Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належному йому на праві власності житловим будинком, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12 шляхом виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. В позові зазначив, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2015 року № 336/8848/14-ц. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами із зазначеного реєстру від 15.05.2015 року. [PERSON] був власником житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.10.2014 року. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2015 року № 336/8848/14-ц. житловий будинок, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12, витребуваний із незаконного володіння [PERSON] та скасована державна реєстрація на його імя. До набуття права власності позивачем, відповідач (колишній власник) - [PERSON] вселився разом із членами своєї родини та зареєстрував місце проживання членів своєї родини у зазначеному житловому будинку, що підтверджується довідкою Шевченківського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області. Позивач зазначає, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його власністю. Позивач вважає, що з переходом права власності на майно, відповідач утратив право користування житлом, яке мав як власник. Позивач, як власник, не давав своєї згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів у належному йому на праві власності житловому будинку, а право користуватися майном є похідним від права власності. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволені. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], та [PERSON], а також представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення вищевказаного позову. Зазначають, що вважаютьсебе законними володільцями спірного будинку. В разі задоволення позову діти залишаться без житла. [PERSON] підтвердив отримання від позивача вимоги про звільнення вказаного будинку та усунення перешкод останньому у розпорядженні вказаним майном, однак не виконав вказаних дій, оскільки вважає себе законним володільцем. Представник третьої особи служба (управління) у справах дітей по Шевченківському району Запорізької міської ради надав заяву з проханням слухати справу без їх участі. Представник третьої особи Запорізька міська Рада по Шевченківському району як орган опіки та піклування в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки задоволення позову порушить права дітей, які наразі там мешкають та зареєстровані. Долучив до матеріалів справи акт обстеження житлового будинку по вул. Заслонова Костянтина, 12 в м.Запоріжжя, відповідно до якого неповнолітні діти відповідачів іншого житла не мають (т.2 а.с.8-10). Зясувавши обставини справи, вислухавши пояснення сторін, та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивачу [PERSON]В належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2015 року № 336/8848/14-ц (т.1 а.с.7). Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами із зазначеного реєстру від 15.05.2015 року (а.с12). Відповідно до ст. 182, 210 ЦК України, після державної реєстрації за [PERSON] права власності на зазначений житловий будинок, він є його власником. [PERSON] був власником житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (т.1 а.с.241). На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2015 року № 336/8848/14-ц., яке оскаржувалось як в апеляційній інстанції так і в касаційній (т.1 а.с.224-229), та яке залишено без змін, житловий будинок, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12, витребуваний із незаконного володіння [PERSON] та скасована державна реєстрація на спірний будинок на [PERSON] До набуття позивачем права власності, відповідач - [PERSON] вселився разом із членами своєї родини та зареєстрував місце проживання членів своєї родини у зазначеному житловому будинку, що підтверджується довідкою Шевченківського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області (т.1 а.с 13). На час реєстрації місця проживання членів своєї родини (21.10.2014 р. та 04.11.2014р.) [PERSON] мав право вчиняти ці дії, оскільки мав зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на зазначений житловий будинок. Однак після скасування державної реєстрації право власності [PERSON] на підставі рішення суду, відповідачі не мають передбаченої законом підстави для проживання та реєстрації місця свого проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: м.Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, буд. 12, На теперішній час відповідачі створюють [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні його власністю тим, що проживають та користуються будинком та не знімаються з реєстрації. Після набуття позивачем права власності між сторонами не укладалося будь-яких угод щодо користування вказаним будинком. 28.05.2015 року позивач направляв лист на імя [PERSON] з проханням виселитися та зняти з реєстрації останнього та членів його родини, однак останній вимоги не виконав. З переходом права власності на майно, відповідач утратив право користуватися житлом та надавати таке право членам своєї родини, яке мав як власник. Позивач, як власник, не давав своєї згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів у належному йому на праві власності житловому будинку, а право користуватися майном є похідним від права власності. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12 2003 року припинення реєстрації місця проживання здійснюється також на підставі рішення суду про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до «Конвенції про захист прав та основних свобод людини» кожна особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Згідно ч.1 ст.41 Конституції України, ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно практики Верховного Суду України (висновків, що містяться в постановах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10), право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, перелік яких не є вичерпним, ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Що стосується письмових заперечень проти позовних вимог, наданих представником відповідача адвокатом [PERSON] необхідно звернути увагу на наступне: Посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин норм, передбачених ст. 109 ЖК України, згідно з якою громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, адреса якого повинна бути зазначена у рішенні суду, оскільки вказаний житловий будинок не було придбано відповідачами за рахунок кредиту, є безпідставним, оскільки як вказана правова норма, так і розяснення ВСУ про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 18.03.2015 року по справі № 6-39цс15 стосуються тільки правовідносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг. Частина 2 ст. 109 ЖК України, яка містить вказану норму, змінена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011р. Згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-39цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Таким чином, норми ч. 2 ст. 109 ЖК України стосуються виключно житлових будинків, які є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і не можуть застосовуватися до правовідносин між власником будинку та особами які незаконно володіють будинком. Права неповнолітніх дітей, зареєстрованих у житловому будинку № 12 по вул.. Заслонова Костянтина у м. Запоріжжі безумовно повинні бути захищені, але згідно ч.1 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» (на яку посилається представник позивачів) саме держава забезпечує право дитини у належних житлових умовах. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, саме батьки зобовязані утримувати та забезпечувати житлом своїх дітей. Позивач не має жодних зобовязань щодо надання житлових умов неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Відсутність у відповідачів іншого житла не створює для позивача обовязку надавати їм своє житло у користування. Більш того, позивач також не має жодного іншого житла, крім будинку власником якого він є. Згідно ст. 1177 ЦК України майнова шкода , нанесена майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлена особа, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатежеспроможною. Таким чином, той факт, що родина відповідачів є потерпілою від злочину не створює жодних обовязків у позивача щодо відшкодування або забезпечення вказаної родини житлом, оскільки він не є особою яка вчинила злочин. Проживання у належному йому на праві власності житловому будинку відповідачів сторонніх для нього осіб, без його згоди, створює для позивача перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком, що є незаконним, оскільки згідно ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд та не може бути обмежений у цьому праві. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved