Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування індексу інфляції, трьох відсотків річних та моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів державної влади, яка полягає в невиконанні рішення суду. В обґрунтування позову зазначає, що в 2011 році позивач був затриманий співробітниками міліції за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, якою було скасовано вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 01.03.2013 року, справу направлено прокурору Інгулецького району міста Кривого Рогу для додаткового розслідування. 16 листопада 2013 року відносно позивача було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України. 31.10.2014 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Прокуратурою Дніпропетровської області було скасовано постанову про закриття кримінального провадження та направлено справу для проведення досудового розслідування. 02.09.2015 року прокуратурою м. Кривого Рогу було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Позивач зазначає, що з 09.11.2011 року по 02.09.2015 року він знаходився під слідством, відносно нього обирались запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою. В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в відшкодування моральної шкоди 400 000 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року було змінено в частині розміру моральної шкоди, стягнуто на користь позивача 100 000 грн. 06 березня 2017 року позивачем було подано виконавчий лист до Державної казначейської служби України. В жовтні 2017 року позивачу стало відомо, що вищезазначене рішення суду не виконано у зв'язку з тим, що працівниками Державної казначейської служби України було втрачено виконавчий лист. В листопаді 2017 року Державна казначейська служба отримала дублікат виконавчого листа. У зв'язку з невиконанням рішення суду позивачу було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 15499,34 грн інфляційних втрат, 2547,94 грн - три відсотки річних, а також 11899,50 грн моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його участі, в ході судового розгляду позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, зазначив, що на даний час рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року не виконано. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Надав письмові заперечення, в якому зазначив наступне. Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду про стягнення коштів з державного бюджету виконується виключно Казначейством України. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Порядок здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду встановлено Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників". Відповідно до п. 3 зазначеної Постанови КМУ рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Згідно п. 38 Постанови КМУ №845 від 03.08.2011 року безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених в державному бюджеті на зазначену мету. Листом №5-13/667-1368 від 23.01.2018 року відповідачем було повідомлено представника позивача, що перерахування коштів на користь [PERSON] планується здійснити у другому півріччі 2018 року. Зазначає, що спірні правовідносини не регулюються Законами України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Прокурор в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Надав письмові заперечення, відповідно до яких зазначив, що у позивача не виникло права на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки така компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які одержують громадяни і які не мають разового характеру. Виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 року про стягнення на користь [PERSON] шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, має разовий характер і закінчується перерахуванням позивачу стягнутої на його користь суми, яка не є доходом згідно зазначеного Закону. Вимоги позивача щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами виникли деліктні, а не договірні зобов'язання. У випадку відшкодування шкоди не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між рішеннями третьої особи і заявленою шкодою. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. 14 грудня 2016 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №213/320/16-ц за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, треті особи - Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу, Прокуратура Дніпропетровської області, Криворізький відділ поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури та суду, - змінено рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 27 вересня 2016 року в частині розміру моральної шкоди стягнутої з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON], зменшивши цей розмір з 400000 гривень до 100000 (ста тисяч) гривень. Відповідно до листа Державної казначейської служби №5-13/667-1368 від 23.01.2018 року на виконанні за бюджетною програмою КПВК 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб" перебуває дублікат виконавчого листа Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №213/320/16-ц про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., що надійшов до Казначейства 15.11.2017 року. Станом на 20.08.2018 року на виконанні у Казначействі перебувають виконавчі документи на загальну суму 25040,44 тис. грн., які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа по справі №213/320/16-ц. Перерахування коштів на користь [PERSON] планується здійснити у другому півріччі 2018 року. Станом на 10.09.2018 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року у справі №213/320/16-ц, змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року, не виконано, що підтверджується наданими в судовому засіданні поясненнями сторін, та відповідно до ч.1ст. 82 ЦПК України, вказані обставини окремому доказуванню не підлягають. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 09.11.1995 року ратифікована Україною 11.09.1997 року, (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Усі гарантії, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції повинні застосовуватися і на стадії виконання рішення суду. Однією з таких гарантій є встановлення розумного строку провадження, а отже, і розумного строку виконання рішення суду. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що кожна держава повинна мати відповідний, адекватний та достатній правовий арсенал для забезпечення позитивних, зобов'язань, які вона взяла на себе відповідно до Конвенції. При невиконанні рішень суду у зв'язку з нестачею бюджетних коштів державний орган влади не має права посилатися на брак коштів як виправдання неспроможності виконати судове рішення про повернення боргу. За певних обставин затримка з виконання судового рішення може бути виправданою. Але затримка не може бути такою, що спотворює сутність права, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. Не можна посилатися на стверджувані фінансові труднощі, яких зазнає держава, що перешкоджають заявникові отримати належні йому кошти відповідно до рішення суду (Справа «Іммобільяре Саффі» проти Італії», Справа «Войтенко проти України, Справа «Півень проти України»). Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845(далі Порядок), перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Згідно з п. 50 Порядку компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства. За статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Зазначена правова позиція виражена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісяця надається Держкомстатом і публікується в газеті «Урядовий кур'єр» і на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. На виконання рекомендацій Верховного Суду України (Лист Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»), при розрахунку інфляційних збитків потрібно враховувати індекси інфляції за кожний місяць прострочення. При цьому враховується інфляція кожного місяця, незалежно від того був індекс інфляції більше одиниці (інфляція) або менше (дефляція). Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Окрім цього, у рішення Справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року Європейський суд з прав людини вказав, що ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. При тривалому невиконанні рішення суду особа несе інфляційні витрати, які підлягають стягненню. Таким чином підлягають стягненню інфляційні втрати в межах заявлених позовних вимог за період з січня 2017 року по січень 2018 року в розмірі 15373,78 грн., а також 2547,94 грн. - три проценти річних. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем не наведено жодних обставин в обґрунтування отримання моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: partial