Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позов, в якому вказала,що є донькою відповідачки, тривалий час проживала за адресою [ADDRESS]. Однак в зв'язку з різними причинами вона декілька разів знімалась з реєстрації і знову реєструвалась в даній квартирі. Квартира належить її брату. Однак в 2015 році вона знову зареєструвалась в даній квартирі,а в червні 2018 року відповідачка повідомила їй,що квартира вже належить відповідачці, відповідно вона є власницею квартири і не бажає, щоб вона проживала в спірній квартирі. Вказує, що вона не має іншого житла, готова нести всі належні витрати по утриманню житла і сплачувати комунальні платежі, однак відповідачка не допускає її до квартири, змінила всі замки у всіх кімнатах. Відповідно вона разом з своєю малолітньою донькою проживає тимчасово за адресою м.Коломия, вул.професора Левицького,28/2. Вказує,що у відповідності до ст.ст.64,156 ЖК України та ст.405 ч.1 ЦК України вона разом з своєю дочкою є членами родини відповідачки, мають рівні права на користування квартирою, відповідно мають право кристуватись спірною квартирою. Просить суд ухвалити рішення, яким усунути їй [PERSON] та її доньці [PERSON], перешкоди в користуванні житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] шляхом вселення її та дочки у квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідачки судові витрати по справі. Позивачка в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги заперечила в повному обсязі. Вказала,що позивачка, яка є її дочкою, з часу одруження в її будинку не проживала взагалі, хоча і є зареєстрована в спірній квартирі. В першому шлюбі дочка проживала у чоловіка в [ADDRESS]. Після одруження з другим чоловіком, її дочка придбала будинок, однак з не зрозумілих їй причин, в цьому будинку не проживала. Власне тоді дочка попросила її, щоб вона її зареєструвала знову в її квартирі, оскільки в новопридбаному будинку слід зробити ремонт,і вона зареєструвала дочку. Вказує, що дочка ніколи не проживала в її квартирі, а тільки інколи приходила. Жодної участі в поточному ремонті квартирі, або сплаті комунальних платежів, дочка не брала. [ADDRESS] вона постійно проживає з 2006 року, там же знаходяться всі речі позивачки. Жодного відношення до квартири ,в якому зареєстрована її дочка, та не має і не може мати, оскільки ніколи там не проживала, не сплачувала комунальні та інші платежі,не допомагала їй в капітальному та поточному ремонтах. Просить в позовних вимогах відмовити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що бачила 20 червня 2018 року, як позивачка сварилась з відповідачкою, а відповідачка не пускала її додому. Вказує, що позивачка скаржилась їй ,що відповідачка не пускає її додому і бачила,що позивачка проживає в даній квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказує, що бачила 20 червня 2018 року скандал позивачки і відповідачки, і як відповідачка виганяла позивачку з квартири. Вказує, що знає, що позивачка проживала в будинку відповідачки. Заслухавши пояснення позивачки та відповідачки, свідків , розглянувши матеріали справи та додані сторонами документи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 13.12.2007 року. В даній квартирі, окрім відповідачки- власниці даної квартири, є зареєстровані [PERSON] - дочка-позивачка по справі, [PERSON]- онука (а.с.5) та [PERSON]-син відповідачки. Відповідачка є повноправним і єдиним власником вищезгаданої квартири згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Стаття 64 ЖК України передбачає, що членами сім'ї є дружина, діти, батьки, які постійно проживають разом і ведуть спільно господарство, а не члени сім'ї мають права нарівні наймача. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні більше року відповідач не проживає в спірній квартирі, не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла, у будинку відсутні будь-які його речі. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні позивачка не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги. Не проживаючи в даній квартирі, але будучи зареєстрованою в ній, позивачка не надає допомоги на оплату комунальних послуг, не допомагає у проведенні поточних та капітального ремонтів квартири, у квартирі відсутні будь-які її речі. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.3 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій\~ Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом його звільнення та видачі ключів від замків дверей є допустимим способом захисту, оскільки відновлює становище, яке існувало до порушення-таке зазначено в правовій позиції ВС/КЦС, справа № 545/3728/16-ц, 15.08.18року. Так в цій справі саме Верховний Суд захистив права позивача, скасував рішення районного суду та постанову апеляційного суду, а позов про усунення перешкод у користуванні задовольнив, зобов'язавши відповідача вчинити дії по усуненню перешкод в користуванні приміщенням літньої кухні шляхом звільнення приміщень та видачі позивачу ключів від замка (замків) дверей кухні. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. Відсутність особи за місцем проживання з поважних причин не позбавляє права користування житлом Водночас припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156, ст. 64 ЖК УРСР). Однак, установлений судом факт спільного проживання не свідчить про дотримання правил щодо вселення до квартири і набуття права користування нею. Такий висновок зробив ВС в постанові №199/10302/14-ц від 16 січня 2019 року. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім'ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.Водночас наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд приходить до висновку,що Позивачка не надала суду переконливих і чітких доказів,що вона весь час, який вона вказала в своїх позовних вимогах, проживала в спірній квартирі, яка на праві власності належить відповідачці. Позивачка не надала доказів згоди всіх членів сім'ї на її проживання в спірній квартирі. Так само , позивачка не надала доказів того, що в спірній квартирі знаходяться її особисті речі. Позивачка не надала суду доказів того, що вона допомагала відповідачці сплачувати комунальні та інші платежі по квартирі, стверджуючи, що вона сплатила тільки один раз за послуги водопостачання 50 грн. Суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є близькими подругами позивачки,і зацікавлені в кінцевому позитивному рішенні саме на користь позивачки. Після того, як позивачка перестала проживати з відповідачкою, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідачка не пов'язана спільним побутом з позивачкою по справі, не має з нею спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Відповідачка надала суду копії актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 30.12.2015 року та 20.10.2017 року, у відповідності до яких [PERSON],відповідачці по справі належить 4-х кімнатна квартира за адресою [ADDRESS] В даних актах зазначено,що відповідачка проживає в квартирі одна,а її дочка [PERSON] проживає в [ADDRESS] Згідно листа Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради від 25.02.2019 року №3-379 відповідачці було призначено житлову субсидію в період з 2015 по 2018 роки на 1 особу [PERSON] Всі ці дані свідчать про те,що позивачка будучи зареєстрованою в спірній квартирі ,яка належить відповідачці , в спірний період з 2015 по 2018 роки в даній квартирі не проживала. За таких обставин суд приходить до висновку в необхідності відмовити в позовних вимогах. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.3 Сімейного кодексу України ,правової позиції ВС в постанові №199/10302/14-ц від 16 січня 2019 року та

Outcome: dismissed