Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 2488 від 19 січня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON], застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на її користь сплачені грошові кошти у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 коп. Також просила стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19 січня 2017 року вона знайшла оголошення про продаж акційного автомобіля марки Ford Kuga на сайті www.avtobazar.ua і звернулася до представництва ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» для його купівлі. Представником вказаної компанії було надано їй на аркуші паперу банківські реквізити ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» для оплати частини коштів (передоплати) за транспортний засіб. Як їй повідомили і вона була упевнена, що це часткова оплати ціни за автомобіль необхідна для його поставки, як це було вказано на реквізитах, які були надані для оплати і самій квитанції. Сам же представник компанії попросила її терміново внести оплату коштів поки вона буде заповнювати договір для бронювання товару. Позивач вказує, що до моменту підписання договору, 19.01.2017 року нею було здійснено перерахування коштів на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» у розмірі 100 000,00 грн. Представник компанії не надала позивачу достатнього часу прочитати значний за обсягом договір і запевнила, що в договорі все добре і чим швидше вона підпише договір, тим швидше отримає акційний автомобіль. Після чого, позивачем було підписано договір фінансового лізингу № 2488 від 19 січня 2017 року. Позивач покинула офіс компанії, приїхала додому і почала уважно ознайомлюватись з умовами договору, де було встановлено наступне: замість погодженої ціни автомобіля у 8 233,20 доларів США, у п. 8.2 Договору було вписано від руки - 35 188 доларів США, що еквівалентно - 995 828,00 грн. Також замість обіцяних строків поставки транспортного засобу в 2 робочих днів у п. 4.1 Договору зазначено 30 робочих днів з моменту оплати позивачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію угоди (10% ціни предмета лізингу), Авансового платежу (50%) та комісії за передачу предмета лізингу (3%). Вказані у договорі додатки до нього позивачу були надані без підпису відповідача та ціною товару, яка узгоджувалась. Крім того, позивача було введено в оману щодо природи Договору фінансового лізингу, її запевнили, що вона купує автомобіль з розстрочкою оплати. Таким чином, позивач вважає, що Договір фінансового лізингу № 2488 від 19 січня 2017 року необхідно визнати недійсним, мотивуючи тим, що договір: містить несправедливі для неї, як споживача, умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача; предмет договору не містить вказівки на річ, визначену індивідуальними ознаками; не містить відомостей про продавця товару; порушує принцип солідарної відповідальності лізингодавця та продавця. Також відповідач шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, фактично ввів її в оману. Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача, відповідно до якої представник позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує (а.с. 35). Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Судом встановлено, що 19 січня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено Договір фінансового лізингу №2488 з додатками 1, 2 (а.с.а.с. 13-27, 28, 29). Предметом фінансового лізингу за Договором є транспортний засіб, визначений п. 1.1 Договору та у специфікації (Додаток 2 до Договору), а саме: транспортний засіб марки «Ford Kuga». Згідно п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом терміну, який становить не більше 30 днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплатити різницю вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Пунктом 3.1.1 встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, а п. 3.3.1 зобов'язано лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі за одержання предмету лізингу. Відповідно до додатку №1 до договору від 19 січня 2017 року вартість предмету лізингу становить 8 233,22 долари США; авансовий платіж - 50%, сума виплат авансового платежу - 4 116,61 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 343,05 доларів США; комісія за організацію угоди (10%) - 823,32 доларів США, комісія за передачу (3%) - 247,00 доларів США (а.с. 28). З квитанції № 140А37131 від 19.01.2017 року вбачається, що позивач сплатила авансовий платіж за умовами договору в розмірі 100 000,00 грн., які попередньо були обумовлені сторонами (а.с. 30). Згідно з п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність / отримати право власності на предмет лізингу/ та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 3.3.1 та 3.3.2 Договору Лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмету лізингу, на умовах, та в порядку передбаченим договором, сплатити передбачені договором платежі, та прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. Отримати всі необхідні дозволи на експлуатацію предмета. У вступній частині Договору фінансового лізингу визначено терміни, які вживаються в договорі. З терміну авансовий платіж вбачається, що це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначається у Додатку №1 договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. Відповідно до п.12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. В разі його розірвання поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. З оспорюваного позивачем договору вбачається, що при його укладенні відповідачем у його умови були включені обов'язки, які, на думку суду, є несправедливими щодо позивача, як споживача. Так, відповідно до п. 5.5 Договору будь-які поліпшення, модифікації або зміна предмету лізингу повинні стати власністю лізингодавця, який при цьому не виплачує лізингоотримувачу будь-яких компенсацій, і позивач, як лізингоотримувач, не має права відшкодовувати їх за рахунок лізингових платежів. Крім того, згідно з п. 5.6 Договору, позивач, як лізингоодержувач, зобов'язаний за власний рахунок забезпечувати відповідність предмету лізингу всім нормативним вимогам, які пред'являються до предмету лізингу. Пунктом 12.7 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізигоодержувача, за несвоєчасне внесення лізингових платежів у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Крім того, за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пунктами 12.8 та 12.9 Договору встановлена відповідальність позивачf, як лізингоодержувача, у вигляді штрафу за використання предмету лізингу не за призначенням, створення перешкод лізингодавцю в інспектуванні предмета лізингу. Статтею 12 Договору врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу. З аналізу даної статті вбачається, що нею встановлена лише відповідальність позивачf, як лізингоодержувача, при цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена. Зі змісту договору не вбачається також будь-якої інформації щодо виробника та продавця товару, його місцезнаходження. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Виходячи з цього, суд вважає, що ціна, марка транспортного засобу, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець) в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Однак, як зазначено вище, постачальник (продавець) автомобіля у Договорі при його укладенні визначений не був. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. В той же час, зі змісту п. 9.1 договору вбачається, що позивач має сплатити комісію за організацію договору в розмірі 10% угоди і цей платіж, за визначенням понять договору, є першочерговим єдиноразовим платежем. Пунктом 8.2 статті 8 Договору фінансового лізингу сторонами погоджена вартість предмета лізингу у розмірі 35 188,27 доларів США, однак зі змісту даної статті випливає, що це є вартість транспортного засобу лише на момент укладання договору, а в гривневому еквіваленті на день укладення договору 995 828,00 грн. В той же час, згідно з п. 8.3 Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення Договору, може змінюватися в випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Тобто, ціна предмету лізингу може змінюватися в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання ціни товару на ринку. Зі змісту договору вбачається, що позивачу, як лізингоодержувачу, не надано права впливати на вибір продавця. Крім того, відповідно до п. 10.3 Договору на момент укладення договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмету лізингу, який було визначено при укладенні договору, становить 547,81 долари США, що за обмінним курсом на день укладення договору становить 15 503,03 грн. У випадку зміни вартості предмету лізингу сторони зобов'язані підписати новий Додаток №3 до Договору /Графік сплати лізингових платежів/. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Виходячи з цього, суд вважає, що це є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача, як споживача, у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Згідно з ч. ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону визначено "несправедливі умови договору" - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. З аналізу даної норми закону випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Статтями 1,6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу);розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки сторонами договірних відносин не було підписано додатку до договору №3, який має містити в собі порядок та розмір лізингових платежів, це є порушенням істотних умов оспорюваного договору. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року та інших, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь сплаченої ним суми. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1640,00 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved