Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування його державної реєстрації, визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що його батьки розірвали шлюб 1986 році. Після розірвання шлюбу батько уклав повторний шлюб з [PERSON]. За час вказаного шлюбу у 1990 році вони придбали житловий будинок №36 по вул.Залізничній в м.Фастові Київської області. Договір купівлі-продажу цього будинку було укладено на імя [PERSON]. 16 січня 2011 року батько помер. Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої уввійшла 6/25 частини житлового будинку №100 по вул.Правди в м.Фастові та на 1/2 частину житлового будинку №36 по вул.Залізничній в м.Фастові, яка належала померлому як частка в спільному майні подружжя. Спадкоємцями першої черги за законом є його діти - позивач та [PERSON], які своєчасно подали заяви до нотаріальної контори, внаслідок чого було відкрито спадкову справу. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину не змогли у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. 2015 році брат помер. Позивач, як спадкоємець другої черги спадкування прийняв спадщину після смерті брата через своєчасне подання заяви до нотаріальної контори але отримати свідоцтво не зміг у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів. За рішенням суду за позивачем було визнано право власності на частину спадкового майна. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.09.2014 року після смерті [PERSON], яка померла 16.02.2014 року, житловий будинок №36 по вул.Залізничній в м.Фастові перейшов у власність відповідача але враховуючи, що даний будинок був спільним майном подружжя то 1/2 його частини входить до спадкової маси майна батька позивача. Оскільки на даний час відповідач володіє всім будинком, це призвело до звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги в частині спадкової маси і надала суду пояснення аналогічні викладені в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили і суду пояснили, що відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] При житті відповідачка доглядала спадкодавицю і її чоловіка до смерті, а також похоронила їх. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, судом встановлено, що 16 січня 2011 року помер [PERSON], що пітверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 31 травня 2011 року (а.с.10). Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкодавець заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги спадкового майна за законом були [PERSON], як дружина, що підтверджується актовим записом №307 від 16.07.1988 року складений відділом рацс Фастівського міського управління юстиції у Київській області (а.с.11) та позивач [PERSON] і [PERSON], як діти спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про їх народження (а.с.9,21). Шлюб між матірю позивача та спадкодавцем було розірвано 05.03.1986 році, що підтведжується актовим записом №48 від 05.03.1986 року складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міського управління юстиції у Київській області (а.с.11). Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач та його брат - [PERSON], як спадкоємці, звернулися з заявою до Фастівської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, відповідно до якої було заведено спадкову справу №135/2011 до майна померлого 16.01.2011 року [PERSON] Разом з тим, [PERSON], державним нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.15). Виходячі з умов Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.49 ЗУ Про нотаріат відмова нотаріуса є обгрунтованою. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На момент смерті спадкодавця він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок №36 по вул.Залізничній в м.Фастові Київської області, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого Фастівською міською державною нотаріальною конторою від 30.01.1990 року, р.286 (а.с.70-73). Брат позивача [PERSON] помер 11 вересня 2015 року. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Заповіту померлий не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом у спадкодавця не було. Шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-БК №195237 від 18 липня 2001 року (а.с.22). Позивач звернувся з заявою до Фастівської міської державної нотаріальної контори про прийнятття спадщини відповідно до якої було заведено спадкову справу №60/2016 після померлого 11.09.2015 року [PERSON] однак свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не було видано у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно. [PERSON], звернувся з позовною заявою до суду і рішенням Фастівського міськрайонного суду від 14 вересн 2016 року визнано за ним право власності на 3/25 частини житлового будинку №100 по вул.Правди в м.Фастові Київської області в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], і на 3/25 частини вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] (а.с.25,26). Разом з тим, 16 лютого 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-ОК №299118 від 19.02.2014 року (а.с.52). За життя спадкодавиця залишила заповіт від 01.02.2011 року посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-195, яким вона заповідала все своє майно [PERSON] - відповідачці по справі та [PERSON], [PERSON], які відмовилися від своєї частки на користь відповідачки. Приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області 04 вересня 2014 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1164. до складу спадщини, на яку видано дане свідоцтво уввійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул.Залізничній, 36 в м.Фастові Київської бласті (а.с.84). Позивач в своєму позові посилається на те, що за життя його батько та [PERSON], придбали житловий будинок перебуваючи в зареєстрованому шлюбі і після смерті батька він має право спадкувати 1/2 частину вказаного житлового будинку, як спадкоємець першої черги за законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи вимогу про визнання права власності на частину житлового будинку, суд приймає до уваги, що згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, в зв'язку з чим вважає 1/2 частину вказаного житлового будинку є частка у спільній сумісній власності подружжя. Разом з тим, частина перша ст.1267 ЦК України передбачає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Як встановлено судом, на час смерті батька позивача, спадкоємцями за законом першої черги були позивач, його брат, які вчасно подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини та дружина спадкодавця [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним в спадковому житловому будинку, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Фастівської міської ради №536 від 12 березня 2014 року (а.с.53). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого даним кодексом, він не заявив про відмову від неї. За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати за позивачем на 2/3 частки майна яке входило до спадкового майна після смерті [PERSON] Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 Постанови №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" Пленуму Верхового Суду України роз'яснено, що у відповідності до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2014 року недійсним та визнання за ним права на відповідну частину спадкового майна, оскільки дане свідоцтво про право на спадщину було видано іншому спадкоємцю та встановлено в суді при розгляді даної справи фактів, що призвело до зміни спадкової маси. Також, відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 року, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не є підставою для внесення запису до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав, в зв'язку з чим необхідно скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, набуте на підставі спірного свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Щодо вимог позивача про визнання права власності на частину земельної ділянки, відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Із матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ №584181 від 29.12.2012 року [PERSON] визнана власником земельної ділянки площею 0,0507 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в м.Фастів вул.Залізнична, 36, на підставі рішення Фастівської міської ради №20/20 від 09.02.2012 року (а.с.119). Відповідно до статті 1225 ЦК України Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з положенням ч.2 ст.1225 ЦК України, передбачає, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель і споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч.1 ст.377 ЦК України). Таким чином, суд вважає визнати за позивачем, з врахуванням частки, право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, згідно зі статтею ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial