Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про зобов"язання вчинити\~ дії, визнання умов договору несправедливими та незаконними, повернення майна, посилаючись на те, що 24.11.2015 року, він як позивач у цивільній справі № 702/1260/15-ц звернувся до суду з письмовим клопотанням про зміну позовних вимог, в якому вимагав від відповідача повернення власності, привласненої ним в результаті проведення реконструкції лінії електропередачі в с. Лукашівка, зокрема від силового трансформатора з інвентарним номером, ТП-130 до його домоволодіння, розташованого по вул. Набережній 23, а саме: - під час зміни старої (ветхої) дерев»яної опори з інв. № 24, що розміщена біля його домоволодіння по вул. Набережній, 23 в с. Лукашівці Монастирищенського району Черкаської області, яка прийшла в аварійний стан із плином часу, працівники [PERSON] РЕМ заволоділи його власністю. Згідно проекту від 15.05.1993 року ввод трифазного струму від кінцевої опори № 24 до приміщення гаража мав бути кабельним, підземним, а не проводним. Кабель підземний від опори № 24 до приміщення гаража був прокладений ним у відповідності до Правил прокладки підземних кабелів зі складанням, як обов»язкової умови, Акта на приховані роботи, де були подвійний (основний і запасний) підземні кабелі з поперечним перерізом 16 мм2 кожної жили. Кінці вводу основного і запасного кабелів довжиною по 8 м.п. кожний були прикріплені до дерев»яної опори № 24 на всю її висоту із петлями. Згідно правил влаштування вводу електроенергії підземним способом і техніки безпеки при виконанні цих робіт до опори № 24 були надійно прикріплені дві трубостійки діаметром 48 мм. кожна і висотою близько 5 м.п. кожна, у які були заведені початкові кінці вводів кабелів трифазного струму від кінцевої опори № 24 до приміщення гаража. Згідно технічних умов № 25/93 від 21.05.1993 року ним був здійснений монтаж контура заземлення біля кінцевої опори № 24. 15.10.2015 року ним був виявлений той факт, що під час заміни старої дерев»яної опори № 24 на залізобетонну з інв. № 33-А працівники [PERSON] РЕМ з невідомих підстав зрізали при самій землі обидва кабелі, привласнивши їх, як і трубостійкі, а також сталь - катанку діаметром 8 мм, чим свідомо і умисно вивели в подальшому із ладу всю підземну лінію прокладки кабелів по вводу трифазного струму від опор № 24 (33-А) до гаража. Крім того лінія електропередачі, яку він проклав на вимогу колишнього керівництва [PERSON] РЕМ, за власні кошти і з його матеріалів від трансформаторної підстанції ТП-130 до кінцевої опори № 24, розміщеної біля його домоволодіння по вул. Набережній, 23 в с. Лукашівці, була невідомо коли демонтована повністю працівниками [PERSON] РЕМ за особистим розпорядженням директора підприємства [PERSON]. В результаті незаконних дій працівників [PERSON] РЕМ ними була привласнена його власність, яку він вимагає повернути, а саме: - кабель з подвійною ізоляцією і поперечним перерізом 16 мм2 кожної жили, загальною довжиною 16 м.п.; - трубостійки діаметром 48 мм загальною довжиною 8 м.п.; - провід алюмінієвий типу АС-25(35) загальною довжиною 1350 м.п.; - сталь-катанка діаметром 8 мм. 10 м.п.; - крючки навісні, ізоляторні 23 штук.; - ізолятори фарфорові 23 штук. Просить зобовязати відповідача субєкта владних повноважень [PERSON] РЕМ у Черкаській області повернути незаконно привласнену власність, відновити заземлення біля кінцевої опори, відновити дві підземні кабельні лінії, визнати умови договору від 21.05.1993 року по його заяві від 20.10.1992 року несправедливими і незаконними. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав повністю, просить її задоволити та пояснив, що він нмагався до звернення з позовом до суду сприяти тому, щоб відповідач і співвідповідач в добровільному порядку повернули йому привласнені матеріали, які були придбані ним і змонтовані, відновили підземну лінію. Оскільки вони не виявили бажання в добровільному порядку це зробити, він змушений звернутися з позовом до суду. Вважає, що подана ним в 1992 році заява та видані на її підставі 21.05.1993 року технічні умови на підведення трифазного струму є договором. Вказану заяву він писав особисто і про її наявність йому було відомо в 1992 році, як було відомо в 1993 році і про наявність технічних умов № 25/93 від 21.05.1993 року, які були видані за заявою. В ході укладення даного договору йому були поставлені умови, що у разі оплати ним необхідних матеріалів буде виготовлено технічну документацію. В договорі відсутній пункт, відповідно до якого він повинен виконувати роботу за власні кошти. Він звернувся до керівництва [PERSON] РЕМ про те, що він має намір підвести трифазний струм, а йому повідомили, що в них немає матеріалів. В підведенні трифазного струму йому відмовлено не було, але була поставлена умова, що він повинен за власний кошт придбати провід і лише після цього вони виготовлять технічну документацію на підведення цього трифазного струму. Була призначена особа відповідальна за це, а саме інспектор енергонагляду [PERSON], який особисто проклав трасу, зробив всі відмітки про необхідні роботи на заяві. Він найняв працівників Уманської механізованої колони, які приїхали і виконали ці роботи, тобто навішали крючки, протягнули лінії до його домоволодіння по вул. Набережній, 23. Відповідальний працівник проконтролював роботу працівників ПМК, всі роботи були ним прийняті, оформлені всі необхідні документи, які повинні зберігатися в архіві [PERSON] РЕМ. По завершенню був складений відповідний акт про введення в експлуатацію і про прийняття лінії, заземлення, встановлено щит обліку, який був опломбований і видана абонентська книжка на споживання електроенергії. Він споживав електроенергію і сплачував кошти. Письмово не зазначено, що він повинен робити це за власні кошти. Не викликає ні в кого сумніву того, що ця лінія існувала, що вона була прокладена ні ким іншим, як ним особисто, існував щит обліку електроенергії і він користувався цією електроенергією. Після того як вона була демонтована і привласнена, він був змушений звернутися з цією заявою з метою визнання того, що він за власні кошти придбав матеріали для облаштування лінії електроенергії і саме в такі умови його поставило керівництво [PERSON] РЕМ. Про те, що прокладення лінії електроенергії відбувається за кошти замовника не було зазначено ні в законі, ні в підзаконних актах, такої норми не існувало. Вважає, що в даному випадку порушено його право як офіційного споживача за законом «Про захист прав споживачів». В попередній справі, за його позовною заявою до відповідачів, яка розглядалася Монастирищенським районним судом Черкаської області питання, які порушуються в даній справі не розглядалися, а саме про повернення матеріалів мова не йшла, оскільки спочатку потрібно було тільки визнати. В позовній заяві він просив, зобовязати субєкта владних повноважень в особі директора [PERSON] надіслати в його адресу нормативно правові документи, що регламентують порядок приєднання споживача до електричних мереж. За даною позовною вимогою судом винесена ухвала, оскільки дане питання потрібно було порушувати в адміністративному судочинстві. Ухвала вступила в законну силу. По іншим вимогам позовної заяви прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в зв»язку з пропуском строків звернення до суду і справа в даний час перебуває в Апеляційному суді в зв»язку з оскарженням рішення суду. Він просить суд зобов»язати відповідача відновити заземлення біля кінцевої опори № 24, а саме контур заземлення за роботами, які він виконав, тобто забиваються висотою 2- 2,5 метри прути, діаметром 10 мм, через 2 м. робиться трикутник з стальними кутами і здавлюється, сталька 8 мм. йде аж де самого верху цієї опори, яке було демонтоване працівниками [PERSON] РЕМ приблизно півтора роки тому, в 2014 році. Причина демонтажу заміна кінцевої опори №24 з дерев»яної на залізобетонну, яка вже в собі має цей контур, який в ній введений і забетонований. До цієї опори були прикріплені трубо стійки, з метою унеможливити будь-які нещасні випадки. Цих трубо стійок було дві, оскільки в них були сховані два кабелі підземні, заведені в гараж. Після демонтажу кабель втратив властивість цілісності, що в свою чергу на даний час потребує влаштування муфт та іншого. Трикутник заземлення повинен бути навіть при залізобетонній опорі, оскільки виконує певні функції, а саме здійснює опір розсікання струмом. Працівники [PERSON] РЕМ вирізали повністю всю лінію яку він проклав, а його підключили до іншого трансформатора. Світло в приміщенні гаража відсутне, оскільки відсутній ввод. Він звернувся з заявою, щоб вони йому зробили ввод до гаража, але йому відмовили через те, що він в недостатній мірі надав документи необхідні для облаштування вводу та послалися на порядок вводу. Оскільки про даний порядок йому було невідомо він звернувся до [PERSON] РЕМ з заявою про видачу інструкції про порядок, але вони йому відмовили в зв»язку з чим він звертався до суду. Оскільки гараж ще не був збудований, щит обліку був облаштований саме на кінцевій опорі. Він за допомогою драбини залазив на опору, вставляв у розетку роз»єм, включав автомат і споживав електроенергію, яка йому потрібна була в ході будівництва гаража. Коли його позбавили волі, щит обліку електроенергії був викрадений, але приміщення гаража вже було збудоване. Коли його звільнили в 2012 році, а саме 29.03.2012 року він звернувся до виконувача обов»язків начальника [PERSON] РЕМ [PERSON] з проханням підвести електроенергію до його будинку. [PERSON] повідомив, що у разі виїзду працівників РЕМ на місце його повідомлять і він буде сам керувати процесом. Станом на 2012 рік заземлення та відповідні кабелі були, але не було щитка обліку електроенергії та кінцева опора № 24 була в аварійному стані. Коли працівники [PERSON] РЕМ приїхали міняти опору, вони замінили опору № 23, яка знаходилася посередині дороги, а на опору № 24 в них не вистачило матеріалів. В дійсності опора № 24 була замінена на нову опору № 33а в 2013 році. В 2014 році, зі слів сусідів, йому стало відомо, що проходила реконструкція, а саме повна заміна в селі всіх дерев»яних опор на залізобетонні. Опора № 24 була замінена та її інвентарний номер став 33а. При цьому лінія прокладена за його кошти, від того трансформатора де він споживав надійно 5 квТ електроенергії, була демонтована і його просто до сільської лінії підключили, де інший іде спад напруги 180 ВТ. У разі використання ним електроенергії за даних обставин, світла не буде в інших мешканців села. Він про дані обставини повідомив РЕМ, але йому сказали, що це не його справа до якого трансформатора вони його підключили та повідомили, що в нього 5 квт. споживання і вони його йому забезпечать, але якої якості буде ця напруга не відомо. В іншому судовому засіданні було з»ясовано, що такої опори № 24 не існує. Він був змушений виїхати і сам упевнитись. Приїхавши на місце він виявив, що дійсно опори № 24 не існує натомість існує опра № 33 а. Пройшовшись вздовж лінії він виявив, що через 100 м. лінія закінчується і він під»єднаний до іншого трансформатора. Лінія, яку він проклав за свої кошти не існує, тобто вона повністю демонтована. Лінія, яку він провів за власний кошт, в установленому законом порядку введена в експлуатацію не була. Два підземні кабелі були прокладені згідно правил прокладки підземних кабелів, вони повинні бути захищенні зверху. При цьому був складений акт на приховані роботи, які були виконані в присутності інспектора енергонагляду [PERSON], був складений акт про те, що вони відповідають вимогам. Не були введені в експлуатацію тому, що опора не давала цієї можливості, тобто гараж уже стояв, але опора не була замінена і він споживав електроенергію, яка була на опорі 24 де був і щит обліку. В експлуатацію не була введена саме кабельна проводка лінії. Зважаючи на те, що в судовому засіданні фактично не відбулося змагальності сторін в наданні доказів, внаслідок тих обставин, що всі матеріали на підтвердження цих доказів містяться в матеріалах іншої справи, які зараз перебувають на розгляді в апеляційній інстанції зазначає, що співвідповідачем не надано суду доказів того, що демонтаж опори електоро передач від початкової опори № 11, що біля трансформаторної підстанції з інвентарним номером 130 і до кінцевої опори № 24 здійснювали не працівники [PERSON] РЕМ а хтось інший, не надано доказів того, що демонтаж провода алюмінієвого з кінця його боку, підземний кабель, який потребував заземлення було здійснено кимось іншим. Співвідповідач не спростував факту, що підземна лінія була прокладена з його матеріалів і за його кошти на підставі виготовленої і виданої йому технічної документації. Крім того, відповідачі не довели суду того, що в 1992-1993 роках існував закон який зобов»язував споживача здійснювати підведення трифазового струму зі своїх матеріалів та за свої кошти. Просить позов задоволити повністю. Представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, заперечував проти його задоволення заявив про застосування строків давності та відповідно відмови позивачу в задоволенні позову та пояснив, що позивачем було пред»явлено вимоги про повернення матеріалів начебто привласнених працівниками [PERSON] РЕМ та відновлення лінії електропостачання. Зі сторони позивача не було надано доказів вини [PERSON] РЕМ чи відсутності вини [PERSON] РЕМ, а тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Монастирищенським районним судом Черкаської області 25.03.2016 року винесено рішення у справі за позовом [PERSON] відповідно до якого у задоволенні позову [PERSON] до субєкта владних повноважень [PERSON] районних електромереж, субєкта владних повноважень ПАТ «Черкасиобленерго» про зобов»язання вчинити дії, ті що позивач вказав, в частині зобов»язання відповідачів, тобто ПАТ «Черкасиобленерго», в справі вони були спільним відповідачем, виконати роботи по заміні аварійної кінцевої опори № 24, розташованої біля домоволодіння по вул. Набережній, 23 с. Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області, підключити лінію прокладену [PERSON] до первинного трансформатора та здійснити приєднання електромережі від кінцевої опори № 24 до гаража, відмовити повністю у звязку із пропуском строків позовної давності. З позовом про повернення [PERSON] РЕМ незаконно привласненої власності він не згідний взагалі. Вважає, що позивач не надав суду доказів на підтвердження даної вимоги, до правоохоронних органів не звертався. Наразі не встановлено чи представники РЕМ чи інші сторонні особи демонтували електромережу позивача. Позивачем не надано доказів і на підтвердження позову в частині відновлення заземлення біля кінцевої опори, оскільки не доведено, що ці незаконні і неправомірні дії дійсно вчинені саме працівниками [PERSON] РЕМ. Позивач офіційно не звернувся в правоохоронні органи щоб визначити факт крадіжки, про яку він стверджує. Вважає, що дані питання повинні бути розглянути в кримінальному провадженні. Позивач звертається до суду з позовом про повернення його власності за кошти [PERSON] РЕМ та підвести йому електропостачання. Порядок підключення до електромереж з 1999 року чітко визначений. Відповідно до цього порядку споживачі, які споживають електричну енергію незалежно чи це юридична особа чи фізична особа, вони мали б звернутися до РЕСУ для переукладання договорів, тому що згідно цим порядком з 1999 року такі абонентські книжки, які видані позивачу, не були вже в обігу. Натомість повинен був бути укладений договір на підставі якого зараз виписується рахунок на сплату за електроенергію. Однією з умов укладення такого договору є наявність в особи документу, який посвідчує право власності на домоволодіння. Позивачу надавалися роз»яснення за його заявами в 2007, 2008, 2015 роках, вихідний номер 337, з чітким переліком документів, які потрібно надати та покроковим роз»ясненням дій для позивача про, що зазначав і сам позивач в попередній позовній заяві. Йому відомо, що в с. Лукашівка Монастирищенського району проводилась реконструкція демонтажів старих опор на нові бетонні про, що відповідно є акт виконаних робіт та акт здачі. Проведення та підключення електроенергії ініціює продавець, але проводиться електроенергія і робиться будь-яке підключення, згідно правил, за рахунок споживача. Абонентська книжка, видана позивачу, давала можливість проводити оплати. З 1993 року, після приєднання помешкання позивача до електромереж ним було здійснено єдину оплату за електроенергію в 1995 році. Головуючий у іншій цивільній справі за позовом [PERSON] отримав відповіді на запити з Міністерства палива і енергетики, відповідно до яких з 1999 року мають бути договора, а розрахунок через абонентську книжку можна проводити, але наявність абонентської книжки не може свідчити про укладений договір. Ініціатором на укладення договору повинен бути постачальник електроенергії. З 1999 року і по даний час позивач не рахувався у них як споживач. Вважає, що в частині позову про визнання умов договору від 21.05.1993 року, по заяві позивача від 20.10.1992 року несправедливими і недійсними є рішення суду, яке в даний час оспорюється в апеляційному порядку. В даній заяві, по якій постановлено рішення суду, позивач просив зобов»язати відповідача надати відповідь на запит, що стосується надання копії нормативних документів, що регулюють порядок проведення приєднання споживача до електромереж. За цією вимогою прийнято процесуальне рішення у виді ухвали, яка вступила в законну силу. Інша вимога, зобов»язати відповідача виконати роботи по заміні аварійної опори № 24 в домоволодінні по вул. Набережній, 23 с. Лукашівка Монастирищенського району Черкаської область. Опора, яка знаходиться біля гаража позивача № 24 була замінена за клопотанням позивача від 30.03.2012 року, яке було задоволено в повному обсязі на нову за № 33а. Наразі йому не відомо про те, чи замінена опора на нову за клопотанням саме позивача чи в ході планової реконструкції. До 2015 року позивач не володів інформацією про те, що опора давно замінена. Інші вимоги позивача за попередньою позовною заявою були наступні : зобов»язати відповідача підключити лінію прокладену ним до первинного трансформатора, зобов»язати здійснити приєднання електромережі від кінцевої опори № 24 до гаража. Вимоги позивача в попередній позовній заяві аналогічним вимогам в даній справі, лише сформульовані по іншому. Вказане рішення суду наразі на стадії оскарження в Апеляційному суді. . Представник відповідача [PERSON] РЕМ [PERSON] в судове засідання повторно не з»явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду від відповідача не надходило. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача ПАТ «Черкасиобленерго», дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов до відповідача суб»єкта владних повноважень Монастирищенського району електричних мереж не підлягає до задоволення повністю та виходить з наступного. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно п.п. 1.5 п. 1 Положення про [PERSON] РЕМ, затвердженого Рішенням Правління ПАТ «Черкасиобленерго» № 23 від 26.10.2011 року, зареєстрованого відділом кадрів ПАТ «Черкасиобленерго» № 11 від 26.10.2011 року [PERSON] РЕМ не є юридичною особою, а тому відповідно не може бути стороною у справі та відповідати, як відповідач за даним позовом. Суд вважає, що посилання представника відповідача ПАТ "Черкасиобленерго" на існування рішення суду від 25.03.2016 року у справі за позовом [PERSON] до суб»єкта владних повноважень Монастирищенський район електричних мереж, суб»єкта владних повноважень Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про зобов"язання вчинити дії ( а.с. 70-74), яким вирішено позовні вимоги позивача, які є повністю ідентичними вимогам позовної заяви [PERSON] до суб»єкта владних повноважень Монастирищенський район електричних мереж, суб»єкта владних повноважень Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про повернення майна, зобов»язання вчинити дії, визнання умов договору несправедливими та незаконними є безпідставими, оскільки вищеописані позови мають різні підстави та предмети спору, регулюються різними правовими нормами. Суд вважає, що позов в частині зобов»язання повернути незаконно привласнену власність, зобов»язання вчинити дії, а саме відновити заземлення біля кінцевої опори та відновити дві підземні кабельні лінії до ПАТ «Черкасиобленерго» не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом було неодноразово роз'яснено право позивача, відповідача заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Разом з тим, клопотань про витребування доказів, в зв»язку з виникненням труднощів в їх отримання від сторін до суду не надходило. На підтвердження вимог про зобов»язання повернути незаконно привласнену власність, зобов»язання вчинити дії, а саме відновити заземлення біля кінцевої опори та відновити дві підземні кабельні лінії позивачем надано суду два витяги з кримінального провадження № 42015250220000011 від 24.11.2015 року за заявою позивача, відповідно до фабули яких працівниками [PERSON] РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго», самовільно, всупереч установленому законом порядку демонтовано лінію електропередач, що проходить до домоволодіння по вулиці Набережній, 23 в с. Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області, яке належить [PERSON], правомірність чого оспорюється останнім ( а.с. 67-68). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Однак, суд вважає, що наявність кримінального провадження по факту самовільного, всупереч установленому законом порядку демонтування лінії електропередач, що проходить до домоволодіння по вулиці Набережній, 23 в с. Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області, яке належить [PERSON] з посиланням на вчинення цих дій саме працівниками [PERSON] РЕМ не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки станом на момент розгляду справи не встановлена особа, яка має статус підозрюваної у вчиненні злочину та вказана особа до кримінальної відповідальності не притягнута. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Будь-яких інших доказів на підтвердження вчинення протиправних дій, заволодіння майном, шляхом демонтажу лінії електропередач, саме працівниками [PERSON] РЕМ суду не надано. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди ( ч. 3 ст. 386 ЦК України). Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи, що суду не надано достатньо доказів на підтвердження позову в частині привласнення, шляхом демонтажу заземлення біля кінцевої опори та двох підземних кабельних ліній відповідачем та не надано позивачем суду доказів придбання ним матеріалів для влаштування заземлення біля кінцевої опори та прокладення двох підземних кабельних ліній за власний кошт, підтвердження належними та допустимими доказами їх вартості та кількості використаних матеріалів з зазначенням їх ідентифікуючих ознак, а тому суд вважає, що позов в цій частині до задоволення не підлягає. В частині визнання умов договору несправедливими та незаконними позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України ( в редакції 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила користування електроенергією в Україні у період з 1981 по 1999 рік регулювались «Правилами користування електричною і тепловою енергією», затверджених наказом Міністерством енергетики та електрофікації СРСР №310 від 6 грудня 1981 року ( далі Правила). З 1999 року відносини між побутовими споживачами та енергопостачальником регулюються вимогами Правил користування електричною енергією для населення (далі ПКЕЕН) затверджених постановою Кабінету Міністрів Міністрів України 26.07.1999 року № 1357\~(із змінами). Згідно з вимогами пункту 3 ПКЕЕН, передбачається укладення договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, як новим споживачем так і існуючим, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1 доПКЕЕН). На сьогодні порядок приєднання нових, а також реконструйованих чи технічно переоснащених електроустановок замовників до електричних мереж регулюється Правилами приєднання електроустановок до електричних мереж (далі - ППЕЕМ), затвердженими постановою НКРЕ від 17.01.2013 року № 32, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.02.2013 за №236/22768. З наданих позивачем доказів, а саме: технічної документації на встановлення та підключення до лінії електропередач( а.с. 4,5), не заперечення сторонами факту наявності у позивача розрахункової книжки вбачається, що між позивачем та відповідачем у особі [PERSON] РЕМ у 1993 році виникли договірні правовідносини по постачанню електроенергії, які є безстроковим договором. Відповідно до вимог Правил у 1992-1993 роках електропостачання до помешкань побутових споживачів здійснювались на підставі відкритих енергопостачальником особових рахунків, а приєднання помешкань до електричних мереж енергопостачальника відбувалось на підставі оформленої письмової заяви, що наведена у додатку 8 до ППЗТЗ. Згідно п. 1.2.12 даних «правил» облаштування нових, розширення та реконструкція діючих електроустановок споживачів проводилась силами та за рахунок коштів споживачів, що спростовує посилання позивача, як на підставу визнання договору від 21.05.1993 року за його заявою від 20.10.1992 року в частині зобов»язання облаштування лінії електропередач за власний рахунок, несправедливим та незаконним. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивач посилається лише на одну підставу визнання умов договору ( в частині облаштування лінії електропередач за власний рахунок) несправедливими та незаконними це відсутність вказівки в будь-якому нормативно-правовому акті на необхідність оплати влаштування установки лінії електропередач за власний кошт позивача, що судом спростовано вище. Будь-яких інших умов, які на думку позивача є несправедливими та незаконними в договірних відносинах з відповідачем, позивачем не зазначено, а тому суд вважає, що позов в цій частині не підлягає до задоволення в зв»язку з його недоведеністю. Представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» заявив, до постановлення рішення у справі, про відмову в задоволенні позову в зв»язку з пропуском позивачем строків звернення до суду. Суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав його недоведеності та виходить з наступного. Відповідно до Постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивач посилається на те, що про демонтаж та привласнення відповідачем заземлення біля кінцевої опори та двох підземних кабельних ліній, які влаштовані за кошти позивача, йому стало відомо 15.10.2015 року. Відповідач протилежного суду не довів та не спростував посилання позивача в цій частині, а тому з урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач строк звернення до суду в цій частині позову не пропустив, а тому підстав для відмови в задоволенні позову саме з причини пропуску строку звернення до суду немає. Відповідно до п. 1 Перехідних положень Закону України №435-1У від 16 січня 2003 року ЦК України\~набирає чинності з 1 січня 2004 року. Пункт 6 вказаних положень вказує на те, що правила Цивільного Кодексу України\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Судом встановлено, що про наявність, на думку позивача несправедливих та незаконних умов договору, йому було відомо з 1993 року, а тому при вирішенні питання строку звернення до суду в цій частині позову суд керується положеннями Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 71 ЦК України ( 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність) встановлюється в три роки, тобто станом на день звернення до суду позивач пропустив строк звернення до суду, але суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині, не через пропуск позивачем строку звернення до суду, а через недоведеність позову в цій частині, що буде відповідати вимогам Постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі». Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України суд відносить на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а рішенням у справі в задоволенні позову такому відповідачу суд дійшов до висновку відмовити. На підставі викладеного ст. ст. 386, 1166, 1192 ЦК України, Постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі», Закону України « Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року ( із змінами) та

Outcome: dismissed