Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] 29.07.2014 року звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням подальших змін, просила визнати недійсним договір оренди землі від 15.01.2007 року за № 222, укладений між нею та ПСП «Агрофірма «Краснопільська» та зареєстрований у Державному реєстрі земель 16.04.2007 року за № 040700700026, а також стягнути з відповідача на свою користь сплачені судові витрати. У обгрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що вона на підставі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] від 25.01.2005 року є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 10.48 га, розташованих за межами населеного пункту у межах території Краснопільської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у тому числі ділянки площею 10.02 га, кадастровий номер [NUMBER], та площею 0.46 га, кадастровий номер [NUMBER]. До видачі вказаного державного акта на право власності на земельні ділянки позивачці на підставі відповідного сертифікату належало право на земельну частку (пай), щодо якої сторонами 01.01.2001 року було укладено відповідний договір оренди землі, після цього будь-яких інших договорів оренди землі позивачка з відповідачем не укладала та була впевнена у чинності договору оренди земельної частки (паю), за яким отримувала орендну плату. У жовтні 2012 року позивачка була прийнята на роботу в ПСП «Агрофірма «Краснопільська» та довідалась про існування оспорюваного договору, який вона не укладала і не підписувала, не надавала копію державного акта на землю та не підписувала акт приймання-передачі земельної ділянки. Тому, бажаючи самостійно обробляти земельну ділянку, позивачка звернулась до відповідача з заявою про розірвання договору оренди землі від 15.01.2007 року, на що відповідач відмовив. Посилаючись на те, що укладення договору оренди землі від 15.01.2007 року відбулось поза її волевиявленням, оскільки договір вона не підписувала та не схвалила його підписання іншою, невідомою, особою, позивачка просила визнати вказаний договір недійсним. У судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснила, що договір оренди землі підписано невідомою їй особою, протягом дії договору вона отримувала від відповідача кошти за користування земельною ділянкою. Представник відповідача проти позову заперечувала, надала письмове заперечення, у якому просила у позові відмовити у зв»язку з фактичним схваленням позивачкою спірного договору оренди, за яким позивачка щороку отримувала орендну плату у розмірі, зазначеному в договорі від 15.01.2007 року, що повністю відповідає меті позивачки як сторони договору оренди, власноруч передала відповідачу для укладення договору державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, копія якого обов»язково додається до договору. Крім того, відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», після позивачкою отримання державного акта на право власності на землю сертифікат на земельну частку (пай) у неї було вилучено та договір оренди земельної частки (паю) від 25.12.2000 року втратив свою силу, що передбачено також і розділом 4 договору від 25.12.2000 року. Також посилалась на недоведеність того факту, що позивачка не підписувала спірний договір оренди землі. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, і сторонами не оспорюється, що позивачка на підставі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] від 25.01.2005 року є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 10.48 га, розташованих за межами населеного пункту у межах території Краснопільської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у тому числі ділянки площею 10.02 га, кадастровий номер [NUMBER], та площею 0.46 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.6). До видачі вказаного державного акта на право власності на земельні ділянки позивачці на підставі відповідного сертифікату належало право на земельну частку (пай) розміром 11,25 умовних кадастрових гектара вартістю 30738 грн., щодо якої сторонами 25.12.2000 року було укладено відповідний договір оренди земельної частки (паю) строком на 5 років з 01.01.2001 року по 20 грудня 2005 року (а.с.10). Згідно з розділом 4 вказаного договору оренди земельної частки (паю), після отримання земельної частки в натурі і укладання договору оренди земельної ділянки між сторонами цей договір припиняє свою дію. Відповідно п. 17 розд. Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право приватної власності на землю. Таким чином, з часу отримання позивачкою державного акта на право приватної власності на землю вона набула статусу власника земельних ділянок, тобто змінився предмет оренди та статус орендодавця, а тому договір оренди земельної частки (паю) від 25.12.2000 року є припиненим. Після отримання позивачкою державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] від 25.01.2005 року належна позивачці земельна ділянка з володіння та користування відповідача не вилучалась, а 15 січня 2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 10.02 га, належної позивачці, строком на 10 років, який зареєстровано у Державному реєстрі земель 16.04.2007 року за № 040700700026 (а.с.8). Вказаний договір замість позивачки підписано іншою особою, що вбачається з висновку судової почеркознавчої експертизи № 1056 від 12.12.2014 року. Разом з тим, договір виконувався сторонами; на виконання вказаного договору відповідачем виплачувалась позивачці орендна плата, зокрема, у 2014 році - 5807,71 грн. 2013 році - 5807,71 грн. (а.с.25), у 2012 році - соломою на суму 450 грн. (а.с.27) та коштами на суму 5357,71 грн. (а.с.30,32), що позивачкою не заперечується. За змістом ст.ст.13,14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, що діяла на час укладення договору, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Частиною першою статті 20 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Відповідно до статті 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. За змістом статей 1, 13 Закону України "Про оренду землі" основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Оскільки позивачці було відомо про припинення дії договору оренди земельної частки (паю) від 25.12.2000 року, проте вона щороку отримувала орендну плату у розмірі, обумовленому договором оренди землі від 15 січня 2007 року № 222, з моменту його укладення, зазначене, на думку суду, свідчить про наявність волевиявлення позивачки на укладення спірного договору та дотримання основної мети договору - своєчасне отримання орендної плати. Суд критично ставиться до пояснень позивачки про те, що вона не знала про існування спірного договору та не схвалила його підписання невідомою їй особою, оскільки, як встановлено судом, позивачці було достовірно відомо про закінчення дії договору оренди земельної частки (паю) від 25.12.2000 року, оскільки примірник договору знаходився у її розпорядженні, та про перебування її земельної ділянки у користуванні відповідача, за що позивачка отримувала орендну плату протягом семи років (з 2007 року), що позивачкою не заперечується. Крім того, посилання позивачки на її звернення до відповідача з заявою про розірвання договору оренди землі (а.с.9) також, на думку суду, свідчить про те, що позивачкою спірний договір сприймався як дійсний. Суд зважає також на посилання відповідача щодо власноручної передачі позивачкою відповідачу для укладення договору державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, оскільки з тексту спірного договору (п.43) вбачається, що його невід»ємними частинами є, зокрема, документи, що посвідчують як особу позивачки, так її право на земельну ділянку (ксерокопії паспорта, кода, державного акта на землю, кадастровий план, акт встановлення меж земельної ділянки). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-84цс14, з урахуванням норм ч.1 ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Виходячи із аналізу встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивачкою не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем її прав, свобод чи інтересів у результаті укладення спірного договору. Суд не бере до уваги посилання сторін на норми ЦК України, що регулюють відносини представництва, оскільки відсутні будь-які дані, що свідчать про участь представника позивачки в укладенні спірного договору. Виходячи з викладеного вище,

Outcome: dismissed