Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовам, вказуючи, з 16 березня 2010 року він працював заступником начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області. Розпорядженням голови Олександрівської районної державної адміністрації № 7к від 9 березня 2011 року позивача було звільнено у звязку із скороченням штатів з 9 березня 2011 року. 30 вересня 2011 року постановою Донецького апеляційного адміністративного суду визнане незаконним та скасовано розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області № 7к від 9 березня 2011 року про звільнення. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації № 3 від 5 січня 2011 року в частині скорочення посади заступника начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області з поновленням на роботі. Однак, при поновленні на роботі позивачеві не було виплачено заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2011 року по 5 жовтня 2011 року в сумі 12269,4 грн., яку він просить стягнути. Також позивач просить зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням терміну виплати по день її виплати і стягнути понесені судові витрати. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви в повному обсязі. Представник відповідача визнала, що дійсно позивача було звільнено з посади заступника начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області у звязку із скороченням штатів з 9 березня 2011 року. У відповідності до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2011 року, [PERSON] було поновлено на роботі, де він продовжив трудову діяльність до 21 липня 2015 року. Представник відповідача вважає, що управління повністю виконало судове рішення, яке не містить обовязку виплати зарплати за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач не заявляв такої вимоги протягом всього часу роботи та під час звільнення у 2015 році, тому пропустив строк позовної давності. Суд, заслухавши сторони та вивчивши надані письмові докази, встановив таке. 16 березня 2010 року, розпорядженням голови Олександрівської районної державної адміністрації № 19к [PERSON] був призначений на посаду заступника начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації. 04 січня 2011 року розпорядженням голови Олександрівської районної державної адміністрації № 1 «Про упорядкування структури райдержадміністрації» за погодженням з Головним управлінням агропромислового розвитку Донецької облдержадміністрації № 01-1-2561/7-13 від 17.12.2010 р. прийнято рішення про скорочення посади заступника начальника управління та посади головного спеціаліста - інспектора якості та формування сільськогосподарської продукції в управлінні агропромислового розвитку райдержадміністрації. 5 січня 2011 року начальником управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації видано наказ № 3 «Про упорядкування структури управління агропромислового розвитку райдержадміністрації» про скорочення з 5 березня 2011 р. посади заступника начальника управління з посиланням, як на підставу прийняття рішення, на розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації № 1 від 4 січня 2011 року. Розпорядженням голови Олександрівської районної державної адміністрації № 7к від 9 березня 2011 р., відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, [PERSON] 9 березня 2011 р. звільнений з посади заступника начальника управління агропромислового розвитку райдержадміністрації в зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Підставою для звільнення зазначено розпорядження голови райдержадміністрації від 4 січня 2011 р. № 1 «Про упорядкування структури райдержадміністрації», погодження профспілки від 4 лютого 2011 р. № 1. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2011 року визнано незаконним розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області № 1 від 4 січня 2011 року. Також визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області № 7к від 9 березня 2011 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника управління агропромислового розвитку у звязку зі скороченням чисельності працівників. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації № 3 від 5 січня 2011 року в частині скорочення посади заступника начальника управління. Крім того, постановою суду [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області ( а.с. 8-10). Постанова набрала чинності 30 вересня 2011 року. На виконання постанови суду, розпорядженням голови Олександрівської райдержадміністрації № 47к від 5 жовтня 2011 року [PERSON] поновлений на посаді заступника начальника управління з 5 жовтня 2011 року, що підтверджено записом в трудовій книжці за № 37 від 5 жовтня 2011 року. За довідкою начальника управління агропромислового розвитку № 144 від 28 березня 2018 року виплата заробітної пати за час вимушеного прогулу не нараховувалась ( а.с. 12). Отже, між сторонами по справі виник трудовий спір з приводу виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10 березня 2011 року по 4 жовтня 2011 року включно. Вирішуючи спір, суд виходив з такого. За вимогами ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється, зокрема, у випадку звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного суду, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Частиною 2 цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто посилання представника відповідача про сплив строку позовної вимоги позивача не можуть бути прийняті судом як підстава для відмови у позові. Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу № 1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». На спростування заперечень відповідача проти позову про те, що в постанові суду про поновлення позивача на роботі не ухвалювалося рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому відсутні і підстави для його стягнення , суд вважає, що хоча положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак, зазначене положення не звільняє роботодавця від обов'язку здійснити оплату вимушеного прогулу у разі звільнення працівника без законної підстави, що фактично мало місце при звільненні [PERSON] Розраховуючи суму заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача з 10 березня 2011 року по 4 жовтня 2011 року включно, суд встановив, що цей період становить 143 робочих дні. Відповідачем до матеріалів справи надана довідка про розмір середньоденної заробітної плати від 25 червня 2018 року № 275, який становить 85 грн. 80 коп., розрахований відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, виходячи із розміру заробітної плати позивача за два останні календарні місяці роботи, що передують звільненню ( січень, лютий 2011 року) та кількості робочих днів у розрахунковому періоді - 31 день (а.с.75). Визначений відповідачем розмір середньоденної заробітної плати перевірений судом за розрахунком : 976,26 +1683,32 =2659,58 :31 = 85,80 грн., який не спростований позивачем. Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати - 85 грн. 80 коп. та кількість днів вимушеного прогулу - 143, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 12269 грн. 40 коп. (85,8 грн. х 143 дні), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків та обовязкових платежів. Як вбачається з позову , [PERSON] просив стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексів інфляції з 2011 року по день виплати заборгованості. Згідно ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-ІІІ), передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (ст. 2 Закону № 2050-ІІІ). З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159), дія якого поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (п.1 Порядку № 159). Згідно п.2 Порядку № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Отже, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати передбачено проведення компенсації втрати частини грошових доходів, які були нараховані та своєчасно не виплачені працівнику. Позов в цій частині підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч.1, п.1ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, повязані з розглядом справи. Із змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ордера на надання правничої допомоги від 21 .03.2018 року, акту приймання передачі наданих послуг від 11.06.2018 року, розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу по справі, квитанції банку № TS 201855 від 06.06.2018 року та довідок банку, долучених до матеріалів справи, позивач [PERSON] уклав з адвокатом [PERSON] договір про надання правничої допомоги та здійснив оплату такої у розмірі 2000 грн. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 2000 грн. витрат на правничу допомогу. На підставі п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» ,від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати обґрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved