Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 06 березня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11311250000, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 130 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 656 500 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою 12,4 % річних та з кінцевим терміном повернення 05.03.2038 року. Одночасно було укладено договір іпотеки № 79176 від 06 березня 2008 року, згідно якого відповідачем було надано позичальнику вищезазначену грошову суму в розмірі 130 000,00 доларів США під забезпечення виконання зобов'язання по договору про надання споживчого кредиту № 11311250000, забезпеченням відповідно договору іпотеки є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Київ, [ADDRESS]. Як вказує позивач, при підписанні даного договору були порушені законі права і інтереси позивача. Договір про надання споживчого кредиту не відповідає законодавству України, що полягає в наступному: договір про надання кредиту надавався для придбання квартири, яка на день його укладення не була власністю позивачки, тобто забезпечення договору в момент його укладення не існувало; позивачу були надані грошові кошти у сумі 130 000 доларів США, що суперечить ч.1 ст.524 ЦК України, якою встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, чим порушено істотну умову договору, що стосується його предмету, так як еквівалент предмету договору споживчого кредиту в національній валюті не може бути предметом договору, оскільки ним є іноземна валюта, а предметом кредитного договору може бути лише українська гривня. Крім того, відповідно ст.9 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, отже, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами не території України є гривня. Таким чином, вважає,що зазначене порушення вимог ЦК України має своїм наслідком недійсність договору в цілому, так як п.1.1 є суттєвою умовою Договору, його предметом. Крім того, позивач вважає, що зміст спірного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на те, що відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, зокрема: існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовану сукупну вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, наприклад, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення і т.д.); строк, на який кредит може бути отриманий; варіанти повернення кредиту і його умови; необхідність здійснення оцінки майна, й, якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється;податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право, або вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію: позитивні і негативні аспекти пропонованих схем кредитування; позивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит; споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ціну продукції визначено неналежним чином, у зв'язку з чим укладений правочин є недійсним. Також зазначив, що банком встановлена плаваюча відсоткова ставка за користування кредитними коштами, отже, ціна договору сторонами не погоджена; у тексті договору банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію;умовами договору банк обмежив позивача в збереженні інформації про його персональні дані, вважає умови договору несправедливими, зокрема встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. У зв'язку з викладеним, позивач просить визнати укладений договір про надання споживчого кредиту недійсним та зобов'язати сторони повернути сплачені грошові кошти згідно офіційного курсу долару США до гривні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з вищенаведених підстав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Надав суду письмові заперечення, посилаюсь на наступне: договір про надання споживчого кредиту № 11311250000 від 06 березня 2008 року був укладений з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо внесення змін та/або доповнень до нього стосується виконання договору, а не його укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні. ПАТ «УкрСиббанк» при укладенні кредитного договору з позивачем дотримався вимог цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», валютного та банківського законодавства. Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку», у разі, якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно, тому укладення одночасно кредитного договору та договору іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором є не порушенням чинного законодавства, щодо зауважень позивача щодо незаконності кредитування в іноземній валюті, АТ «УкрСиббанк» має банківську ліцензію НБУ № 75, письмовий дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року та додаток до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, якими передбачено його право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів в іноземній валюті. Перед укладення кредитного договору на обраних ним умовах і його можливості в подальшому виконувати їх, ПАТ «УкрСиббанк» надав вичерпну і необхідну інформацію [PERSON] як споживачу, надав позивачу інформаційний лист згідно вимог законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» проти позову заперечував, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що посилання позивача на підстави недійсності кредитного договору не відповідають дійсності, так як при укладенні кредитного договору було дотримано вимог цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів» та загальних засад ст.3 ЦК України, укладення одночасно кредитного договору і договору іпотеки не є порушенням чинного законодавства, оскільки відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку», у разі, якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Також вказав, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які необхідні для його дійсності, передбачені ст.203 ЦК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суд не повідомив. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 06 березня 2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11311250000, згідно умов якого, позивачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 130 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 656 500 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою 12,4 % річних та з кінцевим терміном повернення 05.03.2038 року. (а.с. 15-21). Також було укладено договір іпотеки № 79176 від 06 березня 2008 року, згідно якого відповідачем було надано позичальнику вищезазначену грошову суму в розмірі 130 000,00 доларів США під забезпечення виконання зобов'язання по договору про надання споживчого кредиту № 11311250000, забезпеченням відповідно договору іпотеки є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.30-32). Як вбачається з кредитного договору, в ньому зазначені кредитні умови, зокрема: цільове призначення кредиту, умови його забезпечення; форма кредитування; відсоткова ставка; сума кредиту; строк, на який кредит одержаний; порядок повернення кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, що в свою чергу свідчить, що договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості. Підписавши кредитний договір позивач посвідчив свою обізнаність та згоду з умовами кредитного договору (а.с. 21), що в свою чергу спростовує твердження позивача, щодо неотримання ним, перед укладенням договору, інформації про умови кредитування. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст.11 Закону, в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Як вбачається з наданих суду документів, Публічному акціонерному товариству "УкрСиббанк" Національним банком України видано банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 75-2 на право здійснення операцій , визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно додатку до цього дозволу, перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний банк «УкрСиббанк» - це операції з валютними цінностями, а саме: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; ведення кореспондентських рахунків банків (нерезидентів) у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення опре цій за ними; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; операції з банківськими металами на валютному ринку України; інші операції з валютними цінностями на міжнародних ринках. Відповідно до п.«в» ч.4 ст.5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів в кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією Національного банку України, оскільки це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". З вищевикладеного вбачається, що оспорюваний кредитний договір був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов'язків та його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні договору волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме отримання позивачем кредитних коштів, що і було здійснено сторонами. При цьому, конституційні права та свободи позивача, як людини та громадянина, а також права та обов'язки позивача, як споживача відповідачем порушені не були. Таким чином, при укладенні договору про надання споживчого кредиту було дотримано вимог цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів» та загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed