Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом та остаточно уточнивши позовні вимоги, мотивує тим, що 2 лютого 2016 року протоколом зборів №5 ТОВ «НВП «Севіда» була звільнена з посади директора, проте з вказаним рішенням ознайомлена не була. Лише 30 квітня 2016 року її було проінформовано про звільнення листом за підписом нового директора товариства. До вказаної дати позивач працювала в товаристві, але остаточний розрахунок з позивачем досі не проведений. Тому просить стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 689 грн., компенсацію за затримку в розрахунку при звільненні в розмірі 26725,53 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8588,53 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 25161,44 грн., а також витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Представники відповідача позов не визнали, надали письмовий відзив, в якому просили в задоволенні позову відмовити. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2017 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду на 19 січня 2018 року. 19 січня 2018 року розгляд справи відкладено до 14 лютого 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого від 14 лютого 2018 року розгляд справи відкладено до 14 березня 2018 року у зв'язку з витребуванням документів. 14 березня 2018 року розгляд справи відкладено до 29 березня 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого від 29 березня 2018 року розгляд справи відкладено до 12 квітня 2018 року. Представником позивача 28.03.2018 року подано уточнену позовну заяву (а.с.134-145). Протокольною ухвалою головуючого , враховуючи, що справа призначена до судового розгляду в спрощеному порядку, розгляд справи фактично розпочатий, враховуючи позицію представника відповідача, в прийнятті заяви про уточнення позовних вимог відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст.49, ч.1 та ч.2 ст.279 ЦПК України. 29.03.2018 року представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи акту стану нежитлового приміщення. Протокольною ухвалою головуючого в задоволенні клопотання представника відповідача відмовлено на підставі ч.3 ст.83 ЦПК України. Протокольною ухвалою головуючого від 12 квітня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 29 травня 2018 року, у зв'язку з викликом позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 29 травня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 4 липня 2018 року за клопотанням позивача для підготовки до судового засідання. Протокольною ухвалою головуючого від 4 липня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 16 серпня 2018 року надано час сторонам для узгодження позиції. Протокольною ухвалою головуючого від 16 серпня 2018 року оголошено перерву до 05 вересня 2018 року , надано час представнику відповідача для надання статуту. Суд, вислухавши пояснення з'явившихся учасників, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що відповідно до контракту, укладеного у відповідності до Статуту ТОВ НВП «Севіда», [PERSON] з 01 січня 2011 року по 31.12.2014 року була директором товариства. Офіс ТОВ НВП «Севіда» знаходився за адресою : м.Суми, вул. Огарьова, 21. Факт існування вказаного контракту сторони не заперечували, однак ні представником позивача, ні представником відповідача він не був наданий до матеріалів справи. Можливості ознайомитись з його змістом у суду не було. Згідно п.7.4. Статуту товариство забезпечує ведення податкового та бухгалтерського обліку, результатів своєї діяльності, забезпечує статистичну звітність згідно діючого законодавства. Згідно п.7.5.Статуту товариство самостійно визначає умови праці, форми і системи її оплати, види інших доходів працівників. Товариство самостійно визначає розмір фонду оплати праці без обмеження його збільшення з боку державних органів. Згідно п.7.6. Статуту всі громадяни, які приймають участь своєю працею в діяльності Товариства за трудовим договором (контрактом, угодою), або за іншими формами трудових відносин, складають трудовий колектив товариства. З статуту вбачається, що учасниками товариства є : [PERSON] (40 % статутного фонду), [PERSON] (10% статутного фонду), [PERSON] (50% статутного фонду). Згідно п.6.3.1. Статуту Управління Товариством здійснює одноособовий виконавчий орган. Функції одноособового виконавчого органу виконує директор, який призначається загальними зборами учасників товариства. З директором укладається трудовий договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади , інші умови найму за погодженням сторін [PERSON] працювала на підприємстві з липня 2009 року, директором - з 2011 року що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України (а.с.18 зі звороту). Позивач [PERSON] працювала на даному підприємстві одноособово, інших найманих працівників не було. Згідно її пояснень , робоче місце як директора було на вул. Огарьова, а вдома був комп'ютер. До функціональних обов'язків входило : підтримка порядку на підприємстві, бухгалтерія (звіти, податки), укладання договорів. Вказаний факт визнаний сторонами та не оспорюється. До закінчення контракту, починаючи з 2013 року учасниками товариства [PERSON] та [PERSON] неодноразово призначались загальні збори товариства в порядку денному яких передбачалось заслухати звіт [PERSON] про результати її роботи на посаді директора та її переобрання. Згідно протоколу № 1 Загальних зборів ТОВ «НВП «Севіда» 12.09.2014 року, протоколу № 2 від 21.10.2014 року протоколу № 3 від 27.11.2014 року загальні збори не відбулися у звязку з недостатньою кількістю присутніх голосів для прийняття рішення загальними зборами (а.с.64-65,67). 2 лютого 2016 року протоколом №5 Загальних Зборів учасників ТОВ «Науково-виробничого підприємства «Севіда» звільнено [PERSON] з 02 лютого 2016 року з посади директора товариства та призначено [PERSON] на посаду директора (а.с.114-116). 29.02.2016 року Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми » прийнято заяву про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (а.с.107-118). З листа [PERSON] директору ТОВ НВП «Севіда» [PERSON] вбачається, що повідомлення про звільнення з роботи [PERSON] отримала 30.04.2016 року (а.с.15). Суд вважає, що позивач була обізнана про прийняття рішення про звільнення її з посади директора значно раніше, оскільки в матеріалах справи наявне звернення [PERSON] до заступника начальника управління «ЦНАП» про надання інформації про зміну директора підприємства ТОВ НВП «Севіда» від 14.04.2016 року, що свідчить про те, що 14.04.2016 року вона вже була обізнана про її звільнення з вказаного підприємства (а.с.11-14). Посилання позивача на те, що в період часу з 02.02.2016 року по 30.04.2016 року вона працювала і ходила на роботу щоденно, виконуючи свої посадові обов»язки, а тому має право на отримання заробітної плати в цей період, спростовується наданим актом від 02.02.2016 року за підписом учасників товариства [PERSON], [PERSON] З акту вбачається, що будівля офісного та виробничого приміщення за адресою: вул. О. Береста (Огарьова, 21) в м.Суми виглядає як покинуте приміщення, до якого не заходять люди, шибки багатьох вікон вибиті, під приміщенням у багатьох містах (трьох) розкидані пакети зі сміття, через вибиті вікна видніється звисша шматками підвісна стеля офісного приміщення, вхідні двері і усе приміщення навкруги записане 40 см шаром снігу, під вхідними дверима виросла самосійна лоза клену, яка не дозволить відчиняти всі двері, стан будівлі зафіксовано відео зйомкою (а. с. 75). В офісі було відсутнє світло та опалення. Вищевказане свідчить про те, що будівля перебувала в аварійному стані. В процесі розгляду справи позивач підтвердила факт відключення світла в приміщенні офісу за її заявою, підтверджувала факт відсутності в ньому опалення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 94 КЗпП України та ст.1 Закону України "Про оплату праці" від 25.03.1995 року №108/95/-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Таким чином, обов'язковою умовою для одержання заробітної плати є перебування особи в трудових відносинах на підставі трудового договору та виконання певних трудових обов»язків. Сторонами трудового договору є працівник і роботодавець. Працівника приймають на роботу (посаду) для виконання певної роботи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку. У разі укладення трудового договору працівники мають права, передбачені трудовим законодавством. Зокрема, в разі виконання норм праці розмір заробітної плати працівників, які виконують просту, некваліфіковану працю, не може бути нижчим від мінімальної заробітної плати. Крім того, відповідно до ст. 94 КЗпП розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності організації. Статтею 2 Закону «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 95 КЗпП України передбачено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг роботи). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Таким чином, обов'язковою умовою для одержання заробітної плати є перебування особи в трудових відносинах на підставі трудового договору та виконання роботи. Сторонами трудового договору є працівник і роботодавець. Працівника приймають на роботу (посаду) для виконання певної роботи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку. У разі укладення трудового договору працівники мають права, передбачені трудовим законодавством. Зокрема, в разі виконання норм праці розмір заробітної плати працівників, які виконують просту, некваліфіковану працю, не може бути нижчим від мінімальної заробітної плати. Судом встановлено, що до посадових обов'язків позивача як директора підприємства входило ведення господарської діяльності ТОВ «НВП «Севіда», подання звітів, передача в оренду офісних приміщень. 03.02.2016 року в ТОВ «НВП «Севіда» змінено директора на [PERSON] (а.с.170), вказані зміни внесені в реєстраційні документи, тому посилання позивача на те, що вона, не будучи поінформованою про звільнення, продовжувала подавати щомісячно звіти по підприємству не підтверджуються належними і допустимими доказами. Ведення господарської діяльності після звільнення позивача 02.02.2016 року також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки у зв»язку зі зміною керівника та відсутністю права підпису вона не могла вчиняти такі дії. В своїх поясненнях позивач зазначала, що господарська діяльність підприємства полягала у здачі в оренду приміщення по вул. Огарьова, 21 (водонапорні башні), укладався договір з ТОВ «Астеліт», але суду його надано не було. Позивач не довела, що вказані договори укладалися нею в період після прийняття рішення про її звільнення. Заробітна плата сплачується за виконану роботу, судом встановлено, що позивачем така робота не виконувалась, тому підстави для стягнення заробітної плати з відповідача відсутні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Статтею 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Частинами 1,2 ст.83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ч.ч.1,6 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач в позові посилається на те, що за час роботи вона не використала своє право на відпустку, так як необхідно було подавати весь час звіти. За весь час роботи у відпустці була 1 раз в період з 17.08.2013 року по 10.09.2013 року за період 2009 -2010 рік на підставі наказу. На підтвердження своєї позиції позивачем надані наказ № 1-ТМ про надання відпустки № 10/08-1 від 01.08.2013 року , довідка про заробітну плату (дохід) за 2015 рік та 2016 рік [PERSON], оборотна сальдова відомість по нарахуванню заробітної плати [PERSON], однак вказані документи не містять підпису керівника підприємства [PERSON], відсутня печатка, тому їх не можна вважати належними (а.с.16, 20-22). В судовому засіданні позивач не змогла назвати точної дати підготовки вказаних документів. Суд вважає, що видавати довідки про розмір заборгованості по заробітній платі позивач 6не мала права після прийняття рішення про її звільнення з посади директора, а у виготовленні цих документів раніше не було потреби. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу та копії довідки про заробітну плату (дохід) за 2016 рік заробітна плата [PERSON] в лютому, березні 2016 року становила 1378,00 грн. (а.с.17-19). В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що дату видачі довідки та на підставі яких документів вона видана не пам'ятає . Тому суд ставить під сумнів вказаний доказ, оскільки встановити суму заборгованості не має можливості в зв'язку з відсутністю первинної документації. Трудова книжка [PERSON] перебуває у неї, частина первинної документації також перебувала у позивача, відсутні контракт, книга наказів, оригінали бухгалтерської документації, табелі обліку робочого часу. Суд вважає за необхідне також зазначити, що позивач [PERSON] як керівник підприємства самостійно вирішувала питання щодо організації робочого часу, планувала час відпустки. Тому вона була обізнана про наявність у неї права на відпустку, своєчасне її використання було її обов»язком, її посилання на зайнятість по роботі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Її посилання на Що стосується позовної вимоги про стягнення компенсації за затримку в розрахунку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Встановлено, що ТОВ «НВП «Севіда» не мало фізичної можливості здійснити розрахунок заборгованості по заробітній платі в звязку з тим, що трудова книжка позивача не була отримана товариством, тому воно було позбавлено можливості внести запис про звільнення позивача. Відповідно до п.6.3.1 Статуту всі умови щодо директора вказуються в контракті, однак контракт товариство також не отримало від позивача. Вся бухгалтерська документація знаходилась у [PERSON] до грудня 2016 року. На момент її звільнення новий директор не мав можливості вирішити всі питання щодо належного звільнення та проведення розрахунку з позивачем, не передача документації унеможливила для відповідача перевірку обставин нарахування та виплати зарплати позивачу. Через вищенаведене, суд вважає, що умисні дії директора [PERSON] щодо не проведення розрахунку з позивачем відсутні. Тому позовна вимога в частині стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку виплати заробітної плати не підлягає задоволенню. Судом також встановлено , що через неприязні відносини позивача з учасниками товариства з приводу не повернення документів та печатки 03.08.2016 року було відкрите кримінальне провадження № 12016200440003335 за ознаками ч.2 ст.357 КК України . На даний час слідство триває, що підтверджується листом Сумської місцевої прокуратури від 12.09.2017 року та листом прокуратури Сумської області від 26.01.2018 року (а.с.77-78). Частина документації ТОВ НВП «Севіда» була передана позивачем новому керівнику товариства [PERSON] лише 08.12.2016 року, що підтверджується актом прийому-передачі документів (а.с.76) . 17.07.2015 року [PERSON] звернулась до Господарського суду Сумської області з позовною заявою про стягнення з ТОВ НВУП «Севіда» її частки власності у майні даного товариства, а саме про стягнення на її користь 155400 грн. вартості її частки в майні, 3% річних на суму 2465,11 грн., 3 % річних на суму 2465, 11 грн., інфляційних витрат на суму 54563, 50 грн. та 4248,57 грн. судового збору, а всього 216677,18 грн. Наявність вказаного судового рішення сторони підтвердили в судовому засіданні і ними не оспорюється . Щодо клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу суд вважає за необхідне зазначити наступне. У наданій до суду заяві від 30.08.2018 року, представник відповідача просить стягнути витрати на правничу допомогу адвоката . Вирішуючи клопотання представника відповідача, суд виходить з того, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 137 ЦПК України, яка не обмежує розмір таких витрат. За змістом пункту першого частини третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником відповідача до суду надано угоду № 1/10 від 30 січня 2018 року, якою визначено плата за надання правничої допомоги у розмірі 5000, 00 грн., копії адвокатських запитів, квитанція про оплату правової допомоги в сумі 2000,00 грн. з описом фактично виконаної роботи по справі за позовом [PERSON] (а.с.211-214) Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що в них не міститься суперечлива інформація, а саме : угода укладена з ТОВ НВП «Севіда» , а кошти в квитанції прийнято від фізичної особи [PERSON]. Розрахунок попередньої (орієнтовної) суми витрат, який відповідач передбачав понести в зв»язку з розглядом справи, як того вимагає п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України, представником відповідача до суду наданий не був. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). Суд зазначає, представником відповідача надані суду неналежні документи, що унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на користь представника відповідача. Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у конкретній цивільній справі не підтверджено, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу На підставі викладеного,

Outcome: dismissed