Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому після подання заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати йому заробітної плати за період з 24.10.2011 року по 03.10.2012 року у розмірі 61164,06 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що йому при звільненні з роботи з ДП ЛНДРТІ 29.07.2011 року нараховану заробітну плату виплатили тільки 03.10.2012 року. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26.06.2012 року стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 29.07.2011 року по 24.10.2011 року. Однак порушенням термінів виплати заробітної плати він має право на стягнення середнього заробітку з 24.10.2011 року по 03.10.2012 року в сумі 61164,06 грн., а тому він змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач його представник позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення викладеним у позові та заяві про зменшення позовних вимог.. Просять стягнути середній заробіток за час затримки виплати позивачу заробітної плати за період з 24.10.2011 року по 03.10.2012 року у розмірі 61164,06 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, та надав письмові заперечення та доповнення до заперечення. Просить позов частково задоволити в сумі 27736,02 грн. (за період з 25.10.2011 року по 09.04.2012 року), а в решті задоволенні позову відмовити з підстав наведених у поданих запереченнях, оскільки вимоги позивача є безпідставними і не ґрунтуються на чинному законодавстві. Прокурор у судому засіданні проти позову заперечив. Просить в задоволенні позову відмовити, оскільки вимоги позивача є безпідставними і не ґрунтуються на чинному законодавстві. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.07.2011 року за наказом №133-к від 29.07.2011 року позивач був звільнений за власним бажанням з роботи з ДП ЛНДРТІ. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Як встановлено судом, при звільненні позивачу не виплачено всі належні йому суми. Однак отримав заборговану заробітну плату 03.10.2012 року, що не оспорюється сторонами. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України,зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін виникає спір. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача частково визнав, а саме в розмірі в сумі 27736,02 грн. за період з 25.10.2011 року по 09.04.2012 року(день арешту останнього рахунку підприємств), однак врешті позову не визнав, у підтвердження своїх заперечень подав докази, які підтверджують, що з 10.04.2012 року відсутність вини відповідача. У справі судом встановлено, що відповідач перебуває у важкому фінансовому становищі у зв'язку з тим, що на відповідача існує значна заборгованість по заробітної платі перед працівниками та інших обов'язкових платежів, Франківським відділом Державної виконавчої служби ЛМУЮ відкрите зведене виконавче провадження - ЄДРВП № 15026541, при виконанні виконавчих документів, що об'єднані в зведене виконавче провадження згідно постанов від 20.10.2008р., 17.03.2009р., 04.03.2011р., 20.09.2011р. на всі, без винятку, розрахункові рахунки підприємства накладено арешт. Дане зведене виконавче провадження було передане на виконання у Головне управління юстиції у Львівській області, що підтверджується відповіддю від 16.05.2014 року за №09.1-46/В9-4471. В матеріалах справи міститься постанова про арешт рахунків ДП ЛНДРТІ від 10.04.2012 року. Арешт проводився згідно відповідних постанов Франківським ВДВС Львівського МЮУ протягом 2008-2012 років, а арешт останнього діючого рахунку підприємства проведений 10 квітня 2012 року. Факт арешту рахунків підтверджується постановами про арешт, які містяться в зведеному виконавчому провадженні. Таким чином, з 10 квітня 2012року по сьогоднішній день всі без винятку рахунки підприємства знаходяться під арештом. Відтак, не проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем відбувся не у зв'язку з відсутністю коштів, а у зв'язку з наведеними обставинами, що дає підстави зробити висновок про відсутність вини у не проведенні цього розрахунку. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішень. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Як видно з наведеного, вина ДП ЛНДРТІ з 10 квітня 2012 року (арешт останнього діючого рахунку підприємства) - відсутня, що унеможливило виплату відповідачем заробітної плати працівникам, в тому числі і позивачу вчасно. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Із довідки №255 від 17.07.2014 року Б-910 видно, що середньоденний заробіток позивача становить 237,06 грн.. Суд враховуючи вищезазначене, вважає, що з моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 25.10.2011 року по 09.04.2012 року(день арешту останнього рахунку підприємств) - було 117 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 237,06 грн., а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 27736,02 грн. (117 дні х 237,06 грн.). Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 25.10.2011 року по 09.04.2012 року в сумі 27736,02 грн. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу [PERSON] надано до суду договір № 8 про надання правової допомоги від 04.03.2013 року, укладеного між ним та АК «Мицик і Партнери», квитанцію № 7178 від 12.03.2014 про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 1 000 грн., а також копію довіреності від 04.03.2013, якою [PERSON] уповноважує осіб, які в свою чергу працюють у АК «Мицик і Партнери», на представництво його інтересів (а.с.34-46). При цьому, суд вважає, що слід відмовити понесених витратах позивачу на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн., оскільки з договору про надання правової допомоги не вбачається надання послуг на вказану суму, а також суду на підтвердження вказаного не надано розрахунку та акту виконання робіт на вказану суму. Також позивач та його представник не звертались до суду щоб допустити представника [PERSON], в якості особи, яка надає правову допомогу, і суд з цього приводу не виносив ухвали, як це передбачено у ст.56 ЦПК України. Таким чином, представник позивача брав участь у судових засіданнях із повноваженнями представника, передбаченими ст.44 ЦПК України. Документ про те, що [PERSON] є адвокатом, у матеріалах справи також відсутній. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить висновку, що у даній справі представник позивача приймав участь лише, як представник, а тому, витрати позивача по оплаті послуг представника не можуть бути віднесені до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, а саме: витрати на правову допомогу, у зв'язку із чим останньому має бути відмовлено у відшкодуванні цих витрат у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 277,36 грн.

Outcome: partial