Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, обґрунтовуючи підставність позову тим, що вона перебуває в шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 27 листопада 2001 року. Від шлюбу, 29 червня 2004 року, у них народилась дочка [PERSON]. В позовній заяві позивач вказує, що подружні стосунки з відповідачем припинено з січня 2015 року, що послугувало підставою для припинення шлюбу, у звязку із чим на розгляді суду перебуває справа про розірвання їх шлюбу. Дочка залишилась проживати з нею, [PERSON] Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. Домовленості про сплату аліментів між ними, як батьками, не досягнуто. Ураховуючи те, що відповідач ігнорує покладені на нього законом обовязки щодо утримання дитини, тому позивач просила суд присудити до стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивач не з'явилась, однак в заяві, яку адресувала суду позовні вимоги підтримала, просила суд її задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач в судове засідання також не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання наданою за відомостями адресно довідкового підрозділу УДМС ГУДМС у Вінницькій області. Про належне повідомлення відповідача про розгляд справи вказує наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що позивач використала надане їй ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутності, а неявку відповідача суд визнає неповажною, відтак не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що визначені ст.169 ЦПК України, а тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи та усі зібрані у справі докази в їх сукупності, яким дав належну оцінку, прийшов висновку про таке. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстровано 27 листопада 2001 року виконкомом Турбівської селищної ради, Липовецького району, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 46 та видано свідоцтво про одруження серія І-АМ № 065497 ( а. с. 2) Від шлюбу, 29 червня 2004 року, народилась дочка [PERSON], на що вказує свідоцтво про народження серія І- АМ № 221512, батьком дитини вказано [PERSON], матір'ю - [PERSON] ( а. с. 3). Як слідує із довідок, виданих виконавчим комітетом Турбівської селищної ради, Липовецького району Вінницької області від 19.10.2015 року за № 5056 та № 5058 до складу сім'ї позивачки входить чоловік - [PERSON] та дочка - [PERSON], [INFO]. Дочка зареєстрована та проживає в одному будинку з матір'ю (а. с. 4). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Ураховуючи те, що дитина проживає біля матері, тому позивач має право на звернення до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. При призначенні аліментів суд має врахувати обставини, що наведені в ст.182 СК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ухвалою суду від 06 листопада 2015 року відповідачеві було надано пропозицію надати суду письмові заперечення стосовно позову і з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються. Копія ухвали була отримана відповідачем особисто, що доведено рекомендованим поштовим відправленням, що наявне в матеріалах справи, однак жодних заперечень стосовно виду та розміру запропонованих позивачем аліментів у визначений в ухвалі термін відповідачем не було надано. Крім цього, відповідачем не надано суду доказів щодо наявності інших обставин, які мають ураховуватись судом при визначені аліментів. Враховуючи встановлені судом обставини та обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що відповідач, будучи особою працездатного віку, яка не має протипоказань до роботи, інших аліментних зобовязань спроможний виплачувати аліменти на утримання їх спільної із позивачем дитини в розмірі запропонованому позивачем, що становить 1/3 частки його заробітку (доходу), що, на думку суду, забезпечить на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, суд враховує конкретні обставини даної справи, а також те, що законодавцем відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" визначено, що максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи, а мінімальний не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, тобто 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин та у контексті приведених правових норм визначених чинним законодавством України та міжнародних договорів, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня предявлення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує, що згідно Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору за п.3 ч.1 ст.5 цього закону, а тому такі витрати присуджуються із відповідача в дохід держави, оскільки підстав для звільнення від їх оплати судом не встановлено. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved