Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що в 2004 році купила будівлю автозаправочної станції, але нотаріально договір не уклали. Представник позивача за дорученням [PERSON] в суді вимоги підтримав. Пояснив, що позивачем та директором фірми було укладено договір купівлі продажу нежитлової будівлі 23.07.2004 року, нотаріально такий договір не був посвідчений, відповідно до акту прийому передачі від 26.07.2004 року [PERSON] отримала таку будівлю. Посилається на ст..220 ЦК України як підставу для задоволення позову - так як відповідач ухиляється від укладення нотаріально угоди. Також посилається на ст..334 ЦК України, пояснює, що позивач набула таке майно за набувальною давністю. Просить визнати право власності на нежитлову будівлю та визнати дійсним договір купівлі-продажу такого майна. В суді встановлені наступні факти та відповідні правовідносини: 23.07.2004 року [PERSON]О.(після одруження [PERSON] ) уклала договір з Багатогалузевим малим підприємством «Гольфстрім» в особі директора [PERSON] , відповідно до якого підприємство продає, а [PERSON] купує будівлю площею 25 кв.м. в с.Ярошок,Генічеського району, за 1000 гривень. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1\~ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України, до таких, зокрема, належить вимога про вчинення правочину у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (п.4 ч.1\~ст.208 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню, зокрема, у випадках, встановлених законом (ч.1ст.209 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1\~ст.220 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1\~ст.328 ЦК України). Право власності на майно за договором , який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.ч.3,4\~ст.334 ЦК України). Щодо договору купівлі-продажу суд вважає, що це є лише документом, що підтверджує передачу коштів. Оскільки предметом купівлі-продажу є нерухоме майно щодо якого законодавчо визначена письмова форма, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, то частина 2\~статті 220 ЦК України\~до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Згідно положень ч.2\~ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В розясненнях, з даного питання, що містяться у ч.2 п.13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої\~статті 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей\~210\~та\~640 ЦК України\~повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами на момент його укладення потребував як нотаріального посвідчення, так і державної реєстрації, чого сторонами не було дотримано, положення ч.2\~ст.220 ЦК України\~не можуть бути застосовані, так як даний договір не є укладеним до спірних відносин і не створює прав та обовязків для його сторін. Крім того суду не надано доказів, що таке майно належало продавцю в розумінні ст.ст.\~181,182,186 ЦК України. До нерухомих речей належать зокрема\~\~об'єкти,\~\~розташовані\~\~на\~\~земельній\~\~ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Річ, призначена для обслуговування іншої (головної речі) і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (ст.ст.\~181,182,186 ЦК України). В договорі та взагалі відсутні докази реєстрації такого майна за продавцем, тому не такий договір не є законним. \~Відповідно до\~ст. 2 ч.1\~\~Закону\~\~України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Щодо набуття права власності за набувальною давністю , суд вважає, що також відсутні підстави для застосування такої норми в даному випадку з наступних підстав: Відповідно до ч.1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.\~ Враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. В даному випадку позивач та її представник не довели, що майно, на яке заявляє право власності позивач належить БМП «Гольфстрім». Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач у суді не довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, а тому позовні вимоги позивача з цих задоволенню не підлягають. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. За таких умов суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed