Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме просила визнати за нею [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (домоволодіння) [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] , з 11.04.1981 року придбавши за договором купівлі-продажу ј частину домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрована та проживаю за вказаною адресою. Власником ще однієї ј частини зазначеного домоволодіння був [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2016 року, реєстровий № 18, виданого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М.. Однак, [INFO] [PERSON] помер. Власником Ѕ (2/4 згідно свідоцтва про право на спадщину) частини домоволодіння [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] . Він був власником зазначеної частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.1956 року, реєстровий №1831, виданого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою. Згідно листа № 1181 від 02.12.2020 року, виданого начальником КП ДОР «КБТІ» на адресу суду, вищевказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом в архівній справі не збереглося, однак відповідно до архівної довідки №183604 від 30.11.2020 року 2/4 частини спірного домоволодіння ( [ADDRESS] ) зареєстровані у встановленому законом порядку саме за [PERSON] і саме на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.1956 року. При цьому зазначене вище домоволодіння в натурі між співвласниками не розподілялось, має один вхід, спільні двір, кухню, коридор та кімнати загального користування. Так, відповідно до листа № 18/21-109 від 22.10.2015 року зазначено, що рішенням виконкому Криворізької міської ради від 13.01.2010 р. № 7 встановлено порядок присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомості і належна [PERSON] ј частина домоволодіння [ADDRESS] є складовою частиною цілого домоволодіння і підтверджується правом власності на домоволодіння, а тому присвоїти окрему поштову адресу саме його частці неможливо. Крім того, 16.11.2020 року [PERSON] , подарувала належну їй 1/4 частину вказаного вище домоволодіння [PERSON] , що підтверджується відповідним договором дарування ј частки житлового будинку з господарчими побудовами, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., реєстровий № 2239. Також вирішується й доля 1/4 частини домоволодіння, що належала померлому [PERSON] , шляхом отримання цієї долі у спадщину за законом його батьком. Однак, ј частина домоволодіння, яка належить [PERSON] та ј частина домоволодіння, яка належала померлому [PERSON] не є предметом спору за цією позовною заявою, а тому далі будуть викладені правові підстави визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на Ѕ частину спірного домоволодіння, яке належало саме [PERSON] . \~ \~ \~ \~Так, за життя [PERSON] , будучі власником Ѕ частини спірного домоволодіння, склав заповіт від 13.04.1983 року, реєстровий № 1540, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Руковіциною Н.В., відповідно до якого належну йому Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] заповідав у рівних частках - [PERSON] та відповідачу по справі - [PERSON] . Однак, після смерті власника Ѕ частини спірного домоволодіння [PERSON] спадщину прийняла лише спадкоємець за заповітом [PERSON] , склавши 04.01.1984 року заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька до Першої Криворізької державної нотаріальної контори. Також крім відповідача [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли і спадкоємці за законом діти спадкодавця, вони ж брат та сестра відповідачки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] , подавши до Першої державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Вказані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 17/1984 від 29.12.1983 року, наданої на адресу суду державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори, в.о. Четвертої криворізької державної нотаріальної контори. У вказаній спадковій справі також маються відповідні роз`яснення державним нотаріусом спадкоємцям за законом [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких їм роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті померлого [PERSON] не надається можливим, оскільки маються спадкоємці за заповітом від 13.04.1983 року. При успадкуванні за заповітом згідно ст. 535 ЦК УРСР лише непрацездатні або неповнолітні спадкоємці першої черги мають право на обов`язкову долю у спадщині не менше 2/3 долі, яка б належала їм при спадкуванні за законом. Нотаріусом вказаним спадкоємцям за законом був двічі наданий строк надати нотаріусу документи, які б підтверджували право на спадкування обов`язкової долі після смерті [PERSON] й роз`яснення, що у випадку не надання таких документів, свідоцтво про право на спадщину буде видане спадкоємцю за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Таким чином, оскільки спадкодавець [PERSON] за життя змінив заповітом спадкоємців за законом і останні не надали ще у 1984 році документів, які б підтверджували їх право на обов`язкову частку у спадщині, то [PERSON] та [PERSON] не є спадкоємцями Ѕ частини спірного домоволодіння, а отже і не є відповідачами по справі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як вже зазначалось вище один зі спадкоємців за заповітом після смерті [PERSON] спадщину не прийняла ( [PERSON] ), а тому її також не можна визнати такою, якій належить спадщина Ѕ частина спірного домоволодіння. Згідно ч. 2 ст. 554 ЦК УРСР якщо спадкоємець заповідав своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Отже, оскільки [PERSON] відпала як один з спадкоємців за заповітом, то частка, яка б належала їй переходить до іншого спадкоємця за заповітом відповідача [PERSON] , яку відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР необхідно вважати єдиним спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину та якій вона належить з моменту її відкриття. Наприкінці 2020 року, [PERSON] , звернулась до відповідача [PERSON] з приводу вирішення питання про визнання за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частину належного спадкоємцю [PERSON] спірного домоволодіння, оскільки відповідачка з моменту придбання позивачкою ј частки цього ж домоволодіння, тобто з 1981 року, у спірному домоволодінні ніколи не проживала, ним не користувалась, витрат у його утримання не несла та не несе на сьогоднішній день. Однак, [PERSON] з цього приводу навіть розмовляти зі нею не побажала і повідомила ,що це її особисті питання і вона не бажає приймати в них участь, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Натомість, [PERSON] , з 1981 року фактично безперервно, відкрито й добросовісно володіє спірною 1/2 частиною домоволодіння, обслуговує зазначену 1/2 частину житлового будинку та добросовісно володіє нерухомим майном вже майже 30 років, по мірі своїх сил та коштів здійснюю поточний ремонт, так як будинок дуже старий, перебував у занедбаному стані і йому був потрібен постійний догляд, підтримую подвір`я у належному стані, користуючись належною померлому [PERSON] Ѕ частиною будинку відкрито, не приховуючи факту знаходження майна у моєму володінні, безперервно, через що володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Викладені у позовній заяві обставини щодо добросовісного заволодіння позивачкою Ѕ частиною спірного домоволодіння і продовження володіння ним підтверджуються наступними доказами: правовстановлюючими документами на інші частини спірного домоволодіння, довідкою про\~реєстрацію місця\~проживання особи\~від 25.01.2021\~№ 656, актом від 20.12.2020 року, складеного за участю трьох сусідів та посвідченого головою вуличного комітету № 7 Довгинцівського району, відповідно до якого [PERSON] з 1984 р. зареєстрована та постійно мешкає у будинку [ADDRESS] , а з моменту смерті [PERSON] вона добросовісно володіла Ѕ частиною належного померлому домоволодіння, актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 20.05.2014 року, відповідно до якого замовником [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] було встановлено 8-мь метало пластикових вікон « [PERSON] », товарним чеком від 10.09.2017 року на заміну покриття даху у спірному будинку, товарним чеком від 15.09.2017 року по установці паркану у спірному будинку, накладною № 1832 від 04.08.2017 року про закупівлю будівельних матеріалів для заміни покриття даху й паркану, актом прийомки газового лічильника за адресою спільного домоволодіння від 02.12.2009 року, договором на послуги водопостачання з КП «Кривбасводоканал» від 18.08.2009 р., квитанціями про оплату комунальних послуг, актом обстеження газового лічильника представниками ВАТ «Криворіжгаз» спірного домоволодіння від 29.03.2011 р., договорами про надання населенню послуг з газопостачання від 04.12.2006 року та 20.02.2012 року. Отже, зважаючи на безтитульність на момент заволодіння спірним нерухомим майном, добросовісність заволодіння ним мною, відсутність підстав для його спадкування позивачем, відкритість, добросовісність та безперервність володіння мною спірним нерухомим майном протягом строку, що перевищує 10 років, позивач вважає, що право власності на неї підлягає визнанню за рішенням суду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Відповідач не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без неї та її представника, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , з 11.04.1981 року придбавши за договором купівлі-продажу ј частину домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрована та проживаю за вказаною адресою. Власником ще однієї ј частини зазначеного домоволодіння був [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2016 року, реєстровий № 18, виданого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М.. Однак, [INFO] [PERSON] помер. Власником Ѕ (2/4 згідно свідоцтва про право на спадщину) частини домоволодіння [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] . Він був власником зазначеної частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.1956 року, реєстровий №1831, виданого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою. Згідно листа № 1181 від 02.12.2020 року, виданого начальником КП ДОР «КБТІ» на адресу суду, вищевказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом в архівній справі не збереглося, однак відповідно до архівної довідки №183604 від 30.11.2020 року 2/4 частини спірного домоволодіння ( [ADDRESS] ) зареєстровані у встановленому законом порядку саме за [PERSON] і саме на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.1956 року. При цьому зазначене вище домоволодіння в натурі між співвласниками не розподілялось, має один вхід, спільні двір, кухню, коридор та кімнати загального користування. Так, відповідно до листа № 18/21-109 від 22.10.2015 року зазначено, що рішенням виконкому Криворізької міської ради від 13.01.2010 р. № 7 встановлено порядок присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомості і належна [PERSON] ј частина домоволодіння [ADDRESS] є складовою частиною цілого домоволодіння і підтверджується правом власності на домоволодіння, а тому присвоїти окрему поштову адресу саме його частці неможливо. Крім того, 16.11.2020 року [PERSON] , подарувала належну їй 1/4 частину вказаного вище домоволодіння [PERSON] , що підтверджується відповідним договором дарування ј частки житлового будинку з господарчими побудовами, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., реєстровий № 2239. Також вирішується й доля 1/4 частини домоволодіння, що належала померлому [PERSON] , шляхом отримання цієї долі у спадщину за законом його батьком. Однак, ј частина домоволодіння, яка належить [PERSON] та ј частина домоволодіння, яка належала померлому [PERSON] не є предметом спору за цією позовною заявою, а тому далі будуть викладені правові підстави визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на Ѕ частину спірного домоволодіння, яке належало саме [PERSON] . За життя [PERSON] , будучі власником Ѕ частини спірного домоволодіння, склав заповіт від 13.04.1983 року, реєстровий № 1540, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Руковіциною Н.В., відповідно до якого належну йому Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] заповідав у рівних частках - [PERSON] та відповідачу по справі - [PERSON] . Однак, після смерті власника Ѕ частини спірного домоволодіння [PERSON] спадщину прийняла лише спадкоємець за заповітом [PERSON] , склавши 04.01.1984 року заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька до Першої Криворізької державної нотаріальної контори. Також крім відповідача [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли і спадкоємці за законом діти спадкодавця, вони ж брат та сестра відповідачки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] , подавши до Першої державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Вказані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 17/1984 від 29.12.1983 року, наданої на адресу суду державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори, в.о. Четвертої криворізької державної нотаріальної контори. У вказаній спадковій справі також маються відповідні роз`яснення державним нотаріусом спадкоємцям за законом [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких їм роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті померлого [PERSON] не надається можливим, оскільки маються спадкоємці за заповітом від 13.04.1983 року. При успадкуванні за заповітом згідно ст. 535 ЦК УРСР лише непрацездатні або неповнолітні спадкоємці першої черги мають право на обов`язкову долю у спадщині не менше 2/3 долі, яка б належала їм при спадкуванні за законом. Нотаріусом вказаним спадкоємцям за законом був двічі наданий строк надати нотаріусу документи, які б підтверджували право на спадкування обов`язкової долі після смерті [PERSON] й роз`яснення, що у випадку не надання таких документів, свідоцтво про право на спадщину буде видане спадкоємцю за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Таким чином, оскільки спадкодавець [PERSON] за життя змінив заповітом спадкоємців за законом і останні не надали ще у 1984 році документів, які б підтверджували їх право на обов`язкову частку у спадщині, то [PERSON] та [PERSON] не є спадкоємцями Ѕ частини спірного домоволодіння, а отже і не є відповідачами по справі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як вже зазначалось вище один зі спадкоємців за заповітом після смерті [PERSON] спадщину не прийняла ( [PERSON] ), а тому її також не можна визнати такою, якій належить спадщина Ѕ частина спірного домоволодіння. Згідно ч. 2 ст. 554 ЦК УРСР якщо спадкоємець заповідав своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Отже, оскільки [PERSON] відпала як один з спадкоємців за заповітом, то частка, яка б належала їй переходить до іншого спадкоємця за заповітом відповідача [PERSON] , яку відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР необхідно вважати єдиним спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину та якій вона належить з моменту її відкриття. Наприкінці 2020 року, [PERSON] , звернулась до відповідача [PERSON] з приводу вирішення питання про визнання за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частину належного спадкоємцю [PERSON] спірного домоволодіння, оскільки відповідачка з моменту придбання позивачкою ј частки цього ж домоволодіння, тобто з 1981 року, у спірному домоволодінні ніколи не проживала, ним не користувалась, витрат у його утримання не несла та не несе на сьогоднішній день. Однак, [PERSON] з цього приводу навіть розмовляти зі нею не побажала і повідомила ,що це її особисті питання і вона не бажає приймати в них участь, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою. \~ \~ \~ \~Натомість, [PERSON] , з 1981 року фактично безперервно, відкрито й добросовісно володіє спірною 1/2 частиною домоволодіння, обслуговує зазначену 1/2 частину житлового будинку та добросовісно володіє нерухомим майном вже майже 30 років, по мірі своїх сил та коштів здійснюю поточний ремонт, так як будинок дуже старий, перебував у занедбаному стані і йому був потрібен постійний догляд, підтримую подвір`я у належному стані, користуючись належною померлому [PERSON] Ѕ частиною будинку відкрито, не приховуючи факту знаходження майна у моєму володінні, безперервно, через що володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 11 ППВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Викладені у позовній заяві обставини щодо добросовісного заволодіння позивачкою Ѕ частиною спірного домоволодіння і продовження володіння ним підтверджуються наступними доказами: правовстановлюючими документами на інші частини спірного домоволодіння, довідкою про\~реєстрацію місця\~проживання особи\~від 25.01.2021\~№ 656, актом від 20.12.2020 року, складеного за участю трьох сусідів та посвідченого головою вуличного комітету № 7 Довгинцівського району, відповідно до якого [PERSON] з 1984 р. зареєстрована та постійно мешкає у будинку [ADDRESS] , а з моменту смерті [PERSON] вона добросовісно володіла Ѕ частиною належного померлому домоволодіння, актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 20.05.2014 року, відповідно до якого замовником [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] було встановлено 8-мь метало пластикових вікон « [PERSON] », товарним чеком від 10.09.2017 року на заміну покриття даху у спірному будинку, товарним чеком від 15.09.2017 року по установці паркану у спірному будинку, накладною № 1832 від 04.08.2017 року про закупівлю будівельних матеріалів для заміни покриття даху й паркану, актом прийомки газового лічильника за адресою спільного домоволодіння від 02.12.2009 року, договором на послуги водопостачання з КП «Кривбасводоканал» від 18.08.2009 р., квитанціями про оплату комунальних послуг, актом обстеження газового лічильника представниками ВАТ «Криворіжгаз» спірного домоволодіння від 29.03.2011 р., договорами про надання населенню послуг з газопостачання від 04.12.2006 року та 20.02.2012 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю… Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності… Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього… При вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: ? право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2001 року; ? задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; ? відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; ? у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається. Отже, зважаючи на безтитульність на момент заволодіння спірним нерухомим майном, добросовісність заволодіння ним мною, відсутність підстав для його спадкування позивачем, відкритість, добросовісність та безперервність володіння мною спірним нерухомим майном протягом строку, що перевищує 10 років, позивач вважає, що право власності на неї підлягає визнанню за рішенням суду. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першоїстатті 344 ЦКособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8Прикінцевих та перехідних положень ЦКпро те, що правиластатті 344 ЦКпро набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, щоЦКнабрав чинності з 1 січня 2004 року, положеннястатті 344 ЦКпоширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першоїстатті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Вказаний висновок узгоджений з постановою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 923/82/19. Можливість пред`явленнядо суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Отже, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України, докази в їх сукупності, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, добросовісно та безперервно користуватися спірним домоволодінням, тому суд вважає можливим визнати за нею право власності на вищевказане майно за набувальною давністю.

Outcome: approved