Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просять суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , укладений 15.08.1998 року, зареєстрований в Криворізькому філіалі Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н» за №371. В обґрунтування свого позову [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказали, що 15.08.1998 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своїх на той момент неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири загальною площею 57,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в Криворізькому філіалі Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н» за реєстраційним номером 371. Право власності позивачів на придбане майно 20.08.1998 року було зареєстровано на підставі вказаної угоди в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу під №118. Позивачі зазначають, що, маючи намір розпорядитись належною їм квартирою, вони звернулися до нотаріальної контори, де їм повідомили про неможливість укладення будь-яких угод з відчуження майна на користь інших осіб, у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 15.08.1998 року, як правовстановлюючого документу, що ставить під сумнів його дійсність. Позивачі позбавлені можливості захистити свої права, як власників майна та забезпечити можливість їх реалізації буд-яким іншим способом, у зв`язку з чим вони змушені звернутися до суду. Позивачі та їх представник до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, при цьому, представник позивачів надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій просять позовні вимоги задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові відправлення, повернуті поштовим відділенням на адресу суду, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи, також, до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, буд-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надавав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом встановлено, що 15.08.1998 року між [PERSON] , що представляє інтереси члена своєї родини [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] , що діє від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , як покупцем з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості - квартири [ADDRESS] (а.с.5). На підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та відповідно до прикінцевих положень договору, останній був зареєстрований в Криворізькій філії Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н» за №371 від 15.08.1998 року (а.с.5 - оборот). Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , житлове приміщення має загальну площу 57,70 кв.м., житлову площу 38,6 кв.м., розташоване на 1 поверсі 9-поверхового будинку та складається з 3-х кімнат, з яких: 1-а кімната площею 7,5 кв.м., 2-а кімната - 18,0 кв.м., 3-а кімната - 13,1 кв.м, а також кухні - 8,9 кв.м., ванної кімнати - 2,3 кв.м., вбиральні - 1,4 кв.м., коридору - 6,1 кв.м., вбудованої шафи - 0,4 кв.м. (а.с.6-7). Окрім того, відповідно до копії реєстраційного посвідчення від 20.08.1998 року, виданого Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації, [NUMBER] , розташована в буд. [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого в Криворізькій філії Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н» за №371 від 15.08.1998 року. Вказана обставина, також, підтверджується довідкою, виданою КП ДОР «Криворізьке БТІ» №163923 від 01.08.2018 року (а.с.8, 9). Як вказували позивачі, причиною їх звернення до суду став захист їх прав, як власників нерухомого майна у зв`язку з неможливістю вільної реалізації права розпорядження майном шляхом відчуження на користь інших осіб з огляду на те, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 15.08.1998 року) не відповідає вимогам чинного законодавства з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, що впливає на його дійсність. Перевіряючи обґрунтованість та правомірність пред`явлених позивачами вимог та обраний ними спосіб захисту, суд виходить з наступного. Статтями 391, 392 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбачені ЦК України від 16.01.2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року - в редакції, діючій на момент укладення угоди, дійсність якої позивачі мають намір підтвердити в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.ч.4,5 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як слідує зі ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. При цьому, згідно з ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, діючій на час укладення договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.655, ч.4 ст.656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. За змістом ст.ст.662, 663, 692 ЦК України, права у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Аналіз вказаних норм в їх сукупності приводить суд до переконання про існування колізії в матеріальних нормах, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 15.08.1998 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору). Натомість, матеріали цивільної справи не містять спростування твердження позивачів, що вони виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу, що також не оспорювали відповідачі. Здійснені позивачами у подальшому спроби щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не вдалися у зв`язку з тим, що на теперішній час товарні біржі не здійснюють нотаріальне посвідчення договорів, а відтак підтвердити дійсність правочину можливо лише в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також те, що між сторонами відбулося виконання договору, всі істотні його умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася з передачею оплати за майно продавцям, а самого майна - покупцеві, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості - квартири [ADDRESS] , укладеного 15.08.1998 року за реєстровим №371 та зареєстрованого в Криворізькій філії Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно з ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути у рівних частинах з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , з кожного окремо, на користь позивачів по 384,20 грн. в рахунок відшкодування судового збору (а.с.1).

Outcome: approved