Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в житловому будинку, що належить їм на праві спільної часткової власності і знаходиться по [ADDRESS] , значиться формально зареєстрованим [PERSON] , відповідач по справі (син та брат позивачів). Зазначають, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 17.04.2010р., добровільно відмовившись від права на користування таким, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.05.2020р. Стверджують, що оскільки відповідач [PERSON] зареєстрований у їх житловому будинку, це не дає їм в повній мірі користуватися їх правами як власників; не сплачує плату за комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні житлового будинку та не приймає участі в спільному побуті, його особистих речей в спірному будинку не має, що свідчить про втрату ним інтересу до такого, однак на їх вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагує. З огляду на наведене просять суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явилися, а подали через канцелярію суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують повністю та просять суд справу розглядати у їх відсутності. Вказали, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, просять залишити за ними. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає повністю та просить суд справу розглянути у його відсутності, оскільки на час розгляду справи перебуватиме за кордоном. Крім того, просив при розгляді справи врахувати, те що він є інвалідом ІІ групи. Ухвалою судді від 31.07.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.09.2020р. закрито підготовче провадження у справі та призначену таку до судового розгляду. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що: - позивачці [PERSON] належить на праві спільної часткової власності - 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №175199125, сформованого 25.07.2019р. (підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії та номер 1783, виданого 25.07.2019р. приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С.); - позивачці [PERSON] належить на праві спільної часткової власності - 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №175195047, сформованого 25.07.2019р. (підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії та номер 1782, виданого 25.07.2019р. приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С.). Відповідач [PERSON] є сином та братом власників та значиться зареєстрованим в житловому будинку [ADDRESS] з 23.02.1990р. і по даний час. Зазначені обставини підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області від 22.05.2020р. №1658 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку, а також копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання. Факт відсутності проживання та користування відповідачем [PERSON] у спірному будинку підтверджується актом обстеження матеріально-побутовим умов малозабезпеченої сім`ї від 22.05.2020р., який складений комісією в складі депутата Судововишнянської міської ради Я.Войціцького, спеціаліста землевпорядника Демчишак Я.; поданими до суду заявами свідків [PERSON] та [PERSON] , згідно яких останній (відповідач) з 17.04.2010року не проживає за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у вказаному вище житловому будинку з надвірними будівлями, який належить позивачам [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності та знаходиться в [ADDRESS] , однак фактично в такому будинку не проживає впродовж більш як 10 років. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328\~ЦК\~України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст.16\~ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391\~ЦК\~України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР\~застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст.405 ЦК\~України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а значиться там лише формально зареєстрованим, не бере участі в його утриманні, а також визнав позовні вимоги, позивачі як власники будинку вправі вимагати визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч.1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріпленні в ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями п.9 ч.1\~ст.5 Закону України "Про судовий збір"\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 18.08.2020р. Пенсійним фондом України відомо, що відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ-ї, а отже звільнений на підставі п.9 ч.1 ст.5 даного Закону від сплати судового збору. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, відповідач позовні вимоги визнав до початку розгляду справи по суті та звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне повернути позивачам [PERSON] та [PERSON] з державного\~бюджету 50\~відсотків судового\~збору,\~що були\~сплачені ними\~при подачі\~позову до\~суду,\~тобто по\~420,40\~грн.,\~а іншу\~частину сплаченого\~позивачами та\~документально підтвердженого\~судового збору\~в розмірі\~по 420,40 грн. із врахуванням думки позивачів залишити за ними (позивачами).

Outcome: approved