Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 04.12.2015 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від спільного шлюбу дітей у них немає. Шлюб розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2018 року. Питання поділу майна не вирішувалось. За весь час проживання у шлюбі ним, виключно за особисті кошти, придбано майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 42 кв.м., що розміщена на мансардному поверсі за адресою: [ADDRESS] ; однокімнатну квартиру, загальною площею 42,9 кв.м., що розміщена на мансардному поверсі, за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно залишилось у користуванні відповідачки. Оскільки на момент купівлі даних житлових квартир він з відповідачкою були подружжям та мали між собою довірливі, приязні стосунки, побудовані на почуттях любові та поваги один до одного, ним, в період придбання квартир, прийнято рішення про оформлення права власності житлових квартир на дружину [PERSON] , зважаючи на що, покупцем згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № КЛ2-1-10-38 від 20.10.2017 року та Угоди про відступлення права вимоги майнових прав № У-КЛЗ-4-М-169 від 20.10.2017 року є відповідачка [PERSON] . На підтвердження платоспроможності та можливості придбати дані квартири та інше майно виключно за особисті кошти свідчать докази про отримані/зароблені особисті його кошти у сумі 60 139,87 доларів США, що повністю підтверджує його платоспроможність і можливість придбати дані житлові квартири. При цьому відповідачка, працюючи в одному з мережі ломбардів у м. Івано-Франківську, отримувала незначний дохід у вигляді заробітної плати і, відповідно, не вклала жодних коштів у придбання спірних квартир. Відповідачка подала до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги заперечує, вказуючи, що спірні квартири вона придбала за рахунок коштів, отриманих від продажу належної їй двохкімнатної квартири, якою вона володіла ще до часу вступу в шлюб з [PERSON] . Вказана квартира належала їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.12.2013 року. Відповідно до умов договору до часу вступу у шлюб вона володіла цією квартирою, яка була розташована в [ADDRESS] , загальною площею, 70,2 кв.м. Перебуваючи у шлюбі належну їй особисто двохкімнатну квартиру вона продала по договору купівлі-продажу від 01.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі під № 411. Як зазначено в умовах нотаріально посвідченого договору продаж квартири здійснено за 85 440 грн. Цим же договором і встановлено факт приналежності особисто їй цієї квартири. Відповідачка вказує, що за виручені від продажу двохкімнатної квартири кошти нею в наступному придбавалася трьохкімнатна квартира згідно договору купівлі-продажу від 25.08.2016 року, зареєстрованого в реєстрі № 125, яка розташована у [ADDRESS] та придбана нею за 80 011,00 грн., тобто за вартістю, яка є нижчою, ніж виручені кошти від продажу раніше належного їй житла. 17.10.2017 року вона уклала нотаріально посвідчений договір (зареєстрований в реєстрі під номером 1740) купівлі-продажу трьохкімнатної квартири, розташованої у [ADDRESS] загальною площею 80,5 кв.м., від продажу якої отримала 113 000 грн. За виручені кошти нею в один день 20.10.2017 року укладено два договори купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому, а саме: Договір № КЛЗ-4-М-169 з товариством з обмеженою відповідальністю «Транзитпромпроект» про купівлю однокімнатної квартири, загальною площею 42,0 кв.м., на мансардному поверсі по [ADDRESS] та Договір № КЛ2-1-10-38 про купівлю однокімнатної квартири загальною площею: 42,9 кв.м., на мансардному поверсі по [ADDRESS] . Відносно доводів позову про те, що спірне майно позивачем набуто за рахунок особистих грошових коштів зароблених за весь час шлюбу в сумі 60 139,87 доларів США, позивачка вказує, що такий заробіток позивача нічим не підтверджується, позивач ніде не працював, податків від отриманих сум не сплачував. Фактично усі витрати на проживання їх сім`ї несла тільки вона особисто, її кошти використовувались на всі потреби сім`ї, включаючи оплату за житло, харчування, одяг тощо. Вона була офіційно працевлаштована, що підтверджують записи у трудовій книжці. В судове засідання позивач не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В судове засідання відповідачка не прибула, у матеріалах справи наявний відзив на позов, відповідно до якого відповідачка позовні вимоги заперечує. Від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи без сторони відповідача та заперечення позову. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 04.12.2015 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області за актовим записом № 2362. Від спільного шлюбу дітей не мали. Зазначені обставини встановлені з рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2018 року, яким вказаний шлюб розірвано (а.с. 10-11). Згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене у майбутньому № КЛЗ-4-М-169, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Транзитпромпроект» та [PERSON] , остання придбала у товариства однокімнатну квартиру, загальною площею 42,0 кв.м., на мансардному поверсі по [ADDRESS] (а.с. 12-13). Відповідно до укладеної угоди про відступлення права вимоги майнових прав № У-КЛЗ-4-М-169 від 20.10.2017 року, [PERSON] , за письмовою згодою ТОВ Транзитпромпроект», передала свої права та обов`язки щодо отримання вищевказаної однокімнатної квартири загальною площею 42,0 кв.м., на мансардному поверсі по [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 14). За Договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене у майбутньому № КЛ2-1-10-38 від 20.10.2017 року [PERSON] придбала у ФОП [PERSON] , однокімнатну квартиру [ADDRESS] . (а.с. 15-18). Також з представленої відповідачкою копії договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року, зареєстрованого у реєстрі під № 108.5 вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею, 70,2 кв.м. (а.с. 74). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2016 року [PERSON] здійснила продаж квартири [ADDRESS] громадянці [PERSON] (а.с. 75). 25.08.2016 року відповідачка придбала трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м., згідно Договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2016 року зареєстрованого в реєстрі № 125 (а.с. 76). Як слідує із копії Договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2017 року, [PERSON] продала у гр. [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м. (а.с. 77). Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України\~ встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 78, 79, 80, 81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводами позову позивач покликається на свою платоспроможність в період придбання спірних квартир, долучивши копії банківських виписок та копій заяв на отримання грошових переказів (а.с. 37-51) та вказує про його можливість придбання квартир за особисті кошти, а також зазначає про незначний дохід дружини (відповідачки) у вигляді заробітної плати в одному з мережі ломбардів у м. Івано-Франківську. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували той факт, що спірні квартири були придбані саме за кошти, отримані позивачем від перерахованих коштів по системі банківських переказів. Крім того, відповідачкою, на обґрунтування заперечення на позов, долучено копії договорів купівлі-продажу квартир (а.с. 74-77), зокрема, як слідує з договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2017 року, [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м. (а.с. 77) та 20.10.2017 року укладено договори про купівлю-продаж спірних квартир (а.с. 78-81). Зазначені обставини вказують на платоспроможність відповідачки та спростовують доводи позивача про те, що спірні квартири придбані виключно за його особисті кошти. Відтак, зважаючи, що позивачем, в обґрунтування своїх вимог за позовом, не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження набуття ним права приватної особистої власності на спірне майно, тому позов не підлягає до задоволення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов"язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено критерії, за якими визначається співмірність витрат на оплату послуг адвоката. Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката визначаються, в тому числі на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». В підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу суду відповідачкою було надано копію Договору № 11 від 17.08.2018 року, укладеного між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Станіслав груп» про надання правової допомоги (а.с. 83-84) та копію квитанції № 0.0.1113194321.1 від 20.08.2018 року, згідно якої відповідачка перерахувала на ім`я АО «Станіслав груп» грошові кошти на суму 10 000 грн. 00 коп. Враховуючи викладене, відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені [PERSON] судові витрати в сумі 10 000 грн. підлягають до стягнення з [PERSON] .

Outcome: approved