Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість на загальну суму 597431,47 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 18.04.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 937. Відповідно до умов якого, банк зобовязується надати відповідачу [PERSON] кредит у сумі 59000,00 доларів США. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строку та на умовах, що передбачені даним кредитним договором. Так, 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобовязувалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобовязувалося відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 937 від 18.04.2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до зазначеного договору, сторони свої зобовязання повністю виконали ТОВ «Кредитні ініціативи» передало грошові кошти, а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило свої права грошової вимоги до боржників за кредитним договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення. Зазначає, що первинний кредитор, а саме ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» свої зобовязання за даним кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит у сумі 59000,00 доларів США. В свою чергу відповідач [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобовязання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 27.01.2016 року має прострочену заборгованість: за кредитом 20711,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.01.2016 року складає 514665,36 грн.; по відсотках 2828,64 долари США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 27.01.2016 року складає 70288,75 грн.; по комісії 502,13 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.01.2016 року складає 12477,36 грн., а всього на загальну суму 597431,47 (пятсот девяносто сім тисяч чотириста тридцять одну) гривню 47 копійок. Тому підтримуючи вищевикладене, позивач просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі та стягнути з відповідача [PERSON] дану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати. 09 березня 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 18 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (первинний кредитор) та [PERSON] був укладений кредитний договір. Вважає, що за своїм змістом, вищевказаний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а також інтересам та волі позивача, порушуючи його законні права та інтереси. Так, як вбачається із спірного кредитного договору, Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 59000 доларів США. За користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 12 % річних у доларах США, цільове призначення кредиту на споживчі цілі. Зазначена частина кредитного договору суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України. Чинний ЦК України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання Так, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Також вказує, що на момент укладення договору, курс гривні до долару США становив 505 гривень за 100 доларів, проте на даний час курс долара становить приблизно 2400 гривень за 100 доларів, що є непропорційно великою різницею між курсом валют станом на момент укладення оспорюваного договору та на час його виконання. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку позичальнику необхідно сплачувати значно зросла, в зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан. Виконання даного Кредитного договору, порушило та далі порушуватиме, зважаючи на стрімкий ріст курсу долара США по відношенню до гривні, співвідношення майнових інтересів Позичальника та інтересів Банку, так як останньому має бути повернуто значно більше, ніж було обговорено в день укладення Договору, а також взагалі позбавить позивача того, на що я розраховувала при його укладенні отримання вигідного кредиту. Враховуючи те, що Кредитний договір взагалі, не містить порядку зміни умов договору, який враховував б інтереси Позичальника, умови про порядок припинення Договору, а також, умови, які б встановлювали відповідальність Банку за невиконання чи неналежне виконання умов Договору, що є суттєвими умовами договору (ст. 628 ЦК України), а тому Договір не відповідає вимогам п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону України «Про фінансові послуги». Оскільки зазначені умови, є істотними умовами договору за законодавством України, вважаю, що недійсність вказаних умов вказує на недійсність договору в цілому, з усіма правовими наслідками, які закон з пов'язує з недійсністю правочину. Крім того, вважає, що договір відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (новий кредитор) також підлягає визнання частково недійсним з наступних підстав. Так, внаслідок укладення даного договору відступлення права вимоги відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набули статусу нового кредитора, позичальником якого є [PERSON] Вказує, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Однак, акту приймання передачі документації ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ТОВ «Кредитні ініціативи», а саме оригіналу документу, що підтверджує видачу кредиту та оригінал кредитного договору до позову не додано. Отже, у ТОВ «Кредитні ініціативи» відсутні документи, які засвідчують його права за захистом яких він звернувся до суду. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 937 від 18 квітня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (первинний кредитор) та [PERSON], з моменту його укладення, із застосуванням наслідків його недійсності. Також, визнати частково недійсним Договір відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (новий кредитор) в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 937 від 18.04.2007 року. Крім того, просить відмовити у задоволенні первісного позову ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості у повному обсязі. Представник первісного позивача відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» [PERSON] в судове засідання не зявився, проте надав суду клопотання, в якому просить суд слухати справу в його відсутності, заявлені ТОВ «Кредитні ініціативи» позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Крім того, надав суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в якому зустрічні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні, зустрічний позов підтримала в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» за первісним позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.04.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 937. Відповідно до умов якого, банк зобовязується надати відповідачу [PERSON] кредит у сумі 59000,00 доларів США., а відповідач у свою чергу зобовязується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строку та на умовах, що передбачені даним кредитним договором. (а.с. 6-8). Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобовязання клієнта перед фактором. Згідно із ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне у майбутньому. Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Так, 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобовязувалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобовязувалося відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 937 від 18.04.2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до зазначеного договору, сторони свої зобовязання повністю виконали ТОВ «Кредитні ініціативи» передало грошові кошти, а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило свої права грошової вимоги до боржника за кредитним договорам, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення. (а.с.15-25). Так, судом встановлено, що внаслідок укладення вказаного договору, відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 18.04.2007 року № 937 позичальником згідно якого є [PERSON]. Таким чином, у звязку із невиконанням відповідачем [PERSON] умов вищевказаного кредитного договору, його заборгованість перед ТОВ «Кредитні ініціативи» станом на 27.01.2016 року становить 597431,47 (пятсот девяносто сім тисяч чотириста тридцять одну) гривню 47 копійок, яка складається із заборгованостей: за кредитом 20711,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.01.2016 року складає 514665,36 грн.; по відсотках 2828,64 долари США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 27.01.2016 року складає 70288,75 грн.; по комісії 502,13 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.01.2016 року складає 12477,36 грн. Даний факт заборгованості [PERSON] підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом у валюті договору (а.с. 41). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] не підписував вищевказаний кредитний договір та інші додатки до нього, у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Так, для вирішення питання про належність підпису на вищевказаних документах у справі саме відповідачу [PERSON], 06 вересня 2016 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза. Однак, дана експертиза не була проведена у звязку із відсутністю вільних зразків підпису [PERSON], які є максимально наближені за часом виконання до досліджуваних документів, а також не проведенням оплати експертизи. Отже, та обставина, що відповідачем [PERSON] не виконані зобовязання за кредитним договором № 937 від 18.04.2007 року, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості в сумі 597431,47 (пятсот девяносто сім тисяч чотириста тридцять одну) гривню 47 копійок. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі 8961,47 грн. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 18 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (первинний кредитор) та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 59000 доларів США. За користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 12 % річних у доларах США, цільове призначення кредиту на споживчі цілі. Згідно кредитного договору Позичальника повідомлено, що в разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням цього договору Позичальник свідчить, що йому розтлумачено, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Судом встановлено, що позичальнику повідомлено про сукупну вартість кредиту та всю необхідну інформацію про умови отримання та обслуговування кредиту. Інформація по кредитному договору в повному об'ємі викладена в тексті кредитного договору, з чим позивач в повній мірі погодилася, особисто підписавши кожну сторінку кредитного договору. Також, позивача було ознайомлено з щомісячними платежами, які повинні сплачуватись після отримання кредиту. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009»). Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Однак, як встановлено судом, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з підписанням Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також відповідачем були надані, а позивачем [PERSON] отримані кредитні кошти в розмірі 59 000,00 доларів США. Судом не вбачається підстав для ствердження про невідповідність договорів вимогам законодавства. Також судом встановлено, що позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст. ст. 58-60 ЦПК України доказу на підтвердження того, що даний кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства України та іншим актам цивільного законодавства. Позивач не довів, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надав доказів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору на момент його укладення були погоджені сторонами при їх укладенні. Крім того, посилаючись на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, згідно яких встановлюється правила споживчого кредитування для банківських установ, позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] не взято до уваги те, що зазначені ним Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 були опубліковані 08.06.2007 року, а набрали чинності 12.11.2007 року, а отже не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли між Промінвестбанком та [PERSON] 18.04.2007 року. Так, із матеріалів справи, а саме із додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 214 серія ФК, вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» мають право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг (а.с. 29). Суд вважає, що по суті будь-які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного зустрічним позивачем договору відсутні, а доводи зустрічного позивача [PERSON] та його представника [PERSON]М, з якими вони повязують порушення прав та законних інтересів на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними. Крім того, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовних вимог зустрічного позивача [PERSON] слід відмовити за їх безпідставністю. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved