Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідачки, яку обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] (колишня дружина сина позивача) була приписана до даного будинку за проханням сина [PERSON], з якою син шлюб розірвав і яка не проживає уже досить довгий час, що підтверджується відповідними доказами, які додаються до матеріалів справи. Після повторного одруження відповідачка змінила прізвище на [PERSON]. Добровільно виписатись відповідачка відмовляється. На даний час, позивач не може отримати субсидію від держави, чи в подальшому продати даний будинок так як прописка відповідача перешкоджає в цьому тому просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. 22.08.2014 року позивач [PERSON], звернувся до суду з додатковою позовною заявою, мотивуючи її тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] (колишня дружина сина позивача) разом із своїма дітьми була приписана до даного будинку після одруження із сином позивача.,з якою син шлюб розірвав і яка не проживає уже досить довгий час, що підтверджується відповідними доказами, які додаються до матеріалів справи. Після повторного одруження відповідачка змінила прізвище на [PERSON]. На даний час, позивач не може отримати субсидію від держави, чи в подальшому продати даний будинок так як прописка відповідача та дітей перешкоджає в цьому, тому просив суд визнати, що [PERSON]-яка також діє як законний представник своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на те, що відповідачка приписалась без його згоди. Відповідачка, [PERSON], в судовому засіданні позов не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позова, оскільки вона свого житла не має. Представник третьої особи, Іванюк Вікторія Миколаївна, що діє на підставі доручення Липовецької райдержадміністрації, в судовому засіданні просить суд в задоволенні позову відмовити, оскільки неповнолітні діти не повинні залишатись на вулиці. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що видане 19 грудня 2013 року, серія СА №474689, [PERSON] являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Факт належності вказаного житлового будинку саме [PERSON] підтверджується також технічним паспортом, виготовленим Вінницьким об'єднаним бюро технічної інвентаризації від 19 лютого 2007 року, за №675. Згідно довідки виконавчого комітету Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 17 червня 2014 року № 493 [PERSON] та її діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] зареєстровані в [ADDRESS], але не проживають. Відповідно до складеного 02.07.2014 року акта депутатом міської ради та сусідами, [PERSON] з 21 квітня 2013 року по даний час не проживає в житловому будинку в [ADDRESS]. Як зазначено у ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом. Із здобутих у справі доказів судом з'ясовано, що в розумінні ст.64 ЖК України та ст.3 СК України, відповідачка [PERSON], була зареєстрована в належному позивачеві на праві приватної власності житловому будинку на правах члена його сім'ї - як колишня дружина його сина, проте з 21 квітня 2013 року там не проживає тобто більш як один рік. Відтак слід констатувати, що вона втратила право на користування цим житлом, оскільки інше не було встановлено домовленістю між нею та власником житла чи законом. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» у п.3, зазначив, що вказавши на необхідність застосування правилст..7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст..405 ЦК України, коли питання стосується зняття з реєстрації члена сім'ї власника житлового будинку. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", від 2006 року, держава охороняє і захищає права і інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. У судовому засіданні представник комісії в справах дітей Липовецької райдержадміністрації Іванюк Вікторія Миколаївна заперечує проти позову [PERSON], оскільки троє дітей можуть опинитись без житла та поповнити лаву безпритульних дітей. Тому суд приходить до висновку, що підстав визнати дітей, втратившими право користування немає, за таких обставин позов в цій частині задоволенню не підлягає. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства, а порушене право позивача підлягає поновленню у спосіб, що передбачений спеціальним нормативно - правовим актом. Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.88 ЦПК України, відповідно до якої присуджує із відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної суми позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial