Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить постановити рішення, яким: - встановити факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON], яка померла [INFO] є матір'ю [PERSON], [INFO]; - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку розміром 1.80 га, яка розташована на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, належну спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], як за спадкоємцем за законом першої черги. Свої вимоги мотивує тим, що він є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], та не може оформити належним чином право на спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 1.80 га, розташованої на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області, яка належала померлій матері на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Болградської районної державної адміністрації Одеської області № 104 від 14.02.1996 року. А також при оформленні паспорту позивача, його прізвище вказане українською мовою як "[PERSON]", тоді як прізвище матері у всіх документах значиться "[PERSON]". Приватний нотаріус Агбун М.І. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що на цю земельну ділянку не було присвоєно кадастровий номер. Спадщину він, позивач вважає, що прийняв своєчасно шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. У подальшому нотаріусом було прийнято його заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Позивач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся згідно вимог чинного законодавства (а.с.25, 38). Представник позивача [PERSON] - [PERSON], діюча за довіреністю (а.с.20) також в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача (а.с.40). Відповідач Залізничненська сільська рада Болградського району Одеської області до суду також не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.25). Позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення, просила справу розглянути без участі їх представника, про що надав заяву до суду (а.с.39). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER], виданим на підставі запису акту про смерть №28, складеним Залізничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.13). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої окрім іншого майна, також входить і земельна ділянка загальною площею 1.80 га, розташована на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту серії [NUMBER] від 26.01.1996 року (а.с.15). Згідно довідки Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 19.02.2018 року за № 248 позивач [PERSON], був зареєстрований та постійно проживав в одному домоволодінні разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS], та фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, прийняв спадщину (а.с.14). Позивач [PERSON] є сином спадкодавця згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 травня 1967 року, а тому є спадкоємцем за законом першої черги (а.с.12). За наявними матеріалами спадкової справи № 122/2016, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що позивач 20.04.2016 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері (а.с.30-37), однак постановою від 07.05.2016 року нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності кадастрового номеру названої земельної ділянки (а.с.18). Відділом у Болградському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 22.01.2018 року надано лист за №12/0/196-18 про нормативну грошову оцінку 1 га ріллі на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області, яким повідомлено про вартість цієї земельної ділянки станом на 01.01.2018 року: рілля - 29 704.40 гривен/га (а.с.17). Також Відділ у Болградському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області листом від 21.02.2017 року за №29-1511-0.11-330/2-17 повідомив, що вищезазначена земельна ділянка не проходила процедуру державної реєстрації, отже кадастровий номер їй не присвоювався, та відомості про неї відсутні у Державному земельному кадастрі (а.с.16). Позивач с своїй заяві посилається на норми Цивільного кодексу 2004 року, тоді як правовідносини виникли з часу відкриття спадщини, тобто з дати смерті спадкодавця [PERSON] - [INFO]. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року з наступними змінами та доповненнями. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР визначає дії, що свідчать про прийняття спадщини: 1) якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до діючих станом на момент відкриття спадщини рекомендацій, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 4 від 24.06.1983 р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», якщо у передбачений ст.549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18 червня 1994 року (була чинна на момент виникнення правовідносин) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Оцінивши всі надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позивач довів факт вступу, в порядку визначеному п. 1 ч. 1ст. 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року в управління спадковим майном. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст.152 Земельного Кодексу України. Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Таким чином, позивач, як спадкоємець за законом, вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті матері [PERSON] На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивач набув право на це майно, тобто на земельну ділянку площею 1.80 га, розташовану на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області. Щодо факту родинних відносин судом встановлено наступне: Як в свідоцтві про народження позивача серії [NUMBER] від 23.07.1948 року, так і в актовому записі про його народження № 29 від 23.07.1948 року, складеного виконавчим комітетом Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області прізвища дитини та батьків вказано російською мовою «[PERSON]» (а.с.12, 29). Разом з цим, в актовому записі про смерть матері № 28 від 14.06.2003 року, складеному Залізничненською сільською радою Болградського району Одеської області, та в свідоцтві про смерть [NUMBER] від 14.06.2003 року прізвище матері зазначено на українській мові «[PERSON]» (а.с.13, 28). Позивач з 10.12.1998 року користується паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданим Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області де його ім'я зазначено «[PERSON]» (а.с.11). Залізничненська сільська рада Болградського району Одеської області в довідці від 19.02.2018 року за № 248 зазначила, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], і проживали вони спільно в одному домоволодінні за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Згідно наданої Болградським РС ГУДМС України в Одеській області Форми № 1 на ім'я позивача, його прізвище записано російською мовою «[PERSON]», батьки «[PERSON], [PERSON]», адреса місця проживання: «[ADDRESS]» (а.с.41). Слід зазначити що ім'я «[PERSON], [PERSON]» згідно словника Власних імен людей під редакцією Левченка С.П., Скрипник Л.Г. є одним і тим же іменем в перекладі на російську мову «[PERSON]» (а.с.43-46). Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року, ст. 256-259 ЦПК України. Відповідно до ст.60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. При таких обставинах суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.25, 116, 125 Земельного Кодексу України, ст.ст.529, 548, 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року з послідуючими змінами і доповненнями, та

Outcome: approved