Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надання послуг теплопостачання за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2019 року в сумі 4787 грн. 64 коп., які отримані за адресою: [ADDRESS] . Крім заборгованості за спожиту теплову енергію позивач також просив суд стягнути з [PERSON] нарахований за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2019 року індекс інфляції в розмірі 351 грн. 39 коп. та 3 % річних в сумі 165 грн. 67 коп. Всього просив стягнути 5304 грн. 70 коп. Ухвалою судді від 20 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 09 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено. Також відповідач [PERSON] надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. Зазначив, що згідно позовної заяви ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" здійснює забезпечення тепловою енергією у вигляді гарячої води на опалення нежитлового приміщення відповідача, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12 жовтня 2004 року, укладеного між позивачем та [PERSON] . У додатковій угоді №7 до договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води №2100 від 12.10.2004 року споживачем є фізична особа [PERSON] . Згідно ч. 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Отже на підставі викладеного, договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води №2100 від 12.10.2004 року, є договором приєднання. Оскільки договір №2100 від 12.10.2004 року на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води укладався з ним як із споживачем - фізичною особою, додаткова угода № 7 від 25.01.2016 року до договору №2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12.10.2004 року запропонована йому, як споживачу - фізичній особі. З огляду на це основний договір та додаткова угода є невідповідними чинному законодавству України, а саме основний договір втратив чинність на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Тому визнання пункту 11 додаткової угоди № 7 від 25.01.2016 року до договору №2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12.10.2004 року є безпідставним, оскільки основний договір не приведений у відповідність до закону та втратив чинність. Також зазначив, що його підприємницька діяльність призупинена, у зв`язку з чим він не погоджується з посиланням у п.11.5 додаткової угоди №7 від 25 січня 2016 року до договору №2100 на ЗУ «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожити комунальні послуги». Тому просив відмовити позивачу в задоволенні позову до врегулювання розбіжностей комунальних послуг статусу споживача та приміщення загальною площею 13,3 кв.м., що складають 1/625 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" здійснює забезпечення тепловою енергією у вигляді гарячої води на опалення нежитлового приміщення відповідача, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12 жовтня 2004 року (надалі - Договір), укладеного між позивачем та [PERSON] , зазначений договір на сьогодні є чинним. [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 25 червня 2004 року є власником нежитлового приміщення, що складає 1/625 частину житлового будинку з вбудовано-прибудованим магазином, розташованим за адресою [ADDRESS] . В жовтні 2004 року [PERSON] звернувся до підприємства із заявою про укладання договору на теплопостачання нежитлового приміщення та надав копіютехнічного паспорту (реєстровий № 9-1433), виданого КП бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 07.10.2004, в якому визначено площу нежитлового приміщення - 14,3 кв.м. Умовами договору № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12 жовтня 2004 року укладеного між ПОКВПТГ «Полтаватенлоенерго» та фізичною особою [PERSON] була узгоджена площа 14,3 кв.м. згідно технічного паспорту. Правовідносини між ПОКВПТГ «Полтаватенлоенерго» та [PERSON] неодноразово були предметом розгляду у цивільних справах. Рішеннями суду, що набрали чинності, фактично спростовано ті заперечення відповідача проти позову, які він наводить у своєму відзиві. Тому між ПОКВПТГ «Полтаватенлоенерго» повністю підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав заперечення, у яких зазначив, що повністю не визнає позовні вимоги. При цьому вказав на розбіжності у позовній заяві, в якій вказано, що станом на 30 квітня 2019 року сума боргу 4787,64 грн., а у претензії №29-17 2697 від 10 червня 2019 року вказана сума 2793,47 грн. Також вважає, що оскільки договір №2100 від 12 жовтня 2004 року укладений із споживачем фізичною особою - підприємцем, він є господарським договором. Тому відповідач вважає, що дана справа як господарська віднесена до підсудності Господарського суду, і її розгляд судом у цивільних справах є недотриманням правил підсудності. Тому просив суд скасувати ухвалу у справі №552/6648/19 від 20 грудня 2019 року за непідсудністю суду у цивільних справах. Суд відхиляє заперечення відповідача з посиланням на те, що дана справа є підсудною Господарському суду. При цьому суд керується положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України, згідно якої суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Оскільки однією із сторін правовідносин з теплопостачання є фізична особа, дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Той факт, що додаткові угоди до договору про відпуск теплової енергії укладались [PERSON] як фізичною особою-підприємцем, зважаючи, що на даний час його підприємницька діяльність припинена, не змінює підвідомчості даної справи. Крім того, така процесуальна дія як скасування судом першої інстанції своєї ухвали про відкриття провадження у цивільній справі не передбачена нормами чинного Цивільного процесуального кодексу України. Інші заяви та клопотання учасниками справи суду не подавалися. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 12 жовтня 2004 року між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та фізичною особою [PERSON] укладений договір № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води. Відповідно до п.1. позивач бере на себе постачання теплової енергії у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення нежитлового приміщення відповідача за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.п. 10 -11 даного договору встановлено обов`язки відповідача по оплаті за користування тепловою енергією. Згідно пункту 10, пп.А вказаного договору площа будівлі становить 14,3 кв.м. (а.с.9-10). 10 квітня 2009 року між сторонами укладена додаткова угода № 4, відповідно до якої сторони внесли зміни до договору щодо розміру опалювальної площі та розміру оплати послуг за місяць, до розділу щодо юридичної адреси сторін та платіжних реквізитів (а.с.11). У послідуючому між сторонами укладались додаткові угоди № 5 від 01 серпня 2011 року, № 6 від 20 жовтня 2011 року, № 7 від 25 січня 2016 року (а.с. 12-17). Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 травня 2016 року, яке набрало чинності 25 липня 2016 року, у цивільній справі №552/673/16-ц за позовом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] про врегулювання розбіжностей при укладенні додаткової угоди за договором пункт 11 додаткової угоди № 7 від 25.01.2016 року визначено у наступній редакції: «Розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться відповідно до тарифів, встановлених уповноваженим органом та діючих на період постачання теплової енергії. Тариф на теплову енергію 1 403 грн. 42 коп./Гкал (без ПДВ) для потреб інших споживачів (крім населення) з 01.05.2015 року. Тариф на теплову енергію 1 354 грн. 31 коп./Гкал (без ПДВ) для потреб інших споживачів (крім населення) з 01.11.2015 року. Оплата за опалення проводиться за фактично використану кількість теплової енергії» (а.с. 18-19). Таким чином судом встановлено, що правовідносини з теплопостачання між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та [PERSON] врегульовано наведеними вище договорами та нормами закону. Посилання відповідача на втрату чинності договором від 12 жовтня 2004 року №2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води є безпідставними. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», встановлено, що споживач житлово-комунальних послуг - це індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ч.1 ст.10 вказаного Закону України ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Згідно з п. 17, 18, 20, 30 Правил надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги. Оплата за надані послуги вноситься щомісячно, згідно норм і тарифів встановлених обласними державними адміністраціями. Згідно п. 11.3 додаткової угоди № 7 від 25 січня 2016 року, що укладена між сторонами, визначено, що споживач зобов`язується сплачувати за теплову енергію у строк до 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Позивачем надаються послуги відповідачу у вигляді гарячої води на опалення нежитлового приміщення відповідача, а тому застосовуються тарифи, які встановлені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Даною комісією встановлені тарифи на теплову енергію для потреб інших споживачів в такому розмірі: 1513,28 грн./Гкал (без ПДВ) з 24 лютого 2017 року на підставі постанови № 151 від 01.02.2017, 1558,93 грн/Гкал (без ПДВ) з 05 січня 2018 року на підставі постанови НКРЕКП № 1529 від 28.12.2017, 1578,62 грн./Гкал (без ПДВ) з 16 серпня 2018 року на підставі постанови НКРЕКП № 404 від 14.06.2018, 1566,71 грн/Гкал (без ПДВ) з 28 жовтня 2018 року на підставі постанови НКРЕКП № 239 від 27.02.2018, 1329,24 грн/Гкал (без ПДВ) з 01 січня 2019 року на підставі постанови НКРЕКП № 1729 від 10.12.2018. Приймаючи до уваги, що відповідачу надавались послуги на опалення нежитлового приміщення, позивачем застосовані самі ці тарифи, що регулюють потреби інших споживачів. Правомірність нарахування позивачем відповідачу плати за надані послуги, виходячи з тарифів для «інших споживачів», що надаються до нежитлового приміщення, встановлена рішенням Київського районного суду м.Полтави від 30 травня 2018 року у справі №552/1857/18, яке набрало чинності 31 липня 2018 року (а.с.23-28). Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з надання послуг теплопостачання, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами відповідно до умов договору та чинного законодавства. Діючи в правовідносинах належним чином, відповідач мав оплачувати одержані ним послуги згідно затверджених тарифів. Як встановлено судом, відповідач вчасно в повному розмірі отримані послуги не оплачував, у зв`язку з чим за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2019 року виникла заборгованість в сумі 4787 грн. 64 коп. Вказаний розмір заборгованості підтверджується відповідним розрахунком, наданим позивачем. Зазначений розрахунок відповідачем не спростований. Його посилання на те, що у претензії на його адресу від 10 червня 2019 року позивач вказував іншу суму, суд до уваги не бере, оскільки з тексту претензії не вбачається за який період нарахована заборгованість у розмірі 2793,47 грн. - з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2019 року чи за інший. Тому суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаний період у розмірі 4787,64 грн. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання, що винило між сторонами, є грошовим, оскільки передбачає сплату грошових коштів за надані послуги. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги в розмірі 4787 грн. 64 коп., компенсації інфляційних втрат підприємства за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 351 грн. 39 коп. та 3% річних в розмірі 165 грн. 67 коп. Загальна сума заборгованості відповідача з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних становить 5304 грн. 70 коп. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених відносно них вимог. У зв`язку з задоволенням позову в повному ообсязі з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1921 грн. 00 коп. на відшкодування понесених судових витрат. Всього з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума у розмірі 7225 грн. 70 коп.

Outcome: approved