PERSON] набув право власності на 37/200 житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 лютого 2006 року, після смерті [PERSON] (а.с. 17). Згідно договору купівлі-продажу від 07 вересня 2000 року відповідач [PERSON] придбав 63/100 частини житлового будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно договору на земельній ділянці площею 1628 кв.м. розташовано вказаний житловий будинок - літ. «А-1», житловою площею 59,7 кв.м., а також надвірні споруди: сараї - літ. «Б», «Г», «Д», льох - літ. «М», навіс - літ. «К», вбиральні - літ. «Л», «Ж», загорожа - 1-3, 6,8,9, зливна яма - № 7, замощення - І (а.с.20). Позивачі просять суд визнати за ними право власності на 45/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] з огляду на те, що у листі КП «Харківське міське БТІ» від 17 червня 2013 року № 0500413 зазначено, що за станом житлового будинку в 1970 році, приміщення 1-3 і 1-5, корисною площею 15,7 кв.м., становили 45/100 від сумарної площі житлового будинку літ. «А-1» без врахування площі пічок ((9,6+6,1)/34,7=45/100); приміщення 1-2, 1-4, корисною площею 19,0 кв.м., становили 55/100 від сумарної площі житлового будинку літ. «А-1» без відрахування площі пічок ((5,2+13,8)/34,7=55/100) (а.с. 13-14). Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вже судом зазначено вище, сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Судом встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 1995 року по цивільній справі № 2-326/1995р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дійсною угоди купівлі-продажу 63/100 частин житлового будинку з надвірними прибудовами по [ADDRESS] задоволено позовні вимоги та визнано дійсною угоду купівлі-продажу 126/300 частин житлового будинку з надвірними прибудовами по [ADDRESS], укладену між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] липня 1992 року на 63/100частини між [PERSON] та [PERSON] від 01 вересня 1992 року та визнано за [PERSON] право приватної власності на 63/100 частини будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. З рішення вбачається, що під час розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнали позовні вимоги повністю та зазначили, що ніяких претензій на 63/100 частини будинку вони не мають. В подальшому, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 07 вересня 2000 року продав відповідачу [PERSON] 63/100 частини житлового будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний 37/100 частин будинку [ADDRESS]. За цим договором в користування покупців перейшли приміщення: 1-3 - розміром 8,9 кв.м., 1-5 - розміром 5,8 кв.м., згідно поповерхового плану Харківського міського БТІ від 25.09.1970 р. ( а.с. 18-19). З інформації КП «Харківське міське БТІ», викладеній у листі № 304 від 07 серпня 2013 року, вбачається, що визначення розміру часток проводиться з урахуванням вартості всіх будинків, будівель і споруд, що розташовані за однією адресою та перебувають у власності всіх співвласників. При розрахунку вартості приміщень 103, 1-5 станом на 1970 рік відносно вартості будівель і споруд, первісна ідеальна частка складала 37/100 частини домоволодіння. Згідно Інструкції про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041 - розрахунок ідеальних часток відносно загальної площі, передбачений з 1958 року по сьогоднішній час не змінювався. Позивачу [PERSON] належить 37/200 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.02.2006 року, позивачу [PERSON] належить 37/200 частин будинку на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року, а відповідачу [PERSON] - 63/100 частини, на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2000 року. Первісними ідеальними частками для кожного із співвласників є долі, які існують на даний час (а.с. 97). Таким чином, суд вважає безпідставними твердження позивачів, що станом на укладення даного договору - 30 грудня 1970 року - приміщення 1-3 та 1-5, корисною площею 15, 7 кв.м. становили 45/100 від сумарної площі житлового будинку по [ADDRESS], в зв'язку із чим не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачами права власності на 45/100 частин житлового будинку по [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача [PERSON] знести самовільно збудовану ним огорожу на земельній ділянці по [ADDRESS], суд приходить до наступного. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року був визначений порядок користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Даним рішенням виділено [PERSON] (правонаступником якої є [PERSON]) земельну ділянку площею 1026 кв.м., розташовану з боку ділянки [ADDRESS], а [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON]) та [PERSON] залишена у користування земельна ділянка площею 602 кв.м. (а.с. 35). Дане рішення набрало законної сили та виконано, про що свідчить акт державного виконавця від 25 серпня 1988 року, згідно якого в присутності сторін - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та понятих було здійснено поділ земельної ділянки згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року (а.с. 37-39). Згідно ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до п.п. "г", "е" ч.1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватись правил добросусідства та обмежень пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Частиною 2 ст. 95 ЗК України передбачено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкові від 23 грудня 2010 року (справа № 2-354/10) по справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, ухвалено виділити в користування [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 814, 5 кв.м., в т.ч. 27,7 кв.м. загального користування; виділити в користування [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 814 кв.м., в т.ч. 27,7 кв.м. загального користування ( а.с.50-54). З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8432/9374 від 07 травня 2010 року, проведеної в межах цивільної справи № 2-2543/09, вбачається, що при обстеженні земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] встановлено, що межові знаки, які були встановлені відповідно до акту від 25 серпня 1988 року за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року відсутні; межу між співкористувачами, вказану у додатку від 06 липня 1987 року до рішення суду від 03 грудня 1987 року порушено побудовою житлової прибудови літ. А1-1 (зі сторони [PERSON], [PERSON]) та житлової прибудови літ. А2-1 (зі сторони [PERSON]); невідповідність межі між землекористувачами [PERSON], [PERSON] та землекористувачами будинковолодіння [ADDRESS] (відступ межі по червоній лінії зі сторони [PERSON], [PERSON] у бік домоволодіння [ADDRESS]) становить 1,0 м.; невідповідність межі між землекористувачем [PERSON] та землекористувачами будинковолодіння [ADDRESS] (відступ межі по червоній лінії зі сторони будинковолодіння [ADDRESS] у бік земельної ділянки [PERSON]) становить 0,5 м. ( а.с.64). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2011 року скасовано рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2010 року скасовано та ухвалено про відмову в задоволенні позовних вимог. У своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що доводи позивача про те, що побудована у 1989 році [PERSON] прибудова частково знаходиться на земельній ділянці відповідача, а прибудова. яка відноситься до частини будинку [PERSON] відповідно частково розташована на земельній ділянці позивачів, а тому користування земельною ділянкою у спосіб, визначений рішенням суду від 03 грудня 1987 року є неможливим, не відповідає матеріалам справи. В справі дійсно містяться дані про побудову кожним із співвласників прибудов до своїх частин будинку, при цьому незначна частина цих прибудов дійсно знаходиться на земельних ділянках або по межі ділянок співвласників. Проте, зазначене не є підставою для визначення іншим чином раніше встановленого рішенням суду порядку користування земельною ділянкою, а право сторін може бути захищено в інший передбачений законом спосіб, як то шляхом поновлення порушеного права, усунення перешкод або встановлення сервітуту щодо земельної ділянки для обслуговування належних сторонам прибудов. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про знесення самочинно збудованого об'єкту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Позивачі не заявляли вимог про усунення перешкод у здійсненні ним права користування частиною земельної ділянки, порядок користування якою визначений рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року, встановлення сервітуту щодо земельної ділянки для обслуговування належних позивачам прибудов тощо, а в судовому засіданні не доведено, що огорожа позбавляє позивачів права належним чином користуватися виділеною їм рішенням суду частиною земельної ділянки, в зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог належить відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed