Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернулася з позовом, в якому просить визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомості: квартири № 56 (п'ятдесят шість), житловою площею 16,4 кв. м, загальною площею 31,5 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований на Українській товарній біржі реєстраційний № 96781 від 22.04.2000 року та визнати за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] право власності на об'єкт нерухомості: квартири № 56 (п'ятдесят шість), житловою площею 16,4 кв. м, загальною площею 31,5 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказує, що 22 квітня 2000 року позивач придбала у [PERSON] об'єкт нерухомості: квартиру № 56, житловою площею 16,4 кв. м, загальною площею 31,5 кв. м, яка складається із однієї кімнати та підсобних приміщень, що знаходиться по [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу нерухомості зареєстрований на Українській товарній біржі реєстраційний № 96781 від 22 квітня 2000 року. Зазначений договір купівлі-продажу зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 28 квітня 2000 року та записаний в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 60 стор. 333. Сторони відповідно до вимог п. 2.1. Статуту та п. 15 Закону України «Про товарну біржу» прийняті у члени товарної біржі. Згідно умов договору позивач сплатила [PERSON] грошові кошти у сумі 6039 грн. З квітня 2000 року по теперішній час позивач проживає в даній квартирі разом зі своєю сім'єю та зареєстрована в ній, що підтверджується штампом в паспорті про реєстрацію місця проживання. Позивачем протягом 2000-2013 року укладено щодо даної квартири із особами, що здійснюють надання послуг у сфері комунального обслуговування договори про надання послуг. Водночас, при здійснені дій щодо належного оформлення права власності на майно у відповідності до чинного законодавства позивач дізналася, що договір купівлі-продажу не посвідчено нотаріально, а отже на сьогоднішній день він не має сили правовстановлюючого документу на нерухоме майно, а тому позивач змушена звернутися з даним позовом до суду. При цьому вказує, що відповідач ухиляється від нотаріального оформлення договору, чим порушує права позивача. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у відповідності до якої остання підтримала позовні вимоги. Відповідачі, третя особа у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Згідно з ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи і від яких не надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності або якщо повідомлені ними причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що 08 травня 1992 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], належну [PERSON] на підставі рішення № 199 виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 11 квітня 1986 року № 199. 25 жовтня 1994 року [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 25 серпня 1999 року [PERSON] передала в обмін належну їй на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованої ТБ «Новомосковська» від 09 жовтня 1998 року за реєстром № 455, зареєстровану в Новомосковському БТІ за № 60-1 квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] 22 квітня 2002 року [PERSON] діючи від себе та від неповнолітньої [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] прийняла у дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу нерухомості зареєстрований на Українській товарній біржі реєстраційний № 96781 від 22 квітня 2000 року. Зазначений договір купівлі-продажу зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 28 квітня 2000 року та записаний в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 60 стор. 333. Як свідчить укладений договір, при його укладанні між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору: позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 6039,00 грн., а відповідач - позивачу об`єкт нерухомого майна, про що вказує державна реєстрації місця проживання позивача, проведена 23 травня 2000 року. Договір нотаріально не посвідчено, однак посвідчено Товарною біржею, зареєстровано органом, що здійснював на час укладання договорів державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Станом на час розгляду справи позивач здійснює право користування та володіння будинком, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Лист Міністерства юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцям на праві спільної часткової власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу. Грошові кошти отримані продавцями від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку немає. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. За таких обставинах суд вважає, що укладений між позивачем та відповідачами договір підлягає визнанню дійсним і за позивачем підлягає визнанню право на майно, отримане за договором. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у розмірі по 426,67 грн. з кожної.

Outcome: approved