Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про припинення права особи на частку у житловому приміщенні, яке належить на праві спільної часткової власності. Позов мотивує тим, що її належить у власності 5/6 частин квартири [ADDRESS], а 1/6 частин даної квартири належить відповідачу. Дана частка відповідача є незначною у порівнянні із її часткою у 5/6 частин та така не може бути виділена у натурі. Квартира є неподільною, оскільки неможливо її переобладнати на дві без порушення установлених будівельних норм. Спільне володіння та користування квартирою неможливе, оскільки відповідач не є членом сім'ї позивача. Вважає, що виплата компенсації за частку, не завдасть істотної шкоди інтересам [PERSON]. У зв'язку із цим змушена звернутись до суду із даним позовом. Просить позов задоволити. У підготовчому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, давши пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позов визнала та пояснила, що дійсно вона не проживає у кватирі [ADDRESS]. Погоджується із розміром компенсації за частку квартири, її права не порушуються. Не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин, зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши думку сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 5/6 частин квартири [ADDRESS], а відповідачем [PERSON] було прийнято спадщину за правом представлення після смерті [PERSON] на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. З технічного паспорта вбачається, що квартира [ADDRESS] має загальну площу 61,9 км.м., житлову площу 44,4 км.м. та складається із трьох кімнат, кухні 5.8 кв.м., ванної кімнати 2,1 км.м, вбиральні 1,1 км.м, балкону 1,1 км.м , коридору 7,4 км.м та комори у підвалі 1,5 км.м. Статтею 316 ЦК України дано визначення поняття права власності, згідно якого правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та с т.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ст.357 ч.1 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як випливає з ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до п.14 постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995р."Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив три самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні, однак, за умови, що таке припинення не задасть істотної шкоди співвласнику. Тому судом було встановлено, що частка відповідача - 1/6 є незначною у порівнянні з часткою у 5/6, та фактично становить 10,32 м. кв., така частка не може бути виділена у натурі. Спільне володіння та користування квартирою неможливе, оскільки відповідач не є членом сім'ї [PERSON], в спірній квартирі не проживає та іншим житлом забезпечена, що не заперечується сторонами по справі. При цьому, суду не представлено жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частки у квартирі, може завдати істотної шкоди її інтересам. Як вбачається із звіту про оцінку нерухомого майна, станом на 28.12.2018, у відповідності до якого ринкова вартість 1/6 квартири № [ADDRESS], що належить на праві спільної власності [PERSON], складає - 141 333 (сто сорок одна тисяча триста тридцять три) грн. 00 коп., а ринкова вартість 5/6 частини квартири № [ADDRESS] що належить на праві спільної власності [PERSON], складає - 848 000 (вісімсот сорок вісім тисяч) грн. 00 коп. Як вбачається із квитанції № 0.0.1264736209.1 від 12.02.2019, позивачем було внесена на депозитний рахунок суду кошти в сумі 141 333 (сто сорок одна тисяча триста тридцять три) грн. 00 коп., що становить вартість 1/6 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи зазначені позивачем причини подання позову,

Outcome: approved