Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» (далі по тексту "Укрзалізниця") про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Наказом від 21.08.2015 року № 510/ос, за підписом в.о. начальника Одеської залізниці [PERSON] , його на підставі заяви за поданням начальника пасажирської служби від 20.08.2015 № Л-17/4555, призначено на посаду начальника Шевченківської вагонної дільниці ДП «Одеська залізниця» з 21.08.2015 року. Наказом (розпорядженням) №465 від 19.12.2019 року про припинення трудового договору (контракту)його, на підставі наказу від 19.12.2019 року №1220/ос «Українська залізниця» його звільнено. Вважає, що наказ про звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а його має бути поновлено на посаді із стягненням з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Крім того, зазначив, що є два накази про звільнення його, а саме наказ (розпорядження) № 465/ос від 19.12.2019 року про припинення трудового договору (контракту), виданого виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», відповідно до якого його звільнено головним інженером Шевченківської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] про що свідчить підпис останнього в наказі. В даному наказі зазначено: «Причина звільнення»: п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін; «Підстава»: заява [PERSON] . Та наказ філії «Пасажирська компанія» № 1220/ос від 19.12.2019 р. Крім того, зазначив, що у верхній частині наказу вказано дату його складання відповідно до Форми № П-4 - 28.12.2019, код ЄДРПОУ 41022900. Але в матеріалах справи є завірена належним чином копія наказу від 18.12.2019 року № 1217/ос за підписом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON], яким його 18.12.2019 року звільнено за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Підстава, яка зазначена в наказі про звільнення: заява [PERSON] (дата заяви відсутня). Зазначає і те, що саме директор філії наділений повноваженнями щодо звільнення керівників вагонних дільниць. Відповідно до запису № 34, що мається у трудовій книжці серії [NUMBER] зазначено, що його звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін відповідно до наказу № 1220/ос від 19.12.2019 року головним інженером виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON]. Відповідно до наказу від 18.12.2019 року № 1218/ос за підписом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON], [PERSON] , заступника начальника виробничого підрозділу вагонне депо станції Миколаїв філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», відряджено до виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» для виконання обов`язків начальника цього ж підрозділу з 19.12.2019, до призначення кандидата на цю посаду встановленим порядком. Підстава: згода [PERSON] . Аналізуючи дані два накази про звільнення не розуміє, на підставі якої саме «заяви» його звільнено, так як і не розуміє, що стало підставою для його звільнення, враховуючи той факт, що жодних заяв про звільнення не писав. Також зазначив і те, що дійсно наприкінці 2019 року, в телефонному режимі, керівництво філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниці» неодноразово змушувало його написати заяву про звільнення, погрожуючи при цьому звільненням останнього будь - якими іншими способами, вдавалися до психологічного тиску. З 19.12.2019 року по 29.12.2019 року перебував на лікарняному, трудову книжку отримав 14.01.2020 року у відділі кадрів виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця». Вважає, що головний інженер виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] не мав повноважень підписувати накази (розпорядження) про звільнення, так як заступник начальника виробничого підрозділу вагонне депо станції Миколаїв філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] з 19.12.2019 року виконував обов`язки начальника Шевченківської вагонної дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», який також не наділений такими повноваженнями. Крім того, з наказу (розпорядження) № 465 від 19.12.2019 року про припинення трудового договору (контракту) вбачається, що наказ про його звільнення від 19.12.2019 року № 465/ос сформовано і підписано головним інженером виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON]. 28 грудня 2019 року. Отже, просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення та поновити на посаді, оскільки жодної заяви про таке звільнення не писав та на адресу відповідача не направляв, як наслідок також просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з відшкодуванням моральної шкоди. Представник відповідача, надав відзив на позов, в якому позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, за його безпідставністю та необгрутованістю, зазначивши, що дійсно, позивач з 21.08.2015 по 19.12.2019 обіймав посаду начальника виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія». Наказом №1220/ос від 19.12.2019, останнього звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджено копією наказу, оригінал якої знаходиться в розпорядженні філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та запису №34 у трудовій книжці позивача. Щодо твердження позивача про те, що не писав та не подавав заяву про звільнення за угодою сторін, зазначив наступне, а саме те, що 18.12.2019, наприкінці робочого дня від свого безпосереднього керівника, заступника директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» Крята Д.А., менеджер-начальник відділу кадрового адміністрування філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» - [PERSON] , отримала усну вказівку про підготовку проекту наказу про звільнення начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] , на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ (за угодою сторін). Відповідну заяву буде надіслано [PERSON] службовою електронною поштою, а оригінал передано до експедиції. Проект наказу про звільнення, виготовлено та надано безпосередньому керівнику. В подальшому до Відділу, надійшов підписаний наказ від 18.12.2019 за №1217/ос про звільнення [PERSON] за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП. Оскільки до закінчення робочого дня від [PERSON] надійшла заява про звільнення на електронну пошту, то на початку робочого дня 19.12.2019, ініційовано питання щодо необхідності відміни наказу №1217/ос про звільнення, і відповідно підготовлено проект наказу про відміну, який 19.12.2019 підписано директором філії «Пасажирська компанія» Міняйлом М.Б. та зареєстровано за №1218/ос. Крім того, зазначив, що приблизно о 14.00 год. 19.12.2019, на службову електронну пошту, надійшла сканована (чорно-біла) заява [PERSON] , датована 19.12.2019, про звільнення його за угодою сторін, як наслідок підготовлено проект наказу про звільнення за угодою сторін від 19.12.2019 року. Оскільки, 18.12.2019, виготовлено наказ про звільнення [PERSON] , який відмінено та у зв`язку з виробничою необхідністю призначено виконуючого обов`язки начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] з 20.12.2019. В подальшому позивач відмовився надавати до філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» оригінал заяви про звільнення за угодою сторін від 19.12.2019. Наказ (розпорядження) №465/ос від 19.12.2019 про припинення трудового договору (контракту), сформовано через автоматичну систему кадрового та бухгалтерського обліку з метою подальшого автоматизованого проведення розрахунку компенсації за невикористану відпустку, тощо. Підписантом даного розпорядження був головний інженер Шевченківської вагонної дільниці [PERSON] , який мав право на підписання даного наказу, оскільки діяв на підставі довіреності від 24.07.2019. Отже, враховуючи безпосереднє волевиявлення позивача про припинення трудового договору за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, вважає, що відповідачем не порушено норми трудового законодавства при звільненні працівника, як наслідок просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову у повному обсязі. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому на спростування пояснень викладених у відзиві, зазначив, що відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Оскільки, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. На примірнику заяви міститься резолюція «ПКЗК Наказ», авторство резолюції не вказано. З наданої до відзиву представником відповідача «власноручної заяви позивача про звільнення» від 19.12.2019 року вбачається, що дана заява взагалі не містить будь - яких реквізитів, також невідомо і авторство резолюції, що не можна вважати належним та допустимим доказом. Посилання представника відповідача на те, що позивач відмовився надати до філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» оригінал заяви про звільнення від 19.12.2019 року ні чим не підтверджено, що в свою чергу не можна вважати належним та допустимим доказом. Також представником відповідача до матеріалів відзиву додано наказ від 18.12.2019 року № 1218/ос (додаток №2), яким відмінено дію наказу від 18.12.2019 року № 1217/ос про звільнення позивача. Отже, є два накази зареєстровано однією датою - 18.12.2019 року, за одним номером 1218/ос, але різні за своїм змістом. Позивач та його представник у судове засідання, призначене на 12.11.2020, не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити Крім того, надали розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно з яким, сума останнього складає 340917,00 грн. Представник відповідача у судове засідання, призначене на 12.11.2020, не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Крім того, зазначив, що вразі задоволення позовних вимог, слід врахувати, що позивач за час розгляду справи отримував допомогу по безробіттю і подав заяву про отримання такої допомоги. Як звільнений за угодою сторін, а тому, фактично йому компенсовано його середній заробіток за час вимушеного прогулу. Обставину отримання допомоги по безробіттю, встановлено в судовому засіданні. Позивач матиме право на отримання компенсації за час вимушеного прогулу в частині, що становитиме різницю від його середнього заробітку та отриманою допомогою по безробіттю вразі отримання такої допомоги в меншому розмірі, ніж його середній заробіток. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивача 21.08.2015 року призначено на посаду начальника Шевченківської вагонної дільниці ДП «Одеська залізниця», що підтверджується наказом від 21.08.2015 року № 510/ос за підписом в.о. начальника Одеської залізниці [PERSON] (а.с.16). На даній посаді позивач пропрацював до 18.12.2019 року, оскільки наказом №1217/ос від 18.12.2019, за підписом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» [PERSON], останнього звільнено з посади начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.17). Наказом (розпорядженням) №465 від 19.12.2019 року про припинення трудового договору (контракту), за підписом головного інженера виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] , позивача на підставі наказу від 19.12.2019 року №1220/ос філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» 19.12.2019 року звільнено з посади начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.19). Наказом по особовому складу №1218/ос від 18.12.2019, за підписом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» [PERSON], відмінено дію наказу від 18.12.2019 №1217/ос про звільнення начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] (а.с.42). Наказом №1220/ос від 19.12.2019, за підписом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» [PERSON], [PERSON] з 19.12.2019 звільнено з посади начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.194). Наказом по особовому складу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» за №1218/ос від 18.12.2019 [PERSON] , [PERSON] , заступника начальника виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Миколаїв філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», відрядити до виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» для виконання обов`язків начальника цього ж виробничого підрозділу з 19.12.2019, до призначення кандидата на цю посаду встановленим порядком (а.с.18). З трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] , вбачається, що останнього 19.12.2019 звільнено з посади згідно з Наказом №1220/ос від 19.12.2019р. на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Запис про звільнення, посвідчено головним інженером [PERSON]. (а.с.21-27). З копії заяви [PERSON] , від 19.12.2020 на ім`я ДФ «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , просить звільнити його з роботи за угодою сторін. Будь-яких реквізитів, заява не містить. Заяву надіслано на електронну адресу [PERSON] , [PERSON] (а.с. 43-44). Свідок [PERSON] , який займає посаду головного інженера виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» у судовому засіданні показав, що вкінці грудня 2019 року, [PERSON] зібрав працівників та повідомив про своє звільнення. Після чого його викликав [PERSON] , щоб він підписав наказ про звільнення [PERSON] . На його запитання про те, чи має він повноваження на підпис такого наказу, той відповів йому, що так, лише після цього підписав наказ про звільнення [PERSON] . [PERSON] сказав підписати наказ 28.12.2019, з датою звільнення 19.12.2019. Крім того, зазначив, що він особисто заяви про звільнення не бачив, бачив лише наказ компанії, підставу звільнення не знає. Свідок [PERSON] , яка займає посаду адміністратора вокзалу ст. ім. Т.Шевченка філії «Вокзальна компанія», показала, що 19.12.2019 о 06.00 год. прийшла на роботу, о 12.00-13.00 год., їх запросив до себе [PERSON] та повідомив про те, що його в телефонному режимі звільнено, після чого всі розійшлися по робочих місцях. В січні 2020 року, призначено нового начальника [PERSON] який запитав у неї чи нічого вона не сканувала по [PERSON] , і якщо не вона, то хто це міг зробити, на що вона розповіла про те, що документи крім неї з її робочого місця могла сканувати [PERSON] . Після цієї розмови, через декілька днів її також звільнили. Свідок [PERSON] , яка займає посаду інженера з підготовки кадрів «Пасажирська компанія» Шевченківської вагонної дільниці, показала, що позивач є її чоловіком, але жодних заяв не сканувала та зі службової пошти [PERSON] жодних документів не відправляла. [PERSON] повідомив її про те, що його звільнено 18.12.2019, після чого йому стало зле. На її електронну пошту надійшов наказ про звільнення для ознайомлення. Заяви про звільнення не бачила. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Нормою ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинний був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1-3 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 273/212/16-ц, провадження № 61-787св17, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Під час судового розгляду справи, відповідачем не доведено, що звільнення позивача відбулося без порушення законодавства про працю, натомість судом встановлено, що докази подання останнім заяви про звільнення особисто, в матеріалах справи відсутні, отже твердження [PERSON] про те, що заяву про звільнення за угодою сторін він не подавав, відповідачем не спростовано. Крім того, встановлено, що існують два накази про звільнення відповідача, один з яких видано особою, що не має на це повноважень, а саме, головним інженером виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON]. До того ж, існують розбіжності в даті підписання наказу, оскільки звільнення відбулося згідно з наказом № 465/ос 19.12.2019, а датою створення наказу є 28.12.2020. У зв`язку з зазначеним, суд вважає що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Отже, вимога позивача про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді підлягає задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити, що ч.1 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу, розраховується згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (з подальшими змінами і доповненнями). Пункт 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачає, що при задоволенні вимог про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Із системного аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що допуск рішення до негайного виконання, тобто до виконання з моменту проголошення рішення, а не з моменту набрання цим рішенням законної сили, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати в частині стягнення за один місяць є обов`язком суду, а не дискреційним правом. Так само, в п.26 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках зазначати в рішенні про негайне його виконання в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць. При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача судом враховуються роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у п.21 Постанови від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до п.8 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу суд зазначає, що на час звільнення позивача його середньомісячна зарплата складала (жовтень 2019 року - 26321, 63 грн. + листопад 2019 -33367,02 грн.=59688,55 грн.) + премія за листопад - 6039,00 грн. = 65727, 55 грн. Отже, середня зарплата за годину - 191,07 грн. Не відпрацьованих годин згідно довідки з 20.12.2019 по 31.10.2020 = 1712,25 год. Згідно з графіком роботи з 01.11.2020 по 12.11.2020 = 72 год. Всього не відпрацьовано 1712,25+72 = 1784,25 год. Отже, кількість невідпрацьованих годин 1784,25 * на середню зарплату на годину - 191,07 грн. = 340917 грн. який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, п.4 ч.2 вказаної статті передбачено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно роз`яснень ч.2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. В обґрунтування завданої йому моральної шкоди, позивач посилається на приниження його честі та гідність у зв`язку з незаконним звільненням, що відобразилося на його діловій репутації та моральних стражданнях, що в свою чергу призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що врешті решт відобразилося і на його фізичному стані, внаслідок погіршення стану здоров`я він звернувся за медичною допомогою та перебував на амбулаторному лікування з 19.12.2019 по 25.12.2019. Отже, суд дійшов висновку про те, що незаконним звільненням позивача, йому завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування в розмірі 10000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved