Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною, трьохрічного віку, посилаючись на те, що з 21 лютого 2015 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та дружини. Позивач уточнивши позовні вимоги просить суд стягнути з відповідачаи аліменти щомісячно на своє утримання в розмірі 1200 грн. до досягнення дитиною трирічного віку та на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дитину визнав повністю, проти стягнення аліментів на утримання дружини заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2015 року, про що свідчить наявна в справі копія свідоцтва про шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується кпією довідки № 457 від 03.07.2017 року виданою виконавчим комітетом Водянської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області (а.с. 6). Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства"). Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Згідно ч.3 ст.181, ч.1 ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, передбачені ст.182 СК України. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та, що розмір на одну дитину відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Оскільки обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, суд вважає, що відповідач, як батько зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд враховує обов'язок обох батьків утримувати дітей і, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин, призначає аліменти в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу (заробітку) відповідача і до досягнення дитиною повноліття. Частиною 2 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Суд вважає, що відповідач є працездатною особою, а тому має фізичну можливість надавати допомогу на утримання дружини, ним не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що він не має можливості сплачувати аліменти на утриманні дружини, що на його утриманні є інші діти, непрацездатні батьки, він не є інвалідом, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини підлягають задоволенню в сумі 1200 грн. Крім того, суд роз'яснює відповідачу, що у разі зміни його матеріального чи сімейного стану він вправі в порядку статті 192 СК України звернутися до суду з позовом відповідно про збільшення чи зменшення розміру аліментів. Згідно ч.3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об»єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Оскільки при поданні позову позивачка була звільнена від сплати судового збору, то з відповідача відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, необхідно стягнути на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 640 грн. та за вимогу про стягнення аліментів на утримання дружини в розмірі 640 грн., а всього в розмірі 1280 гривень.

Outcome: approved