Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою та просить суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у сумі 15 954,24 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.02.2020 року по 17.08.2020 року у розмірі 27153,90 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював у ТОВ "Люмбер Україна" на посаді електрика. Відповідно до наказу № 5-к від 31.01.2020 року його було звільнено по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Однак при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку по виплаті заробітної плати. Також вважає, що на його користь має бути стягнута сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.02.2020 року по 17.08.2020 року у розмірі 27153,90 грн. Позивач в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, якими їх обґрунтовує та на докази, що їх стверджують. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у заочному порядку. Враховуючи викладене та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. До 31 січня 2020 року позивач працював в ТОВ "Люмбер Україна" на посаді електрика та був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі наказу № 5-к від 31.01.2020 року, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с. 4). На дату звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем з виплати нарахованої заробітної плати у розмірі 15954,24 грн., що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість по заробітній платі (а. с. 5). Отже, в день звільнення відповідач повинен був виплати позивачу всю нараховану заробітну плату в розмірі 15954,24 грн. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За таких обставин, суд приходить до висновку, що при звільненні відповідачем не виконано зазначені вимоги чинного законодавства України, а тому з нього підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій у день звільнення, заробітній платі в розмірі 15954,24 грн. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Довідкою відповідача від 14.07.2020 року підтверджується, що середньоденний заробіток позивача становить 207,14 грн., що сторонами не оспорюється. (а.с. 7). Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд

Outcome: approved