Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, в якому просила стягнути на її користь 34703, 64 грн. середнього заробітку за весь час затримки при звільненні та 5000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що в день звільнення відповідач не провів повний розрахунок по заробітній платі, чим порушив її право на належну оплату праці та завдав моральної шкоди. 08.07.2021 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Позивачка у судове засідання не з`явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути її відсутності, позов підтримала і просила його задоволити. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 13.07.2021 року. 27.07.2021 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки Коростенська районна державна адміністрація Житомирської області не може бути належним відповідачем (правонаступником), оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що Олевська районна державна адміністрація Житомирської області з 06.01.2021 року та по даний час перебуває в стані припинення. Також відповідачем зазначено, що вимоги позивачки є необгрунтованими та не логічними, оскільки позивачка не заперечувала про здійснення з нею повного розрахунку при звільненні не у день звільнення, так як це передбачено законодавством. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. В період з 16.03.1994 року по 31.12.2020 року позивач знаходилась у трудових відносинах з Олевською районною державною адміністрацією Житомирської області. 31.12.2020 року Олевську районну державну адміністрацію, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України за №1635-р від 16.12.2020 року, реорганізовано шляхом приєднання до Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області. 01.01.2021 року по 26.02.2021 року позивачка знаходилась у трудових відносинах з Коростенською районною державною адміністрацією Житомирської області (запис у трудовій книжці а.с.17). 26.02.2021 року позивачка була звільнена в зв`язку з реорганізацією, згідно розпорядження голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області №82-к від 25.02.2021 року. Згідно з Розпорядженням у відповідності до п.2 зазначено обов`язок провести повний розрахунок із звільненим працівником, виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, виплатити вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат відповідно до частини 7 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та видати належно оформлену трудову книжку. На час звільнення позивачки відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 52934 грн. 54 коп. (довідка №9 від 26.02.2021 а.с.20). Відповідно до положень статті 116 КЗпП України (далі - Кодекс) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Згідно заяви позивачки від 23.02.2021 (а.с.41) позивачка в другому абзаці просить провести повний розрахунок та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітних плат, в третьому абзаці остання зазначає, що не заперечує проти виплати належних їй коштів протягом одного місяця з дня звільнення. З огляду на вищезазначене, між сторонами узгоджено період виплати належних позивачці сум, тому суд вважає, що зазначений позивачкою період стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення до моменту розрахунку в кількості 54 робочих дні з вини відповідача, належних звільненій позивачці сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу є необгрунтованими. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки спір про розмір належних звільненому працівнику сум заробітної плати відсутній (відповідач 19.05.2021 року розрахувався з позивачкою), відтак відповідач зобов`язаний виплатити позивачці її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за період з 26.03.2021 року по 19.05.2021 року, що становить 35 робочих днів. Отже, позовна вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню в сумі 22493,10 грн. (згідно довідки №14 від 04.06.2021 року середньоденна заробітна плпта складає 642, 66 грн. а.с.21). Відносно позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237 -1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Дослідженням доказів у цій справі, судом встановлено факт порушення відповідачем законного трудового права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні. Внаслідок такого порушення позивач зазнав душевних та моральних страждань через втрату нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачу завдано моральної шкоди. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки між діями відповідача та заподіяною моральною шкодою позивачу є безпосередній причинний зв`язок і відповідачем належними та допустими доказами не спростовано, що шкоди завдано не з його вини, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є правомірною. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних і моральних страждань, вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння моральної шкоди на суму заявлену до стягнення в розмірі 5000 грн. Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що таким чином розмір шкоди підлягає зменшенню. Відтак, на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 2000 грн. А отже, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст.5,ч.1,п.10 Закону України "Про судовий збір" позивачку звільнено від сплати судового збору. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплачений судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (61,69%).

Outcome: approved