Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за ними права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що потребуючи житла, позивач, дізнавшись про те, що по [ADDRESS] є житлова квартира за №15, за якою ніхто не доглядає, внаслідок чого вона псується, він в простій письмовій формі 01 липня 2017 року, без нотаріального посвідчення, уклав з відповідачами договір купівлі-продажу, обумовив питання розрахунку за квартиру, відповідно до чого грошові кошти у сумі 25000 гривень були відповідачам надані на руки в момент підписання договору. На підтвердження домовленості із відповідачами про купівлю-продаж квартири та отримання грошових коштів за неї, [PERSON] та [PERSON] написали розписки. Після укладення договору відповідачі передали позивачу ключі від квартири та надали право здійснювати ремонт квартири, оскільки для проживання вона була не придатна. Відповідно до домовленості сторін від 01 липня 2017 року, в строк не пізніше ніж 01 грудня 2017 року продавці квартири [PERSON] та [PERSON] та позивач, як покупець цього майна взяли на себе зобов'язання оформити в належній формі перехід права власності на житлову квартиру в нотаріальних органах, органах реєстраційної служби та БТІ. Із 01 липня 2017 року позивач безперервно й відкрито володіє та користується разом із родиною квартирою та здійснює догляд за квартирою [ADDRESS], утримує прибудинкову територію в належному стані. Після 01 грудня 2017 року позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою переоформлення житлової квартири та належного оформлення договору купівлі-продажу квартири. Після чергового звернення до відповідачів позивач дізнався про те, що продана [PERSON] та [PERSON] житлова квартира належить відповідачкам, а також їхній померлій [INFO] року матері [PERSON], спадщину після якої відповідачки фактично прийняли. Відповідачки спадщину після померлої матері прийняли, подавши до померлого нотаріуса [PERSON] заяви про прийняття спадщини, але документи не було видано відповідачкам з огляду на передчасну смерть нотаріуса Білокуракинського районного нотаріального округу [PERSON] у 2013 році. Після смерті нотаріуса документи було здано до архіву обласного управління нотаріату м. Луганськ. Місто Луганськ на даний час - є зоною проведення операції об'єднаних сил, а тому переоформити спадщину не можливо, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на квартиру разом із спадковою справою знаходяться на тимчасово окупованій території у м. Луганськ. З огляду на це відповідачі, на думку позивача, фактично безповоротньо ухилилися від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу оскільки не мають правовстановлюючих документів на передану квартиру, про що під час фактичного укладення договору з позивачем та сплати грошових коштів, останні не повідомили про ці обставини. Таким чином остаточно втрачено можливість з вищевказаних причин нотаріально посвідчити правочин. Позивач зазначив, що разом із відповідачами домовився щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується наданими ним до суду письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але оскільки відповідачі, як одна із сторін, безповоротнє ухилилися від його нотаріального посвідчення, та позивачем втрачено можливість з причин відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідачів посвідчити правочин. Це і спонукало позивача звернутися до суду з позовом, в якому він просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - житлової квартири №15, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] укладений 01 липня 2017 року між позивачем та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] та визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] право власності на житлову квартиру №15, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м., яка розташована по [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з'явилися,надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що у [ADDRESS] розташовано житлову квартиру №15, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м., яка на підставі Договору міни від 04 березня 1994 року належить на праві власності відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-9). [INFO] року співвласниця квартири [PERSON] померла, підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.17). 01 липня 2017 року, в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, позивач та відповідачки уклали договір купівлі-продажу квартири (а.с.12-14), обумовивши питання розрахунку за квартиру, та позивач передав у якості плати за квартиру відповідачам грошові кошти у сумі 25000 гривень. На підтвердження домовленості із відповідачами про купівлю-продаж квартири та отримання грошових коштів за неї, [PERSON] та [PERSON] власноручно написали розписки (а.с.15,16). Після укладення договору позивач [PERSON] безперервно й відкрито володіє та користується разом із родиною та здійснює догляд за квартирою [ADDRESS], утримує прибудинкову територію в належному стані.. З дослідженого судом п.2.1 та п.2.3 договору від 01.07.2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] та позивач [PERSON], зобов'язалися в строк не пізніше 01 грудня 2017 року здійснити нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] та здійснити державну реєстрацію правочину, відповідно до вимог діючого законодавства України. Суд приходить до висновку, що у зазначений строк, відповідачі [PERSON] та [PERSON], ухилилися від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири з огляду на те, що співвласниця квартири, матір відповідачів, [PERSON], померла [INFO] року, про що відповідачки під час домовленості із позивачем [PERSON], останнього не повідомляли. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], документів, підтверджуючих переоформлення права власності в порядку спадкування на частку квартири [ADDRESS], як і оригіналів правовстановлюючих документів на помешкання не мають, оскільки після передчасної смерті нотаріуса Білокуракинського районного нотаріального округу [PERSON] у 2013 році, до якого зверталися відповідачки за оформленням спадщини, документи спадкової справи було здано до архіву обласного управління нотаріату м. Луганськ. Загальновідомо, що Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ. Статтею 1 Закону визначено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. 30 жовтня 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1053-р, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (зазначене розпорядження є чинним відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/18327/14 від 09 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 04.2015р.). Крім того, згідно додатку до вказаного розпорядження та постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2015р. № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст,селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» до визначених на законодавчому рівні пунктів належить і місто Луганськ, яке тимчасово перебуває під окупацією. Згідно Закону України №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями в Донецькій та Луганській областях» на сьогоднішній день на території Луганської області триває операція об'єднаних сил. Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014р. тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. З огляду на існуючі обставини, суд констатує, що переоформлення частки в порядку спадкування після померлої [INFO] року співвласниці [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не можливо, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на квартиру разом із спадковою справою знаходяться на тимчасово окупованій території у м. Луганськ. Інвентаризаційна вартість квартири [ADDRESS], згідно довідки-характеристики №32 від 27 лютого 2018 року, виданої КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» станом на дату подання позову складає 142577,52грн. (а.с.11). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв'язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до вказаної домовленості позивач передав відповідачам 25000 грн. в рахунок вартості нерухомого майна, а відповідачі відповідно вищевказану квартиру та обіцяли посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально. Але, не виконуючи тривалий час взяті на себе обов'язки по нотаріальному посвідченню договору, відповідачі безповоротне ухилилися від подальшого його посвідчення та натепер остаточно втрачена можливість посвідчення договору нотаріально, оскільки відповідачі не мають оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, внаслідок чого порушуються права позивача, а тому є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дійсним. Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позову сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову. Судом встановлено, що позивач при обрахуванні суми судового збору для сплати до бюджету,виходив не із суми вартості майна, зазначеного у договорі купівлі-продажу від 01 липня 2017 року у розмірі 25000 грн., а із більшої вартості, встановленої інвентаризаційною оцінкою КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» у сумі 142577,52 грн, що повністю відповідає положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної Державної податкової інспекції України. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач [PERSON] письмовими доказами по справі довів правомірність та обґрунтованість позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved