Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист прав споживачів та визнання договору недійсним мотивуючи вимоги тим, що в кінці червня 2017 року позивачу [PERSON] було запропоновано відновити балкон. Відповідачем [PERSON] було знято мірки з балкону та запропоновано [PERSON] взяти кредит у ПАТ АКБ ,,Львів" за програмою «Енергозбереження». 04 липня 2017 року між ПАТ АКБ ,,Львів" та [PERSON] було оформлено кредитний договір № 36789/08/2017. За умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19726 грн. на строк до 03.07.2020 року для споживчих потреб на придбання та встановлення балкону французький ПВХ WDS, згідно рахунку фактури № 987 від 22.06.2017 року , заставна вартість 28180 грн. за програмою енергетичного збереження для населення Львівщини на 2017-2020 року та/або іншими програмами енергозбереження в залежності від місця встановлення об'єкту кредитування. Видача кредиту здійснюється одноразово з подальшим перерахуванням коштів на рахунок продавця ФОП [PERSON] Відповідачу [PERSON] було передано на його рахунок кошти у розмірі 19726,00 грн.. Відповідач обіцяв встановити балкон до 21.08.2017 року. Також в банку позивач [PERSON] оплатив кілька квитанцій на загальну суму 1643.00 грн. 06.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 100975. Відповідно до умов договору п. 1.1. відповідач зобов'язався організувати роботи з виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій WDS білого кольору , площею 13,26 м2. Відповідно до п.2.1 вартість виробу становила 28180 грн. , п. 2.2 - завдаток склав 19726 грн., п. 2.3 - борг до передачі у власність 8454 грн. Відповідач умови договору належним чином не виконує. Станом на дату подачі позову до суду 06.09.2018 року товар не виготовлено, грошові кошти позивачу не повернуто. Відповідач на телефонні дзвінки не відповідає. 29 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського управління поліції м. Києва по факту вчинення шахрайських дій. У зв'язку з зазначеними порушеннями відповідач [PERSON] має заборгованість - 41227,34 грн. з яких: 39452 грн. - завдаток у подвійному розмірі; 1775,34 грн. - неустойка. Крім того, дружина позивача [PERSON] - [PERSON] не надавала згоди на укладення чоловіком кредитного договору, що суперечить п. 10.11 Кредитного договору, а тому остання вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним. Позивачі понесли втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань,заподіяних незаконними діями відповідача. Позивачі зазнали моральних переживань у зв'язку з порушенням їх прав як споживачів, оскільки товару досі не отримали, а кошти були переведені без законних підстав та в порушення умов кредитного договору. У зв'язку з моральними переживаннями загострились хронічні захворювання, і позивачі змушені були купувати ліки. Моральна шкода визначена у сумі 10000 грн. Позивачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. У відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 04 липня 2017 року між ПАТ АКБ ,,Львів" та [PERSON] було оформлено кредитний договір № 36789/08/2017. За умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19726 грн. на строк до 03.07.2020 року для споживчих потреб на придбання та встановлення балкону французький ПВХ WDS, згідно рахунку фактури № 987 від 22.06.2017 року, заставна вартість 28180 грн. за умови надання позичальником підтвердження про внесення власних коштів у сумі 8454 грн. Кредит надавався за програмою енергетичного збереження для населення Львівщини на 2017-2020 року та/або іншими програмами енергозбереження в залежності від місця встановлення об'єкту кредитування. Видача кредиту здійснюється одноразово, безготівково на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням коштів на рахунок продавця ФОП [PERSON] 06.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № М100975. Відповідно до умов договору п. 1.1. відповідач зобов'язався організувати роботи з виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій WDS білого кольору, площею 13,26 м2. Відповідно до п.2.1 вартість виробу становила 28180 грн. , п. 2.2 - завдаток склав 19726 грн., п. 2.3 - борг до передачі у власність 8454 грн. 04.07.2017 року, між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Львів» та [PERSON] було укладено Договір застави №36789/08/2017/S-1, відповідно до умов якого, для забезпечення виконання зобов'язань згідно Кредитного договору Заставодавець передав Заставодержателю в заставу належне йому на праві власності майно, а саме: балкон французький ПВХ WDS згідно рахунку-фактури №987 від 22.06.2017 - 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. заставною вартість - 28180,00 грн. Відповідачу [PERSON] було передано на його рахунок кошти у розмірі 19726,00 грн., що також підтверджується умовами договору № М100975. Відповідач умови договору належним чином не виконує. Станом на дату подачі позову до суду товар не виготовлено, грошові кошти позивачу не повернуто. Слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Зубрєвою А.І 29.08.2017 року по даному факту були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100100010273 та розпочато досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а саме заволодіння невстановленою особою шляхом зловживання довірою грошовими коштами [PERSON] у сумі 19726 грн. На час розгляду справи в суді кінцеве рішення по вказаному вище кримінальному провадженню не прийнято. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його сторонами вимоги про те, що зміст такого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків. Ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Ухвалюючи рішення у справі про визнання недійсним договору за позовом особи, яка не була стороною оспорюваного правочину, суд повинен встановити, яке невизнане чи оспорюване цивільне право позивача було порушено. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з умов кредитного договору № 36789/08/2017 та договору №М100975 , кошти надані ПАТ АКБ ,,Львів" позивачу [PERSON] на споживчі цілі з подальшим перерахуванням відповідачу [PERSON], а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч.1, 2,5 ст. 10 Закону України ,,Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до положення частини 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Аналізуючи укладений між сторонами договір на виконання замовлення, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені договору №М100975 відповідач погодився з його умовами та отримав 19726 грн. попередньої оплати. Судом не встановлено, що в момент укладання оспорюваного договору були порушені вимоги законодавства України, які б давали підстави на визнання договору укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] недійсним, у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, суд критично ставиться до доводів позивача [PERSON] як на підставу визнання договору недійсним, що під час укладення договору між [PERSON] та [PERSON] нею не було надано згоди на укладання оспорюваного договору, у зв'язку з чим відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] не виконав умови договору від 06.07.2017 року № М100975 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в зв»язку з чим позивач [PERSON] має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором. В зв»язку з чим суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення витрат пов»язаних з укладанням оспорюваного договору від 06.07.2017 року № М100975 та стягненню з відповідача 19726 грн., що були переведені на адресу відповідача в якості предоплати по вказаному договору та стягнення неустойки в розмірі 3% від загальної вартості замовлення. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1,2 ст. 22 Закону України ,,Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, оскільки неправомірними діями відповідача спричинені позивачу [PERSON] моральні страждання, а відповідно моральна шкода та оцінює її в розмірі 2000 грн. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] то суд вважає що вимоги позивача не знайшли свого обгрунтування в ході розгляду справи, так як позивач [PERSON]А не є стороною укладених спірних договору застави №36789/08/2017/S-1, а також договору № М100975 про надання послуг. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, суд прийшов висновку про задоволення позову частково.. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial