Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивачка просить визнати недійсними договори купівлі-продажу: №5/244 від 17 січня 2019 року - автомобіля марки Renault модель - Маster, колір - білий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 2464 куб, рік випуску - 2008, номер кузова (шасі рами) - [NUMBER] , державний номерний знак до продажу - [NUMBER] , після продажу - [NUMBER] , який укладений в ТСЦ №2642; №26-2/2019/1268362 від 15 січня 2019 року - автомобіля Fiat модель Doblo 2007 року випуску, колір - сірий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 1248 куб, номер кузова (шасі рами) [NUMBER] , державний номерний знак до продажу - [NUMBER] , після продажу - [NUMBER] , який укладений в ТСЦ №2642. Визнати автомобілі: марки Renault модель - Маster, колір - білий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 2464 куб, рік випуску - 2008, номер кузова (шасі рами) - [NUMBER] , державний номерний знак до продажу - [NUMBER] , після продажу - [NUMBER] ; марки Fiat модель Doblo 2007 року випуску, колір - сірий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 1248 куб, номер кузова (шасі рами) [NUMBER] , державний номерний знак до продажу - [NUMBER] , після продажу - [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] . Стягнути з відповідачів у солідарному порядку на її користь всі витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 24 грудня 1988 року між нею, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , було укладено шлюб, який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 236. Згодом їх сімейні стосунки почали погіршуватись. Відповідач неодноразово підіймав на неї руку, а після чергового побиття у 2016 році вона змушена була від нього втекти і з того часу вони проживають окремо один від одного: він залишився жити у спільно збудованому нами під час шлюбу будинку за адресою: [ADDRESS] , а вона - по [ADDRESS] . З того часу вона фактично не має доступу до цього будинку. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2019 року справа № 343/55/19 шлюб між ними було розірвано. Ще в період перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти ними було придбано 3 автомобілі: 1.У 2000 році - автомобіль марки Renault модель - Trafic кузов [NUMBER] , 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Його власником згідно Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] записана вона, [PERSON] 2. 27.08.2013 року - автомобіль марки Renault модель - Маster, колір - білий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 2464 куб, рік випуску - 2008, номер кузова (шасі рами) - [NUMBER] , державний номерний знак до продажу - [NUMBER] . Згідно Свідоцтва про реєстрацію ТЗ власником даного автомобіля був записаний [PERSON] . Факт купівлі цього автомобіля підтверджується довідкою про розмитнення автомобіля Renault Маster ДКД - ЕЕ № [NUMBER] від 27.08.2013 року 3. 27.08.2013 року - автомобіль Fiat модель Doblo 2007 року випуску, колір - сірий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 1248 куб, номер кузова (шасі рами) [NUMBER] , державний номерний знак до продажу - [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ власником даного автомобіля був записаний [PERSON] . Факт купівлі цього автомобіля підтверджується довідкою про розмитнення автомобіля Fiat Doblo ДКД- [NUMBER] від 27.08.2013 року. У 2014 році 2-й і 3-й вище вказані автомобілі були переобладнані на: напівпасажирський - Renault Trafic і пасажирський - Fiat Doblo. З 2016 року всі 3 автомобілі постійно перебували у володінні і користуванні її колишнього чоловіка - [PERSON] , жодного доступу вона до них не мала і не має до цього часу. Щодо автомобіля Renault Trafic, то він у напіврозібраному стані напевно перебуває у будинковолодінні по [ADDRESS] , де на даний час відповідач проживає вже з іншою жінкою. Щодо двох інших автомобілів, то їй стало відомо, що відповідач їх незаконно і без її згоди продав і зараз вони мають інші реєстраційні номери: автомобіль марки Renault модель - Маster, 2008 року випуску, реєстраційний номер до продажу - [NUMBER] , після продажу - [NUMBER] ; автомобіль марки Fiat модель Doblo, 2007 року випуску, реєстраційний номер до продажу - [NUMBER] , після продажу - [NUMBER] . З метою захисту свого порушеного права в квітні 2019 року вона звернулась з позовом про поділ майна подружжя Після відкриття провадження в справі №343/775/19, під час підготовчого судового засідання її представником було заявлено клопотання про витребування доказів у Калуському МРЕВ. На запит суду Територіальний сервісний центр №2642 надав відповідь за №5350/2019 від 19.08.19, згідно якої: автомобіль марки Renault модель - Маster, 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 15.01.2019 року перереєстрований за договором купівлі-продажу на гр. [PERSON] жительку [ADDRESS] ; автомобіль марки Fiat модель Doblo, 2007 року випуску, кузов [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER] , 17.01.2019 року перереєстрований за договором купівлі-продажу на гр. [PERSON] , жительку [ADDRESS] . До відповіді додано копії Договорів купівлі-продажу №5/244 від 17 січня 2019 року та №26-2/2019/1268362 від 15.01.2019 року. Згідно Договору купівлі-продажу №26-2 7019 1268362 від 15.01.2019 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила автомобіль марки Renault модель - Маster, 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] за 236240 гривень. Згідно Договору купівлі-продажу №5/244 від 17 січня 2019 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила автомобіль марки Fiat модель Doblo, 2007 року випуску, кузов [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER] за 10000 гривень. Вищевказані договори слід визнати недійсними з таких підстав: Невідповідності ціни автомобіля Fiat Doblo, 2007 року випуску, вказаної в Договорі купівлі-продажу №5/244 від 17 січня 2019 року (10000 гривень), ринковій ціні автомобіля аналогічної марки та року випуску. За інформацією сайту Авторіа вартість аналогічного автомобіля складає 6000 доларів США, що становить 148510 гривень. Обидва автомобілі були придбані нею з відповідачем в період шлюбу за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя. З аналізу норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вважає, що відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , які є сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу автомобілів, при його укладенні діяли недобросовісно, тобто вони знали про те, що автомобілі придбані під час шлюбу і належать колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , 21.11.2019 рокускористалися своїм правом на відзив, подавши його до суду, в якому зазначили, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215,216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.ст.387, 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного (чи недобросовісного) набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107 цс 12, від 10 червня 2015 року № 6-348 цс 15, від 13 травня 2015 року № 6-67 цс 15. Отже, невірним є спосіб судового захисту про визнання недійсними договорів купівлі- продажу, укладених 15.01.2019р. та 17.01.2019р., оскільки позивачка не була стороною них договорів. Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнанні правочинів недійсними». Як вказано у п. 24 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). При цьому, як виняток, відповідно до абз. 2 п. 30 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-48цс16, у відповідності до якої у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, звертаючись з позовом до суду позивачкою в даній справі обраний не належний спосіб захисту своїх інтересів. Крім цього, в провадженні Долинського районного суду вже знаходиться справа № 343/775/19 про поділ майна подружжя і позивачка у цій справі вправі захистити свої інтереси з врахуванням позиції ППВСУ№ 11 від 21.12.2007р.та позиції ВСУ у справі № 6-48цс16. Відповідно до Постанов ВСУ від 07.10.2015р. у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 зазначено, що «Згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнанні договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, п. 6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого добросовісність. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». Тому доказуванні у даній справі підлягає недобросовісність покупця. Таких доказів до справи позивачкою не долучено, а отже відсутні докази про невідповідність договору купівлі продажу ст.ст.203,215 ЦК України. В даному випадку слід зазначити, що позивачка про розірвання шлюбу звернулась в січні 2019р. Підготовче судове засідання було призначено на 25.01.2019р. Про звернення з позовом до суду в січні 2019р. відповідач-2 довідався 23.01.2019р. після отримання повістки. Тобто на час укладення договорів купівлі продажу відповідач-2 не знав про наміри позивача щодо розірвання шлюбу. Крім цього, обставини на які посилається позивачка в частині невідповідність ціни не відповідають письмовим доказам, а саме на час укладення договорів купівлі продажу автомобілів, спеціалістом було проведено оцінку майна. Тому посилання на невідповідність вартості автомобілів не спростована позивачкою. Так, щодо вартості автомобіля марки Fiat Doblo, то зазначений автомобіль був у пошкодженому стані та потребував ремонту. Саме виходячи зі стану автомобіля зазначений автомобіль було продано за вказану суму. З рішення Долинського районного суду від 25.01.2019р. у справі № 343/55/19 про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем-2 вбачається, що сторони останні декілька років проживали окремо, а їхні зустрічі носили нерегулярний характер при яких позивачка та відповідач- 2 постійно сварились. Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що спірні автомобілі були придбані за спільні сімейні кошти. Транспортні засоби були придбані [PERSON] в період фактичного припинення шлюбних стосунків за позичені ним кошти. В силу того, що зазначені кошти [PERSON] не міг повернути, тому ним було прийнято рішення продати зазначені автомобілі на користь відповідача-1 для повернення позики (а.с.33-34). В судовому засіданні, яке відбулось 22.09.2020 року позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному об`ємі, просила позов задоволити. Суду пояснила, що вона з 1988 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Спочатку вони проживали добре, вели спільне господарство. Вона займалась підприємницькою діяльністю, мала п`ять торгових точок, дохід від яких використовувався на потреби сім`ї, в т.ч. і на будівництво будинковолодіння в с.Мала Тур`я, Долинського району, яке вони почали в 2006 році. З 2009 року чоловік перестав давати кошти на утримання сім`ї, повідомивши, що збирає гроші на купівлю автомобілів. По цій причин, всі матеріальні розходи ( купівлю продуктів харчування, одягу, оплату комінальних послуг) , несла вона. В 2013 році вони спільно з чоловіком вирішили придбати автомобілі: один Фіат моделі Добло для потреб сім`ї, другий Рено моделі Мастер для підприємницької діяльності. Для купівлі автомобілів вона дала [PERSON] 4500 доларів США, які зберігала у своєї мами. Вказані автомобілі були куплені в Республіці Польща. Після купівлі автомобілів, [PERSON] змінив своє ставлення до сім`ї, почав частіше влаштовувати сварки. Спільно, однією сім`єю вона з відповідачем 1 проживали до жовтня 2015 року. 18.10.2015 року чоловік її побив і вона зібравши своє речі поїхала в Польщу.Їх з [PERSON] спільний син повідомив в 2018 році, що батько часто ходить до іншої жінки. Вона вияснила, що та інша жінка [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] . 01.09.2018 року вона прийшла до квартири, де проживала [PERSON] , та постукала у вхідні двері. Коли відповідачка 2 відкрила двері , в середині квартир був [PERSON] . Між ними виник конфлікт. [PERSON] добре знала, що [PERSON] одружений і що вона є його дружиною. В 2019 році відповідач 1, повідомив її, що їде в Росію, щоб переоформити там акції. Однак, як їй стало відомо, насправді [PERSON] разом з [PERSON] полетіли в Єгипет, на відпочинок. На Великодні свята, в понеділок, вона знову прийшла до квартири відповідачки 2 , де зустріла як [PERSON] так і [PERSON] . Між ними знову виникла сварка, під час якої відповідачка 2 кричала, щоб вона віддала свого чоловіка [PERSON] , що будь-якого майна їм не потрібно. Будь-якої згоди на відчуження автомобілів, які вони придбали за спільні кошти, під час перебування у шлюбі, вона не давала. Вважає, що [PERSON] обманув її, оформивши фіктивні договори купівлі-продажу автомобілів. Вказаними автомобілями і до цих пір користується відповідач 1, до недавного часу автомобілі зберігались за адресою [ADDRESS] , де фактично проживає [PERSON] . З їх спільного будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] , відповідач [PERSON] забрав багато речей, які перевіз до [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] адвокат Кажук Б.В. (договір про надання правничої допомоги а.с.18, ордер серії ІФ №072763 а.с.19 ) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі зіславшись на викладені в позовній заяві обставини, просив позов задоволити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Семків М.Н. (ордер серії ІФ №088914 а.с.58 , ордер серії ІФ №088923 а.с.74 ) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зіславшись на викладені у відзиві обставини. Просили відмовити в позові в повному обсязі. Відповідач 1 [PERSON] додатково пояснив, що спірні автомобілі він придбав сам, за свої особисті кошти, дозволу на їх купівлі позивачка не давала. З позивачкою по справі, незважаючи на те, що вони проживали в одному будинку, вони жили як "сусіди". [PERSON] він повідомляв, що буде продавати автомобілі, оскільки у нього є борги. Гроші від продажу автомобілів, він в 2019 році віддав [PERSON] , в якої раніше їх позичав. Відповідачка 2 [PERSON] суду додатково пояснила, що можливо у січні 2019 року вона в м.Калуш придбала два автомобілі, один Фіат Добло, який потребував ремонту , за 10 000 грн., другий Рено Мастер за 7000 доларів США, для підприємницької діяльності. [PERSON] вона знає приблизно 2-3 роки. Про те що він був одружений, їй не було відомо, оскільки він проживав один в с.Мала Тур`я, Долинського району. На момент придбання автомобілів, їй не було відомо, що це спільна власність, оскільки [PERSON] повідомив, що це його автомобілі. З позивачкою по справі вона зустрічалась двічі, коли та приходила до неї на квартиру, вчинила скандали та кликала [PERSON] . З відповідачем 1 вони спільно не проживають. На даний час автомобілями їздить [PERSON] , який на прохання возить її. Суд вислухавши думку учасників процесу, вивчивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Ст. 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін ( ст.81 ЦПК України). Ч.3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.12.1988 року по 25.01.2019 року. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.01.2019 року в справі №343/55/19 шлюб між [PERSON] до [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області 24 грудня 1988 року, актовий запис №236, - розірвано (а.с.8-9). За час перебування в шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] придбали 3 автомобілі, а саме: в 2000 році автомобіль марки Renault модель - Trafic кузов [NUMBER] , 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який за спільною домовленістю був зареєстрований на [PERSON] , на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] . 27.08.2013 року - автомобіль марки Renault модель - Маster, колір - білий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 2464 куб, рік випуску - 2008, номер кузова (шасі рами) - [NUMBER] , що підтверджується копією довідкою про розмитнення автомобіля Renault Маster ДКД - ЕЕ № [NUMBER] від 27.08.2013 року (а.с.10). 27.08.2013 року - автомобіль Fiat модель Doblo 2007 року випуску, колір - сірий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 1248 куб, номер кузова (шасі рами) [NUMBER] , що підтверджується довідкою про розмитнення автомобіля Fiat Doblo ДКД- [NUMBER] від 27.08.2013 року (а.с.11). Спірні автомобілі були зареєстровані та значилися за відповідачем [PERSON] . Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності на автомобілі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Ч.1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми Закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, та не заперечується сторонами,що спірні автомобілі набуті позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] під час перебування в шлюбі. Суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання автомобілів марки Renault модель - Маster 2008 року випуску та Fiat модель Doblo 2007 року випуску особистою приватною власністю відповідача 1, свідчить, що у суда відсутні підстави вважати, що таке майно(автомобілі) належить виключно відповідачу [PERSON] , оскільки докази на спростування презумції спільності майна, набутого у шлюбі - відсутні. Спір про поділ майна подружжя, заявлений [PERSON] до [PERSON] , на даний час перебуває в провадженні Долинського районного суду, Івано-Франківської області (справа №343/775/19). За вимогами ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя- на розпорядження майном, яке підлягає державній реєстрації, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Саме до такого правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року, в справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, яка вказала, що "У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Водночас, Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до ст. 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи- контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору". Такий же аналогічний по суті правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року , справа №430/1281/14-ц, провадження №61-43510сво18. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивачка по справі являється її дочкою. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, разом їздили по ринках, щоб заробити гроші на будівництво будинку.Коли позивачка разом з колишнім чоловіком , [PERSON] ,вирішили придбати автомобілі, дочка прийшла до них в квартиру, яка знаходиться на [ADDRESS] і взяли 4500 доларів США, які вона зберігала у них. Відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршились, коли колишній зять повідомив, що поїхав в Росію, щоб переоформити акції, а насправді поїхав разом з [PERSON] на відпочинок у Єгипет. Вона разом з дочкою [PERSON] , ходили до квартири, де проживає [PERSON] , щоб вияснити всі обставини, і там у них з [PERSON] виник конфлікт. [PERSON] в той час заховався на третьому поверсі. При передачі грошей [PERSON] відповідачу [PERSON] , вона не була. Таким чином, дослідивши всі надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що оскільки спірні автомобілі марки Renault модель - Маster 2008 року випуску та Fiat модель Doblo 2007 року випуску набуті сторонами за час шлюбу, а тому являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] , про те, що спірні автомобілі , придбані за особисті кошти, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами, а тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на транспортні засоби покладається на відповідача [PERSON] . Згідно з ст.328, ч.5 ст.656 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3ст. 65 СК України). Згідно із вимогами ст.203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що спірні автомобілі марки Renault модель - Маster 2008 року випуску та Fiat модель Doblo 2007 року випуску, які були зареєстровані за відповідачем [PERSON] , придбані сторонами під час шлюбу, а тому за змістом ст. 70 СК України, ці автомобілі належать подружжю на праві спільної сумісної власності. 15 січня 2019 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу 2642/2019/1268362 транспортного засобу марки Renault модель - Маster, 2008 року випуску, колір - білий, номер кузова (шасі рами) - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] (а.с.17) Згідно копії договору купівлі-продажу №5/244 від 17.01.2019 року між комісіонером ТОВ «Автоскай» в особі директора Даниленко О.Ю. та [PERSON] , (комітент) було укладено договір, за яким комісіонер зобов`язується передати майно у власність покупцю , а покупець зобов`язується прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму. Майно має такі характеристики: Fiat модель Doblo 2007 року випуску, номер кузова (шасі рами) [NUMBER] (а.с.16). З копії відповіді Регіонального сервісного центра МВС в Івано-Франківській області № 31/20-195 від 19.08.2020 року (а.с.91) вбачається наступне: автомобіль марки Renault модель - Маster, 2008 рік випуску, кузов [NUMBER] , державний номерний знак - [NUMBER] , 15.01.2019 року перереєстрований за договором купівлі-продажу на гр. [PERSON] , жит. [ADDRESS] : автомобіль марки Fiat модель Doblo 2007 рік випуску, кузов [NUMBER] , державний номерний знак - [NUMBER] , 17.01.2019 року перереєстрований за договором купівлі-продажу на гр. [PERSON] , жит. [ADDRESS] . Належних та допустимих доказів того, що фактичне розпорядження спірними автомобілями відповідачем [PERSON] , було здійснене з відома (письмової та нотаріально посвідченої згоди) позивачки [PERSON] матеріали справи не містять, а позивачка в категоричній формі це заперечує. Реєстрація спірних автомобілів на відповідача [PERSON] , при їх придбанні не замінює собою необхідності отримання саме письмової згоди другого з подружжя ( в т.ч. і колишнього) на вчинення стосовно даних автомобілів договору їх відчуження, оскільки автомобілі є цінним майном і правочин щодо розпорядження таким спільним майном підлягає державній реєстрації. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що спірні автомобілі придбані позивачкою та відповідачем 1 під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] мав право розпоряджатися автомобілями тільки за взаємною згодою з [PERSON] , однак, такої згоди не запитував і діяв за межами її волевиявлення. Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. В врахуванням вищенаведеного , суд приходить до висновку ,що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - підлягає до задоволення. Щодо вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного: Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи слідує, що позивачкою було сплачено судовий збір в сумі 1536,80 грн. що підтверджується квитанціями (а.с.1, 2). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1536,80 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки. Згідно п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження понесених позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано договір про надання правничої допомоги [PERSON] , адвокатом Кажуком В.Б. від 20.03.2018р.(а.с.18) , акт виконаних робіт від 31.10.2019р., (а.с.21), відповідно до якого загальна сума витрат становить 3000,00 грн. та квитанція №65 від 28.10.2019р., про сплату гонорару (а.с.24). Враховуючи вищенаведене, з відповідачів слід стягнути на користь позивачки 3000,00 гривень понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ст. ст. 60,61,65,70 СК України,

Outcome: approved