Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в обгрунтування якого зазначила, що вона та [PERSON] почали спільно проживати однією см`єю на прикінці травня 2014 року в квартирі [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві приватної власності, вели спільний бит, мали спільні кошти, займалися будівцитвом гаража, працювали на одному підприємстві, вона була зареєстрована і його квартирі. Спільних дітей не мали, але проходили обстеження з метою подальшого створення повноцінної сім`ї та укладення шлюбу. [INFO] [PERSON] помер і його похованням займалася вона. Інших родичів у нього не було. Після його смерті залишилося майно у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,0035 га, кадастровий номер 4412900000:05:033:0055, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та розташований на цій ділякці гараж № [NUMBER] , які перебували у приватній власності [PERSON] та були придбані та побудовані при їх спільному житті. Просила встановити факт спільного проживання позивача та [PERSON] з 01.06.2014 року та визнати за нею право вланості на Ѕ частину земельної ділянки та гаражу. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали та просили його задовольнити, в своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені в позові. Представник відповідача не погодилася із позовом, просила відмовити у його задоволенні. вважає, що факт спільного проживання не надає позивачу визнання за нею права власності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її кафе розташоване біля будинку [ADDRESS] . В 2013 році в зазначеному будинку придбав квартиру [PERSON] та став заходити до неї у кафе на каву. Наприкінці квітня 2014 року він познайомив її із позивачемі представив її своєю жінкою і говорив, що [PERSON] веде його справи. З того моменту вона постійно їх бачила разом. Було видно, що вони проживали однією сім`єю. Свідок [PERSON] пояснив, що він знайомий із померлим [PERSON] з 2017 року і у них були дружні стосунки. Дійсно, позивач і [PERSON] проживали однією сім`єю, говорили йому, що разом проживають тривалий час. Свідок [PERSON] пояснив, що він був головою правління ОСББ будинку [ADDRESS] . в грудні 2014 року від [PERSON] він дізнався про те, що у останнього є дружина, яка поживає разом з ним, та спільний з нею бізнес. Коли він приходив до [PERSON] у його квартиру він там бачив позивача. Оформлення земельної ділянки та будівництва гаражу [PERSON] займався сам. З січня 2015 року по 2018 рік він був відсутній у м.Сєвєродонецьку. Літом 2020 року [PERSON] говорив йому, що шукає людину для допомоги [PERSON] по бухгалтерії. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона знала [PERSON] до початку бойових дій в 2014 році і у них виникли дружні відносини. Вона знає, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом, а в червні 2014 року після того, як почалися обстріли, [PERSON] та [PERSON] приїхали до неї на дачу. Вона вважала їх сімейною парою, при ній вони обговорювали битові питання. Потім вони постійно підтримівали стосунки і останні приїжджали до неї у гості. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом [PERSON] по площадці у під`їзді. [PERSON] та [PERSON] стали постійно проживати разом у квартирі [ADDRESS] . з 2014 року і з цього моменту у них виникли сімейні відносини, які тривали до смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що він знав [PERSON] з 2008 року. Перший раз він побачив [PERSON] навесні 2015 року і [PERSON] представив її своєю жінкою. Він вважав її супругою [PERSON] , так як у них був спільний бізнес. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона працювала у магазині [PERSON] та [PERSON] з 2019 року. [PERSON] та [PERSON] приїжджали та покидали магазин разом. Вона вважала їх сімейною парою, декілька разів була у них вдома в квартирі по [ADDRESS] . після звільнення підтримувала дружні стосунки з ними. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є мамою позивача. Про існування [PERSON] у житті доньки вона дізналася взимку 20104 року, а в травні вже познайомилася з ним. Наприкінці травня [PERSON] переїхала на проживання до [PERSON] у його квартиру. Проживали спільно без укладання шлюбу, говорили, що у [PERSON] немає часу. Почали будувати гараж, обидва проходили лікування, міркували про дітей. У неї був ключ від квартири [PERSON] , а кореспонденція надсилалася на її адресу. Вона доглядала за [PERSON] , коли він був у лікарні після операції, а [PERSON] займалася бізнесом. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обгрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Водночас, ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що 1. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22.01.2014 року. Зазначена квартира була придбана ним згідно договору куплі-продажу квартири від 26.10.2012 року. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2015 року [PERSON] придбав у власність земельну ділянку загальною площею 0,0035 га, кадастровий номер 4412900000:05:033:0055, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] 05.04.2017 року зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості - [NUMBER], розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40.9 кв.м. [PERSON] був засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє і К» з 2007 року згідно виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та згідно нової редакції статуту 2014 року. [PERSON] помер [INFO] , що піддтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . За його поховання оплачувала [PERSON] , що підтверджується відповідно. Квитанцією № 1125 від 09.10.2020 року. Його батько [PERSON] помер [INFO] , а мати [PERSON] померла [INFO] , про що свідчать свідоцтва про смерть. Листом приватнго нотаріусу Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малахова С.О. від 17.12.2020 року [PERSON] повідомлено про те, що вона прийняла спадщину після померлого [PERSON] , але відсутні докази підтвердження факту родинних зв`язків між ними та рекомендовано звернутися до суду. Листом приватнго нотаріусу Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малахова С.О. від 04.06.2021 року повідомлено суд про те, що 117.12.2020 року ним відкрита спадкова справа № 233/2020 після смерті [PERSON] та наданий витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі. Згідно копії спадкової справи померлого [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] . [PERSON] була прописана за адресою: [ADDRESS] з 22.06.2016 року, що також підтверджується записом у домовій книзі та ксерокопією паспорту. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ВЦА м.Сєвєродонецька Луганської області від 18.12.2020 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 2 особи: [PERSON] з 22.06.2016 року та [PERSON] з 22.01.2014 року. [PERSON] була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів ТОВ «Рант`є і К» 08.11.2017 року відповідно до запису у трудовій книжці. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Суд вважає, що позивачем доведено факт спільного проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.06.2014 року по день смерті останнього [INFO] . На користь цього свідчать реєстрація місця проживання [PERSON] , ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, показання свідків та інші докази, зібрані в матеріалах справи, тобто все те, що дозволяє вважати наявність між [PERSON] та померлим [PERSON] у зазначений період подружніх взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, які свідчили про те, що між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні саме подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, [PERSON] в 2015 році придбав у власність земельну ділянку загальною площею 0,0035 га, кадастровий номер 4412900000:05:033:0055, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а в 2017 році зареєстрував право власності на об`єкт нерухомості - гараж [NUMBER] , розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40.9 кв.м. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд вважає, що за наявності доказів спільного проживання однією сім`єю без укладання шлюбу із [PERSON] , позивач має право на Ѕ частину земельної ділянки та Ѕ частину гаражу, так як в судовому засіданні доказано, що позивач та померлий [PERSON] працювали разом, мали спільні гроші, в тому числі і спільний дохід від бізнесу. А тому слід вважати це майно спільним. В судовому засіданні не представлено відомостей, які б спростували зазначене. Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі "Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини", від 31 липня 2001 року). Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява N 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява N 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява N 54698/00, від 08 червня 2006 року). Враховуючи все вище викладене, а також те, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом, спадщину прийняла у строки, визначені ч. 1 ст. 1270 ЦК України, однак наявність зазначених обставин свідчить про існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що в свою чергу призводить до того, що остання позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину, зареєструвати у встановленому законом порядку спадкове майно та реалізувати своє право власності, суд дійшов висновку про те, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved