Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у них народилася донька, [PERSON], [INFO]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2016 року, шлюб між нею та відповідачем в справі, [PERSON] розірвано, з того часу вони проживають окремо. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21.07.2016 року з відповідача в її користь стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON]. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає. Дитина постійно проживає разом із нею, за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки № 1990 від 30.05.2018 року, усі витрати по утриманню доньки несе вона самостійно, окрім суми стягуваних аліментів з відповідача. Вона, як мати, має намір забезпечити повноцінний відпочинок дочці [PERSON] в періоди шкільних канікул. З метою належного виконання батьківських обов'язків по вихованню доньки, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, в період навчання у загальноосвітній школі, має намір та можливість розширити її кругозір, ознайомити з культурою сусідніх європейських народів, привити бажання до вивчення іноземних мов. Зокрема, впродовж 2018-2021 р.р. вони з донькою планують з екскурсійною метою відвідати Угорщину, Словаччину, Болгарію, Польщу, Італію інші країни Європейського Союзу (Францію, Німеччину, Австрію, Литву, Латвію, Естонію), а також Чорногорію, Туреччину, Єгипет та Сполучені Штати Америки. Крім того, у період з 01.07.2018 року по 10.09.2018 року та з 20.12.2018 по 20.01.2019 року у неї є можливість поїхати з дитиною за кордон на відпочинок, ознайомити з культурою інших народів, оздоровлення дитини на морі, відвідин бабусі і друзів, а саме до Республіки Італії, м. Козенца, де проживає її бабуся [PERSON]. В період 2018-2020 року планується виготовлення візи США, після якої екскурсійна поїздка в Нью-Йорк, США та відвідин дідуся [PERSON]. Вона з донькою має намір неодноразово виїжджати у Республіку Польща, з червня 2018 року по червень 2021 року з ціллю відвідини сім'ї [PERSON] у м. Кракові. Донька з вересня 2016 року постійно займається в Зразковому ансамблі танцю «Квіти України», який постійно приймає участь в міжнародних фестивалях в різних країнах Європейського союзу та колишніх країнах СНД. Вона неодноразово зверталась в усній та письмовій формі, по телефону, а також за допомогою соцмережі (ВАЙБЕР) до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки [PERSON] у вищезазначені країни, однак її прохання відповідачем були відхиленні або проігноровані. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із позовом. Просить позов задоволити. Позивачка та її представник в судове засідання не з»явились, від [PERSON] поступила письмова заява із клопотанням про розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримує в пловному обсязі та просить задоволити. Представник третьої особи без заявлення самостійних вимог, на стороні позивача- - відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з»явився подав заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечили . Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, причину неявки суду не повідомив. При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 03.10.2018 року про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Як встановлено в судовому засіданні за час перебування сторін в справі, [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі у них [INFO] року народилася дитина - дочка [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] згідно якого батьком неповнолітньої [PERSON], являється відповідач в справі - [PERSON]. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.02.2016 року стверджується, в справі за позовом [PERSON] задоволено позов та вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] Як стверджено копією рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21.07.2016 року судом задоволено позов [PERSON] та вирішено стягувати із відповідача в справі [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1200 грн щомісячно. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, відповідач фактично дитиною не цікавиться, не займається її вихованням, не спілкується з дочкою та не надає матеріальну допомогу. Мати дитини має можливість оздоровлювати дитину за межами України, проте батько дитини не дає згоду на виїзд дитини за межі України. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Долучена до матеріалів справи заява представника органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Пацюркевич Б. від 21.08.2018 року свідчить про те, що останній не заперечує щодо задоволення позовної заяви. Крім цього, враховуючи те, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час практично не спілкуються та відповідач безпідставно не надає згоду на виїзд дитини за кордон, що стверджується відсутністю будь-яких документів які б свідчили про причини ненадання такої згоди. При цьому суд бере до уваги й те, що у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Згідно вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, вимоги [PERSON] являються доведеними в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. На підставі наведеного ст.33 Конституції України , ч.2 ст. 313 ЦК України, ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України", п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року та

Outcome: approved