Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] 26.03.2015 року звернулася до суду з позовними вимогами до Медичного реабілітаційного центру Міністерства внутрішніх справ України "Кремінці" про визнання рішення про переведення на 0,5 ставки незаконним, стягнення недонарахованої частини заробітної плати, у зв'язку із незаконним переведенням на 0,5 ставки за період з 17.01.2001р. по 29.12.2010р., стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з 17.01.2001р. по 29.12.2010р., стягнення надбавки за шкідливі та важкі умови праці у розмірі 10% за період з 2009 року по 29.12.2010 року, стягнення заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією за період роботи з 17.01.2001р. по момент звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 94060 грн., стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000грн. Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні, позивачка мотивує тим, що з 17.01.2001 року перебувала у трудових відносинах з Медичним реабілітаційним центром "Кремінці". Наказом №182 від 29.12.2010 року її звільнено із займаної посади молодшої медичної сестри по п.1 ст. 36 КЗпП України. У період роботи відповідачем було порушено її трудові права, а саме з січня 2001 року по час звільнення 29.12.2010 року мали місце періодичні переведення її на 0.5 ставки без повідомлення про це в порушення вимог ст.ст.32, 103 КЗпП України. Суб»єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови. При зменшенні розміру ставки обсяг роботи та тривалість робочого часу інколи змінювались. Прийняті керівництвом МРЦ розпорядження про зменшення посадового окладу є незаконними, а тому з відповідача на її користь підлягає стягненню недорахована заробітна плата за час виконання роботи на 0,5 ставки. За період роботи відповідач не нараховував та не виплачував їй доплату до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» , не проводив індексацію заробітної плати при перевищенні порогу інфляції, з 2009 року по час звільнення відповідач не виплачував їй підвищення до посадового окладу за шкідливі та важкі умови праці у розмірі 10 %. В день звільнення 29.12.2010 року розрахунок в повному обсязі з нею не було проведено , а тому відповідно до правил ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 1478 днів в сумі 94060 грн. Позивачка також вказує, що порушеннями законодавства про працю їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. Таку шкоду позивачка обґрунтовує тим, що після звільнення вона перебували в стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне ставище, а будь-яких інших джерел доходів у неї немає. Їй було дуже боляче не тільки фізично, а й через несправедливе відношення. Моральна атмосфера в сім'ї різко погіршилася, позивачка втратила вплив і повагу не тільки серед колег по колишній роботі, а й серед членів своєї родини. В позивачки також погіршився стан здоров'я, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває в пригніченому стані, у стані депресії, часто нервується, переживає, емоційно перенапружена, втратила спокій та нормальний життєвий ритм. Внаслідок зменшення посадового окладу їй не вистачало заробітної плати на продукти, на одяг. Зважаючи на наведене просить позовні вимоги задоволити. Представники відповідача, заперечуючи позовні вимоги зазначили, що позивачкою пропущено строк звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин, жодних порушень її трудових прав зі сторони відповідача не було, відсутність підпису [PERSON] в наказах про переведення її на 0,5 ставки не є порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України, оскільки цією нормою чітко не вказано в якій формі повинно відбуватись таке повідомлення. Підтвердження згоди позивачки із зміною істотних умов праці є графіки - табелі виходу на роботу. Позовні вимоги є недоведеними, безпідставними та необгрунтованими. Враховуючи наведене , просять відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2001 року позивачка була прийнята на посаду молодшої медичної сестри в МРЦ «Кремінці». Наказом №182 від 29.12.2010 року позивачка звільнена із займаної посади по п.1 ст. 36 КЗпП України. Судом встановлено, що протягом 2001-2007 років позивачку неодноразово переводили на 0,5 ставки без повідомлення про це не пізніше ніж за два місяці. Рішення відповідача про зменшення посадового окладу прийняті з порушенням вимог ст.ст. 32, 103 КЗпП України. Тому суд приходить до висновку про те, що на користь позивачки підлягає стягненню доплата до повного посадового окладу в зв»язку із зміною розмірів оплати праці. Посилання відповідача на те, що переведення позивачки на 0,5 ставки відбувалися без порушення вимог закону, оскільки зміст наказів доводився до відома працівників в загальному порядку, в період переведення позивачка згідно табелів -графіків не виконувала повну норму праці, тобто знала про переведення, суд не приймає до уваги, оскільки заробітна плата була зменшена з порушенням вимог законодавства, без належного попередження позивачки не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці. Згідно відомості різниці нарахованої заробітної плати до повного посадового окладу за 2001 - 2007 роки, розмір доплати до повного окладу складає 7403,93 грн., яка підлягає стягненню на користь позивачки. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення доплати суд керується вимогами ч.2 ст.233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз»яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Отже, в разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того , чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Щодо вимог позивачки про стягнення індексації з компенсацію, доплати до посадових окладів у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», надбавки за шкідливі та важкі умови праці , то такі не доведені позивачкою і не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що розміри належних позивачці заробітних плат представлені відповідачем у відповідних довідках, з яких вбачається, що позивачці виплачувались гірські, індексація та доплата за шкідливі умови праці. Оплата праці позивачки здійснювалася на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6. наказу, конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. На підтвердження позовних вимог щодо стягнення індексації та доплати за важкі умови праці позивачкою не надано жодних доказів та відповідних розрахунків. Чинним законодавством не передбачено компенсації невиплаченої індексації. Тому позовні вимоги про стягнення індексації з компенсацією та доплати за важкі умови праці до задоволення не підлягають. В зв»язку з невиплатою належних позивачці сум доплат до повного посадового окладу в день звільнення позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначені позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст.116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника. Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, то розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рiшення по сутi спору. Зазначена сума доплати до повного посадового окладу в зв»язку з зміною розмірів оплати праці мали бути виплачені позивачці в день її звільнення 29.12.2010 року, однак між сторонами існував спір про розміри належних позивачці сум при звільненні. Згідно роз»яснень, які містяться в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням статей 117, 237-1 КЗпП України від 22 лютого 2012 року, справа № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивачці про розрахунок стало відомо в день її звільнення з основного місця роботи - 29.12.2010 року. Отже, щодо стягнення середнього заробітку нею пропущений тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з такими позовними вимогами вона звернулася 26.03.2015 року. Тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити в зв»язку з пропуском позивачкою встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і відсутністю підстав для його поновлення. Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте передбачених підстав відшкодування моральної шкоди позивачкою не доведено, внаслідок невчасної виплати їй доплати до посадового окладу в зв»язку з зміною розміру оплати праці позивачка мала певні переживання, однак вони не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки до переведень на 0.5 ставки позивачка взагалі відносилась байдуже і порушила це питання за спливом тривалого часу лише в зв'язку із задоволенням судом аналогічних позовних вимог інших працівників МРЦ «Кремінці», про що вона ствердила в судовому засіданні. Тому позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення і, оскільки рішення відповідача про зменшення посадового окладу прийняті з порушенням вимог ст.ст. 32, 103 КЗпП України , з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню доплата до повного посадового окладу в зв»язку з зміною розмірів оплати праці в сумі 7403 грн. 93 коп., а решта позовних вимог до задоволення не підлягають. Питаня судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного і ст.ст. 32, 103,116,117, 233, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial