Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Позивач звернувся у жовтні 2020р. до суду із вищевказаною позовною заявою. Позов обґрунтував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.03.2016р. у справі №344/16262/15-ц було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 307 020грн. боргу, 214 299.96грн. пені та 5 236.19грн. судового збору, видано виконавчий лист 25.04.2019р., який пред`явлено до виконання Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.09.2019р. у справі №344/12598/19 за скаргою [PERSON] визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. щодо не надсилання стягувачу постанови про відкриття ВП. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.09.2019р. у справі №344/16262/15-ц за скаргою [PERSON] визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. про повернення виконавчого документа стягувачу. Після скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, ВП підлягало поновленню, однак таке не було здійснено. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.12.2019р. у справі №344/16262/15-ц за скаргою [PERSON] визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. щодо не відновлення ВП, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. щодо не надсилання постанови про відновлення ВП стягувачу, зобов`язано державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. винести постанову про відновлення ВП та надіслати її стягувачу. У 2020році позивач подав до Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби заяви: про необхідність оголошення боржника в розшук, про тимчасове обмеження боржника у виїзді за межі України, та про з`ясування після смерті батька боржника можливість успадкування майна боржником, однак жодних дій вчинено не було. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.09.2020р. у справі №344/16262/15-ц за скаргою [PERSON] визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Сандулеси М.О. щодо не розгляду клопотання [PERSON] від 22.05.2020р. та зобов`язано розглянути таке клопотання. На даний час ВП не виконане з 2019 року. Такими діями відповідачів позивачу завдана моральна шкода, що полягає у значних зусиллях та судових розглядах щодо бездіяльності ДВС, погіршення стану здоров`я через переживання, невиконання рішення суду, яку оцінює у 80 000грн. 05.11.2020р. відповідач 5 Головне управління Державної казначейської служби у Новоселицькому районі у Чернівецькій області подав відзив, в якому заперечив позовні вимоги зазначивши, що необхідно встановити факт чи могло бути фактично виконаним судове рішення в момент пред`явлення і відповідальності держава не може нести через об`єктивне невиконання рішення суду. На даний час ВП триває, не доведено завдання моральної шкоди як і такий її розмір, не дотримано вимог ст.137 ЦПК України. 09.11.2020р. відповідач 1 Міністерство юстиції України подав відзив, в якому заперечив позовні вимоги зазначивши, що МЮУ не є належним відповідачем у справі, оскільки бездіяльність зазначена позивачем саме державним виконавцем Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби, а в подальшому Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ), яке є юридичною особою. Водночас, позивачем не доведено належними доказами факту заподіяння моральної шкоди відповідачем 1. 09.11.2020р. відповідач 4 Новоселицький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) подав відзив, в якому заперечив позовні вимоги зазначивши, що на даний час дійсно на виконанні перебуває ВП щодо примусово виконання виконавчого листа №344/16262/15-ц від 25.04.2019р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 307 020грн. боргу, 214 299.96грн. пені та 5 236.19грн. судового збору. Виконавчий лист був пред`явлений стягувачем в останній день закінчення строку пред`явлення - 26.04.2019р. На виконання ухвали суду, яка надійшла 13.01.2020р. було винесено 16.01.2020р. постанову про відновлення ВП №59036518 та направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення стягувачу. 14.05.2020р. винесено постанову про арешт коштів боржника. На підставі отриманої від стягувача заяви, яка надійшла 22.05.2020р., подано запит щодо померлого батька боржника і 04.06.2020р.отримано відповідь, що батько за місцем реєстрації боржника не зареєстрований, не є членом колгоспного двору, а також відповідь від 12.10.2020р., що спадкова справа після його смерті не заведена. 26.05.2020р. отримано інформацію, що боржник за місцем реєстрації протягом останніх років не проживає. 01.06.2020р. отримано інформацію на запит про те, що закордонного паспорту боржник немає, а 24.10.2020р. повідомлено про відсутність даних перетину кордону боржником. 17.06.2020р. оголошено розшук боржника. Отримано 22.09.2020р, 22.10.2020р. та 24.10.2020р. інформацію про те що доходів боржника не знайдено, ТЗ за ним не зареєстровано, нерухоме майно теж не зареєстроване. Скарга [PERSON] у справі №344/16262/15-ц за ухвалою суду від 16.09.2020р. задоволена тільки частково, про що не вказує позивач. Всі дії вчинялись за ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», однак фактично рішення виконати неможливо через відсутність як самого боржника, якого оголошеного в розшук, так і майна боржника. Моральна шкода не доведена, як і не доведено позивачем її розмір. 10.11.2020р. відповідач 2 Державна казначейська служба України (а за її дорученням і 12.11.2020р. Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області), подав відзив, в якому заперечив позовні вимоги зазначивши, що відповідач 2 тільки здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників коштів і одержувачів бюджетних коштів, не несе жодної відповідальності за дії інших державних органів. Розмір моральної шкоди має визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості, від встановлених обставин. Водночас, позивачем не наведено обґрунтування розміру моральної шкоди, виконавче провадження триває. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Представники відповідача 1-5 позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.03.2016р. у справі №344/16262/15-ц було стягнуто за договором позики з [PERSON] на користь [PERSON] 307 020грн. боргу, 214 299.96грн. пені та 5236.19грн. судового збору (а.с.4-5), видано виконавчий лист 25.04.2019р. №344/16262/15-ц (а.с.108 т.1), який було пред`явлено стягувачем через поштове відправлення 26.04.2019р. до виконання Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області (попередня назва), отримано останнім 02.05.2019р., що встановлено нижче наведеними рішеннями судів. При цьому, доводи представника відповідача 4, що виконавчий лист не пред`являвся протягом року не заслуговують на увагу суду, так як такий був виданий судом саме 25.04.2019р., причин часу такої видачі при розгляді даної справи встановлювати немає необхідності, так як це не є предметом доказування позовних вимог. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.09.2019р. у справі №344/12598/19 за скаргою [PERSON] було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області Доголіча В.І. щодо не надсилання стягувачу постанови про відкриття ВП від 07.05.2019р. (а.с.6-7 т.1). З даної ухвали суду вбачається, що державний виконавець в судові засідання не з`явився, письмового пояснення по суті скарги не надавав. Водночас, до відзиву відповідачем 4 надано саму постанову про відкриття ВП від 07.05.2019р. яка, як вони доводили, була повернута від боржника без вручення (а.с.118-119 т.1), однак на штампі укрпошти про повернення проставлена дата 26.02.2020р., а тому дана відмітка не може стосуватись вказаної постанови за датою її прийняття 07.05.2019р. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.09.2019р. у справі №344/16262/15-ц за скаргою [PERSON] , яку задоволено частково, визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.06.2019р. (а.с.8-9 т.1). З даної ухвали вбачається, що державний виконавець в судові засідання не з`явився, письмового пояснення по скарзі не надавав. Також, судом було встановлено що підставою повернення виконавчого листа у оскаржуваній постанові зазначено - відсутність майна боржника. Скасовуючи постанову, суд прийшов до висновку, що у процесі здійснення ВП №59036518 державним виконавцем не було здійснено достатнього та повного обсягу виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення. Щодо вимог скарги про визнання неправомірними дії по винесенню оскаржуваної постанови - суд відмовив у задоволенні таких. Відповідачем 4 надано до матеріалів цивільної справи таку постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.06.2019р., з чеком відправки такої [PERSON] 09.07.2019р. (а.с.116-117 т.1). Зважаючи на те, що виконавчий документ був пред`явлений стягувачем повторно, сама постанова оскаржувалась стягувачем, така постанова з повернутим виконавчим листом значить була ним отримана. Після скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, ВП підлягало поновленню, однак таке не було здійснено, що доводив представник позивача та позивач у позові, водночас стороною відповідача 4 - представником Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) надано до матеріалів справи постанову державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області Доголіча В.І. від 11.12.2019р. №17946, винесеною на виконання ухвали суду від 18.09.2019р. якою скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.06.2019р., з чеком відправки такої [PERSON] 12.12.2019р., без направлення такого з повідомленням про вручення (а.с.114-115 т.1). Однак, скасовуючи постанову про повернення виконавчого документу, орган ДВС не відновив саме ВП №59036518 та не направив таку стягувачу [PERSON] . Також, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.12.2019р. у справі №344/16262/15-ц за скаргою [PERSON] , яку задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. щодо не відновлення ВП, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. щодо не надсилання постанови про відновлення ВП стягувачу, зобов`язано державного виконавця Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби Доголіча В.І. винести постанову про відновлення ВП та зобов`язано надіслати її стягувачу (а.с.10-11 т.1). З даної ухвали вбачається, що державний виконавець в судові засідання не з`явився, письмового пояснення по скарзі не надавав. На виконання даної ухвали суду, яка як доводив представник відповідача 4 надійшла до ДВС 13.01.2020р., було винесено 16.01.2020р. постанову про відновлення ВП №59036518 та направлено 17.01.2020р. стягувачу (а.с.110-111 т.1). Виходячи з долученого конверту відповідачем 4 (а.с.119) на штампі укрпошти про повернення із датою 26.02.2020р., про що згадується вище, було повернуто без вручення стягувачу саме постанови про відновлення ВП №59036518. 21.01.2020р., 22.05.2020р. [PERSON] подав до Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби заяву про необхідність оголошення боржника в розшук, про тимчасове обмеження боржника у виїзді за межі України, та про з`ясування після смерті батька боржника можливість успадкування майна боржником (а.с.109,96 т.1). Позивач доводив, що реагування на дану заяву зі сторони Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби було відсутнє. Заперечуючи такі доводи, відповідач 4 вказав на те, що 14.05.2020р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП №59036518 (а.с.102-104 т.1). З відповідей всіх банків, рахунків у боржника немає (а.с.77-81,85 т.1). 01.06.2020р. здійснено виїзд за місцем проживання боржника (а.с.91 т.1). 26.05.2020р. отримано на запит інформацію, що боржник за місцем реєстрації протягом останніх років не проживає (а.с.94 т.1). На підставі отриманої від стягувача заяви від 21.05.2020р., яка надійшла 22.05.2020р., було подано також запит 01.06.2020р. щодо померлого батька боржника і [INFO] отримано відповідь, що батько за місцем реєстрації боржника не був зареєстрований, не був членом колгоспного двору, боржник за місцем реєстрації протягом останніх років не проживає (а.с.90,92 т.1). 01.06.2020р. отримано інформацію на запит про те, що закордонного паспорту боржник немає, а 24.10.2020р. повідомлено повторно орган ДВС про відсутність даних перетину кордону боржником (а.с.99, 67, 93 т.1). Однак, аж 02.02.2021р. підтверджено наявність паспорта для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] (а.с.228 т.1). Відповіддю від 05.06.2020р., 22.10.2020р. повідомлено отриманою інформацією [PERSON] за результатами розгляду його заяви від 22.05.2020р. (а.с.97, 68-69 т.1). 17.06.2020р. Новоселицьким районним судом Чернівецької області оголошено розшук боржника [PERSON] за поданням державного виконавця від 11.06.2020р.(а.с.82-84,86-89). Новоселицьким РВ ДВС отримано на їх запит 22.09.2020р. відповідь нотаріуса від 06.10.2020р., що спадкова справа після смерті батька боржника не заведена та роз`яснено право звернення до нотаріального архіву (а.с.73-74 т.1). Отримано РВ ДВС інформацію про те, що доходів боржника не знайдено, ТЗ за ним не зареєстровано, нерухоме майно теж не зареєстроване (а.с.75,100,112,113,66 т.1). Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.09.2020р. у справі №344/16262/15-ц, яка була предметом апеляційного розгляду 24.12.2020р., щодо бездіяльності державного виконавця (але вже іншого, якому було передано ВП) по не розгляду заяви [PERSON] від 22.05.2020р., було скасовано частково ухвалу першої інстанції, за скаргою [PERSON] (а.с.70-72,63-65,230-233 т.1). У даній справі судом було встановлено, що державний виконавець Сандулеса М.О. виконала всі дії по розгляду заяви [PERSON] від 22.05.2020р. Під час розгляду даної цивільної справи за позовом [PERSON] , також як встановлено судом було прийнято ще ряд дій у 2021р. органом ДВС. Так, на підставі ухвали Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03.02.2021р. тимчасово обмежено [PERSON] у праві виїзду за межі України за відповідним поданням органу ДВС (а.с.221-224 т.1). На підставі рішення суду внесено відомості Державною прикордонною службою до бази даних з 01.03.2021р. (а.с.14 т.2). Аналогічно, 03.02.2021р. було спрямовано Новоселицьким РВ ДВС повідомлення керівнику Новоселицького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України відносно [PERSON] (а.с.225-227 т.1). За результатом якого, було відмовлено у відкритті кримінального провадження, через відсутність місця проживання боржника (а.с.15 т.2). Обґрунтовуючи в сукупності всі доводи та підстави подачі позову, позивач у позові та його представник у судових засіданнях посилався на те, що на даний час судове рішення та виконавчий документ так і залишається не виконаним з 2019 року. Такими діями всіх відповідачів позивачу завдана моральна шкода, що полягає у значних зусиллях та судових розглядах щодо бездіяльності ДВС, погіршення стану здоров`я через переживання, невиконання рішення суду, яку оцінює у 80000грн. Заперечуючи доводи позову, всі відповідачі зазначали, що всі дії вчинялись за вимогами Закону України «Про виконавче провадження», однак як доводив відповідач 4 фактично рішення виконати неможливо через відсутність як самого боржника, якого оголошеного в розшук, так і будь-якого майна боржника, а тому моральна шкода не доведена, як і не доведено позивачем її розмір. Згідно ст.1,5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Окрім того, даний закон у ст.18 визначає обов`язки і права виконавців, зокрема виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Визначено й інші права державного виконавця. Зважаючи на оцінку всіх доказів суд прийшов до висновку, що попередній державний виконавець Новоселицького РВ ДВС Доголіч з травня 2019р. (помер вкінці 2019 року-початок 2020р.) заходи щодо примусового виконання рішення суду належно не вживав, що й встановлено рядом рішень судів, а тому така бездіяльність протягом одного року (належні дії по дотримання закону щодо подання запитів та інших рішень спрямованих на примусове виколнання рішення суду розпочаті державним виконавцем Сандулесою М.О. з ІІ кварталу 2020р.), призвела до того, що позивач як стягувач змушений був неодноразово звертатись до суду щодо захисту своїх прав, при цьому що поновлення його прав тим чи іншим рішенням суду не призводило до стягнення коштів з боржника, оскільки інших заходів ніж виконання рішення суду державний виконавець не вживав. При цьому суд враховує, що у прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, а несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, під моральною шкодою, у відповідності до ст. 23 ЦК України, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. А за ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з пунктами 3,9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, судом встановлено, що дійсно до травня місяця 2020р. з часу відкриття ВП у травні 2019р. по примусовому виконанню рішення Івано-Франківського міського суду від 24.03.2016р. у справі №344/16262/15-ц органом примусового виконання рішення суду не було вжито належних заходів щодо можливості виконання виконавчого листа, в т.ч. і направлень рішень такого органу стягувачу [PERSON] - позивачу у справі, обставини чого встановлено рішеннями судів (від 18.09.2019р. у справі №344/12598/19, від 18.09.2019р. у справі №344/16262/15-ц, від 24.12.2019р. у справі №344/16262/15-ц). А тому, на переконання суду позивач зазнав певної моральної шкоди, водночас заявлений розмір такої, нічим не підтверджено та необґрунтовано. А тому, позивачем частково доведено заподіяння йому моральної шкоди і саме з вини відповідача 4, а тому він має право на відшкодування такої шкоди у розмірі визначеному судом з урахуванням вимог розумності та справедливості - 2000грн. В іншій частині розміру моральної шкоди відмовити за недоведеністю. Разом з тим, суд враховує що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 522/11325/16. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" , та особливості їх виконання. Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Що стосується відповідача 1,2,3,5 то сторона позивача не довела та не обґрунтувала завдання йому моральної шкоди будь-якими діями чи бездіяльністю саме цих відповідачів. На підставі ст. 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд стягує з відповідача 4 на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 40 коп. (а.с.15 т.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial