Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач релігійна громада Української православної Свято-Успенської церкви с. Прилипче Заставнівського району Чернівецької області, треті особи: релігійна організація «Управління Чернівецько-Буковинської Єпархії Української православної церкви», Прилипченська сільська рада звернувся до суду із даною позовною заявою до [PERSON], в якій просить зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні будинком священика, розташованого о вул. Центральній, 31 в с. Прилипче Заставнівського району Чернівецької області шляхом виселення та стягнути з нього судовий збір. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що будинок священика, який знаходиться по вул. Центральна, 31 в с. Прилипче Заставнівського району Чернівецької області є її власністю. З квітня 2001 року настоятелем Свято-Успенської церкви с.Прилипче Заставнівського благочиння призначений [PERSON], який був вселений в даний будинок на час перебування настоятелем цієї церкви. 25.02.2011 року ієрей [PERSON] звільнений від обовязків настоятеля цієї церкви та заборонений в священослужінні. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] проживає в цьому житловому будинку без правових підстав. Релігійна громада звернулася до відповідача з проханням звільнити житлове приміщення. Однак, незважаючи на те, що в даному будинку повинен проживати інший настоятель, відповідач відмовився його звільняти і продовжує проживати в цьому будинку священика. Оскільки проживання відповідача порушує право власника даного жилого приміщення користуватися, володіти і розпоряджатися своєю власністю, а відповідач в добровільному порядку виселятися не бажає, то єдиною можливістю відновити порушене право власника є виселення останнього з даного приміщення. Тому, релігійна громада просила суд виселити відповідача із займаного ним жилого приміщення без надання іншого житла. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну вимогу, обґрунтувавши вищенаведеним, просив суд її задовольнити. Представники третіх осіб на стороні позивача без самостійних вимог, належним чином повідомлені про дату та місце судового розгляду до суду не зявилися. Від представника Прилипченської сільської ради надійшла письмова заява, в якій просить розглянути справу без їх участі, позовну вимогу підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про що в справі свідчать поштові повідомлення. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності та повідомлення про причини неявки, тому згідно ст.ст.224, 225 ЦПК України, суд за згодою представника позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду, позивач визначив правовими підставами заявленого позову норми ст. 391 ЦК України щодо захисту права власності та права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном. \~\~\~\~ Власник житлового будинку має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК). Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. \~\~\~\~ Згідно зі ст.ст. 2, 318 ЦК України, суб'єктами права власності є держава Україна, [PERSON] Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Статтею 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями). Відповідно до ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим. Згідно зі ст. 18 цього ж Закону релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об'єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до п.1 розділу ХІІ Статуту про управління Української Православної Церкви, ухваленого Архієрейським Собором Української Православної Церкви 21.12.2007 року порядок володіння, користування та розпорядження майном і будівлями релігійних організацій Української Православної Церкви визначається їхніми Статутами та чинним законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. \~Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п.1 розділу VІІІ Статуту про управління Української Православної Церкви, парафією є громада православних християн, що складається з кліру та мирян, обєднаних навколо храму. Згідно п.1 розділу VІІІ. А Статуту про управління Української Православної Церкви, парафію очолює настоятель, який призначається єпархіальним архієреєм для духовної опіки віруючих та керування причтом і парафією. Згідно п.6 розділу І Статуту про управління Української Православної Церкви, установи Української Православної Церкви: Київська Митрополія Української Православної Церкви, синодальні установи, управління єпархій, парафії, монастирі, духовні навчальні заклади, місії, братства і сестринства мають цивільну правоздатність і є юридичними особами з моменту реєстрації їхніх статутів в органах державної влади. Судом встановлено, що 09.10.1991 року виконавчим комітетом Чернівецької обласної Ради народних депутатів видано свідоцтво про реєстрацію статуту релігійної організації Української Православної Свято-Успенської церкви с. Прилипче Заставнівського району (а.с.8-12), а також внесено відомості в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ( а.с. 18). Звертаючись до суду з позовом, релігійна громада зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні набутим у приватну власність майном - парафіяльним будинком священика, який необхідний для проживання настоятеля цієї релігійної громади. Судом встановлено, що рішенням ХІХ сесії V скликання Прилипченської сільської ради Заставнівського району від 28.07.2010 року приєднані житлові будинки по вул. Перемоги,11, Перемоги,1 в с. Прилипче в комплекс будівель та споруд церкви по вул. Центральній,31 в с. Прилипче. Цим же рішенням сесії оформлено право власності на комплекс будівель та споруд церкви по вул. Центральній, 31 на Українську Православну Свято-Успенську церкву с. Прилипче (а.с.19) 09.08.2010 р. видано свідоцтво серії САС №931030 про право колективної власності Української Православної Свято-Успенської церки с. Прилипче на комплекс будівель та споруд церкви, в тому числі будинок священика під літерою В, загальною площею 94,80 кв.м., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССТ №770586 від 09.08.2010 року ( а.с.20-21). Згідно довідки Консисторії Чернівецько-Буковинської Єпархії №588 від 01.07.2010 року з квітня 2001 року настоятелем Свято-Успенської церкви с. Прилипче Заставнівського благочиння призначений священик [PERSON] ( а.с.28). Житловий будинок священика складової частини комплексу будівель та споруд, розташованих по вул. Центральна, 31 в с. Прилипче Заставнівського району, належний на праві колективної власності Релігійній громаді Української Православної Свято-Успенської церкви с. Прилипче був тимчасово наданий по Архіпастирському благословенню для проживання відповідача [PERSON] тільки на період роботи настоятелем церкви. Як вбачається з указу Митрополита Чернівецького і [PERSON] №229 від 25.03.2011 року клірик Чернівецько-Буковинської єпархії настоятель Свято-Успенського храму с. Прилипче Заставнівського благочиння ієрей [PERSON] за відхід у Церковний розкол звільняється від обовязків настоятеля Свято-Успенського храму с. Прилипче та зобороняється в священнослужінні (а.с.29). Указом Митрополита Чернівецького і [PERSON] №906 від 14.11.2013 року настоятелем парафії на честь Успіння Пресвятої Богородиці с. Прилипче призначений ієрей [PERSON] ( а.с.30). Згідно розпорядження Консисторії Чернівецько-Буковинської Єпархії №1466 від 11.12.2015 року, з благословення Архієпископа Чернівецького і [PERSON] ієрею [PERSON] доручається обслуговувати парафію на честь Успіння Пресвятої Богородиці с. Прилипче Заставнівського благочиння ( а.с.29 звор. бік). Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідків. Зокрема, допитаний в судовому засідання в якості свідка представник позивача [PERSON] показав, що житловий будинок священика Свято-Успенської церкви в с. Прилипче був побудований за рахунок пожертвувань парафіян на місці старої хати, яку церковна громада придбала для проживання священиків на час перебування на службі настоятелем храму. За час свого перебування на службі настоятелем храму в період з 2001 по 2011 рік відповідач із своєю сімєю вселився в зазначений будинок священика в с. Прилипче вул. Центральна,31 та продовжує там проживати по даний час, незважаючи на те, що в лютому 2011 року він був звільнений від обовязків настоятеля храму. Будь яких угод та договорів найму житла релігійною громадою з ним не укладалося. На неодноразові звернення релігійної громади про звільнення зазначеного будинку священика відповідач не реагує та добровільно відмовляється виселитися із будинку. З 2011 року настоятелями церкви призначалися [PERSON] та [PERSON], проте релігійна громада не може забезпечити житлом нового священика. Аналогічні показання надали допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] показав суду, що він призначений настоятелем Свято-Успенської церкви в с. Прилипче 21.03.2016 року, однак позбавлений можливості проживати на території цієї парафії, оскільки в будинку священика проживає колишній настоятель храму [PERSON], заборонений в священослужінні. Останній в добровільному порядку відмовляється звільнити цей будинок, оскільки вважає себе його власником. Факт відмови відповідача [PERSON] в добровільному порядку звільнити займаний будинок священика підтверджується прошенієм [PERSON] та церковного комітета с. Прилипче, а також проханням церковної громади Свято-Успенської церкви с. Прилипче до Митрополита Чернівецького та [PERSON] від 30.10.2013 року ( а.с.32) та 05.02.2014 року (а.с.33-34). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, встановлених законом. Згідно паспортних даних, постійне місце проживання [PERSON] з 12.10.2003 року зареєстровано в [INFO]. Таким чином, між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який не зареєстрований за адресою [INFO], не перебуває в договірних або трудових стосунках з Українською Православною Свято-Успенською церквою с. Прилипче не існує відносин, що дають йому право користування будинком священика. Фактичне користування відповідачем спірним будинком під час виконання ним обов'язків настоятеля церкви не дають підстав вважати його наймачем чи власником цього приміщення. У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У зв'язку з наведеним суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, для усунення перешкод шляхом виселення, оскільки відповідач, який займає спірний жилий будинок, що належить релігійній громаді, порушує право позивача як законного власника на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 1378 грн. На підставі ст.ст. 317-319,321,283,391 ЦК України, Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» Статуту про управління Української Православної Церкви,

Outcome: approved