Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~із позовом\~до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, вказуючи, що 26.06.2015 року між ними було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав грошові кошти в сумі 423\~800 грн. та зобовязується повернути відповідачу до 23.10.2015 року. Однак [PERSON] даних коштів не отримував і був змушений підписати договір під впливом тяжких для нього обставин. Оскільки з 2013 року сторони вели спільний бізнес та з метою збереження коштів після придбання ними автомобіля марки CITROEN, в жовтні 2013 року уклали договір позики на суму 65\~000 грн. і договір застави транспортного засобу марки МАN 8.163, який належав сину позивача [PERSON] Проте останній продав даний автомобіль без отримання згоди відповідача. Позивач сплачував відповідачу кошти в рахунок погашення за договором позики на 65\~000 грн., однак з 2015 року в нього почались фінансові труднощі на роботі, погіршились відносини з відповідачем і останній в червні 2015 року звернувся до позивача з вимогою про укладення договору позики у 20\~000 дол. США, та повідомив, що в разі відмови укладати такий договір звернеться у поліцію із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 388 КК України відносно сина позивача. Сума в 20\~000 дол. США буде компенсацією за те, що син позивача відчужив заставний автомобіль і що [PERSON] не буде звертатись в правоохоронні органи. Просить визнати недійсним договір позики від 26.06.2015 року. В судове засідання позивач та його представник не зявились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, під час попереднього судового засідання представник позивача підтримувала позовні вимоги. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, просять відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. 17.12.2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Представники позивача вважають за можливе провести розгляд справи за даної явки сторін, на підставі наявних доказів. За таких обставин по справі суд вважає за можливе провести розгляд справи за даної явки сторін, на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представників відповідача, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав грошові кошти в сумі 423\~800 грн. та зобовязується повернути відповідачу до 23.10.2015 року. Копія договору додається. Позивач зазначає, що був змушений підписати договір позики на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжких для нього обставин і з цих підстав просить визнати договір недійсним. [PERSON] посилається на ст.233 ЦК України, та вважає, що обставина вчинення членом сімї позивача кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України (злочину невеликої тяжкості, із можливою санкцією - штраф 8500 грн.) є достатньою підставою для визнання правочину недійсним. Позивач у позовній заяві вказує на обставини, які не мають підтвердження належними та допустимими доказами. Зокрема в матеріалах справи міститься протокол допиту свідка [PERSON] від 20.07.2017 року, в якому він попереджався про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України та протокол допиту потерпілого [PERSON] від 04.05.2017 року. Відповідно до наданих [PERSON] показів, він дійсно отримував від [PERSON] грошові кошти. Про існування тяжких обставин не повідомляв. Відповідно до наданих [PERSON] показів, від дійсно передавав кошти у позику. Про факт продажу заставного майна дізнався лише після закінчення термінів розрахунку по договору. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Отже, для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину, чим друга сторона правочину скористалась. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином. Суд вважає, що вчинення кримінального правопорушення сином позивача у 2013 році не може вважатись тяжкою обставиною. Крім того, дана обставина була відома лише позивачеві, та не повідомлялась відповідачу, що виключає можливість використання даної обставини відповідачем. Виконання свого зобовязання, щодо повернення отриманих у позику коштів, не є для позивача «вкрай невигідними умовами». Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів ї сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин де було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, дана позиція наведена у п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутство, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). Лист Верховного Суду України від 24.11.2008 "Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача відсутні як «тяжкі обставини», так і «вкрай невигідні умови». Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 лютого 2018 року в справі №910/9452/17, щодо питання про застосування інституту позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що порушення сторонами було допущено саме в момент укладення спірних договорів, тобто 26.06.2015 року, то саме в цей момент повинні були знати про це. Аналогічний висновок щодо застосування норм статті 261 Цивільного кодексу України та визначення початку перебігу позовної давності викладений у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №915/1437/13. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, а саме 14.11.2018 року, суд приходить до висновку, що заява про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню, а тому позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed