Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про зняття з реєстраційного обліку відповідачів шляхом визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві власності. У зазначеному будинку зареєстровані вона - позивачка по справі, її доньки [PERSON] , [PERSON] та відповідачі. На підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Український правовий альянс" справа № 1-24\\09 від 25.03.2009 року будинок [ADDRESS] , де проживали два власники, був розділений на два будинковолодіння: [ADDRESS] , після розподілу власником будинку по [ADDRESS] став [PERSON] . Власник будинку [PERSON] по [ADDRESS] - продав свою власність, однак відповідачі залишились зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] і не перереєструвались, у спірний будинок ніколи не вселялись та не проживають, не сплачують комунальні платежі, не несуть витрат по утриманню будинку, у зв"язку з чим у неї як власника будинку існують обмеження у здійсненні користування та розпорядження майном. З метою захисту своїх майнових прав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 27.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судного розгляду. В ході розгляду справи за клопотанням позивача, судом залучені до справи співвідповідач [PERSON] та третя особа: Орган опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, а також позивачкою уточнені позовні вимоги, а саме просить зняти з реєстраційного обліку відповідачів шляхом визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . У судому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі з наведених у позові мотивів, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідачі жодного разу в судове засідання, яке призначалось на 08.05.2019р., 29.05.2019р., 09.07.2019р.,25.07.2019р, 12.08.2019р., повторно не з"явились, хоча належним чином повідомлялись про час та дату судового розгляду справи, причини не прибуття суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання не подавали, відзиву на позовну заяву відповідачами подано не було, а тому за згодою позивача, на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судовому засіванні не заперечив щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представника 3-ої особи дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 265, 281, 282 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно, технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.08.2017 року. Згідно інформаційної довідки від 08.08.2017 року та рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 25.03.2009 року - будинок [ADDRESS] був розділений на два [ADDRESS] ( при розподілі власником будинку [ADDRESS] став [PERSON] , який продав свою власність). Власником будинку [ADDRESS] є позивачка по справі і на її будинковолодінні залишились зареєстрованими відповідачі. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку в будинку [ADDRESS] - відповідач [PERSON] зареєстрована з 06.05.2003 року, відповідач [PERSON] зареєстрований з 28.12.2007 року, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 10.11.2015 року, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 20.02.2018 року, однак з дати реєстрації у даному будинку не проживають, що підтверджується актом ЛКП «Збоїща - 408» від 09.08.2018 року. Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власників, не несуть витрат по утриманню та обслуговуванню будинку у якому зареєстровані, добровільно знятись з реєстрації не бажають. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітні діти набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітні діти не є самостійними суб`єктами житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дітьми залежить від набуття або втрати такого права їх батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у спірній квартирі не проживають. Залишення малолітніх зареєстрованими в спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Приписами ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ч.1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення;2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішення питання про зняття осіб з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Беручи до уваги наведене вище те, що відповідачі не є членами сім`ї власника, відповідачі у зареєстрованому будинку не проживають, витрат по його утриманню не несуть, їх реєстрація перешкоджає власнику реалізації прав на користування та розпорядження своїм майном, а відтак суд приходить до висновку про підставність позовних вимог позивача, а тому їх задовольняє. При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір сплачений позивачем за подання позову.

Outcome: approved