Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Представник позивача за довіреністю звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на житловий будинок. В обґрунтування позову зазначає, що 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний Договір № HAU6GK01270020 від 12.12.2006 року, згідно якого відповідач по справі отримує кредит у розмірі 39 тисяч 041,15 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 12 грудня 2006 року уклали договір іпотеки № HAU6GK01270020, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 24,30 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS]. 15 липня 2011 року і 29 січня 2013 року між сторонами було укладено додаткові угоди до договору, як зазначає представник, про реструктуризацію заборгованості по кредитному договору, відповідно до якої сума заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшена на 2тисячі 601,28 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року. 29 січня 2013 року було укладено другу додаткову угоду, відповідно до якої сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшена на 7 983,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2020 року. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, проте відповідач взятих на себе зобов'язань за договором та додаткових угод не виконує, в зв'язку з чим станом на 13.10.2014 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі -98 015,30 гривень. До звернення з даним позовом до суду позивачем було направлено повідомлення відповідачу по справі про порушення основного зобов'язання іпотечного договору з вимогою про дострокове погашення боргу і добровільно звільнити житловий будинок, проте відповідачем не було прийнято ніяких відповідних мір щодо вирішення даного питання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Судом до справи в якості співідповідачів були залучені всі мешканці даного будинку, дружина відповідача - [PERSON], теща - [PERSON], а також третьою особою залучено службу в справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області. Відповідач по первинному позову [PERSON] з позовом банку не згодна і подала зустрічну позовну заяву про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними з посиланням на норми сімейного законодавства, так як вона своєї згоди на укладення додаткових угод про зміну суттєвих умов кредитного договору не надавала, кошти від додаткових угод не отримувала. В зв'язку з цим просить суд визнати недійсними додаткові угоди до кредитного договору. Представник третьої особи проти задоволення первинного позову заперечувала, оскільки в будинку проживають малолітні діти. Щодо зустрічної позовної заяви покладалися на розсуд суду. Представник банку проти задоволення зустрічного позову заперечував, вказавши, що згода дружини відповідача надавалася як на підписання кредитного договору, так і на підписання іпотечного договору, вона не є поручителем по договору. Додаткові угоди відповідачем були підписані з власної волі, в даних угодах банком була зменшена пеня і збільшений процент за згодою відповідача. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, представника третьої особи, вважає, що первинні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, пов'язані з кредитними правовідносинами і договором іпотеки. 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний Договір № HAU6GK01270020 від 12.12.2006 року, згідно якого відповідач по справі отримує кредит у розмірі 39 041,15 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року. Дружина відповідача, а також позивачка по зустрічній позовній заяві надала згоду на це та на іпотеку (а.с.13 зворотня сторона договору). З врахуванням того, що первинний відповідач [PERSON] порушив вимоги кредитного договору, 15 липня 2011 року між сторонами за взаємною згодою було укладено додаткову угоду від 15.07.2011 року про реструктуризацію до кредитного договору № HAU6GK01270020 від 12.12.2006 року. Сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди була зменшена на 2 601,28 гривень, а саме: пеня у розмірі 2 601,28 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року. 29 січня 2013 року було укладено другу додаткову угоду про реструктуризацію боргу до кредитного договору № HAU6GK01270020 від 12.12.2006 року. Сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди була зменшена на 7 983,00 гривень, а саме: пеня у розмірі 7 983,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2020 року. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов'язань за договором не виконує, в зв'язку з чим станом на 13.10.2014 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі -98 015,30 гривень (розрахунок заборгованості а.с.4-8). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 12 грудня 2006 року уклали договір іпотеки № HAU6GK01270020, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 24,30 кв.м, розташований за адресою: Харківська область, Шевченківський район, [ADDRESS], який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 35 000 гривень (а.с.21-23). Договором іпотеки не передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб без отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії п.20.12 договору іпотеки (а.с.22). Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, відповідач в порушення даного договору дав згоду на реєстрацію відповідачів в спірному будинку (а.с.49). Відповідно до ст. 1056 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог норм ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно вимог ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені ним вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до вимог ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобо'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Частиною 2 ст. 35 Закону України „Про іпотеку" встановлено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізація права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Письмову вимогу про усунення порушень із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань, вимогою про їх виконання та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки Банком було направлено відповідачеві (а.с.8). У разі, якщо іпотекодержавтель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, він має право звернутися до суду з зметою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України „Про іпотеку". Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону). Згідно ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому. Отже, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений Законом строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Однак, як вбачається з позовної заяви, вимоги позивача щодо виселення та зняття з реєстрації всіх членів сімї не можуть бути задоволені судом, оскільки такі вимоги не конкретизовані (не зазначені докази про попередження даних осіб про добровільне виселення, не зазначено орган, який повинен провести зняття з реєстрації ), а отже таке рішення в подальшому неможливо буде виконати. Окрім того, первинний позивач всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав суду передбачених ст. 57 ЦПК України доказів про відмову співвідповідачів звільнити житловий будинок чи приміщення на їх вимогу, обмежившись лише підтвердженням факту направлення відповідачу повідомлення про дострокове погашення боргу з вимогою добровільно звільнити житловий будинок.. Як зазначено в п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. В зв'язку з вищевикладеним суд вважає, первинну позовну заяву банка до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа - служба в справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області задовольнити частково в частині звернення стягнення на будинок, в іншій частині необхідно відмовити. Заборгованість відповідача перед банком по кредитному договору складає -98 015,30 гривень, яка складається з: 46 070,46 гривень - заборгованість за кредитом; 14 481,19 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 910,00 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 36 553,65 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ Комерційний Банк «Приват Банк», третя особа [PERSON], служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання додаткових угод до кредитного договору від 15 липня 2011 року і 29 січня 2013 про реструктуризацію заборгованості по кредитному договору про зменшення пені у першій додатковій угоді у розмірі 2 601,28 гривень і в другій на суму 7 983,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2010 року, у визнанні недійсним необхідно відмовити з наступного. Посилання позивача за зустрічною позовною заявою про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними з посиланням на норми сімейного законодавства, так як вона своєї згоди на укладення додаткових угод про зміну суттєвих умов кредитного договору не надавала і кошти від додаткових угод не отримувала, не ґрунтуються на законі. Позивач по зустрічній позовній заяві, не є поручителем по даному договору, вона лише як дружина при укладенні кредитного договору її чоловіком давала на це згоду (а.с.13 зворотня сторона договору), де зазначено, що вона дає згоду і на укладення її чоловіком кредитного договору, а також надання ним у заставу будь якого майна, що належить їй на праві спільної власності з її чоловіком, згода на заставу будинку, як об'єкт права спільної сумісної власності, також була засвідчена нотаріусом з роз'ясненням статті 65 СК України, в її присутності (а.с.96-97). Змін і доповнень до іпотечного договору за весь час його існування сторонами не вносилось, тому суд вважає, що будь-яких порушень зі сторони банку до договору іпотеки не було. Щодо додаткових угод до кредитного договору (а.с.14-16,18-20) від 15.07.2011 року і 29.01.2013 року, як пояснює представник банку і це вбачається з самих додаткових угод, це були угоди про реструктуризацію заборгованості між сторонами - пені, яка була зменшена, тому в цій частині суд не вбачає порушень основного договору. Щодо підняття процентів за користування кредитними коштами в зв'язку з порушенням зобов'язань позичальником, то це зазначено в самому договорі: п.2.3 (а.с.12) про те, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні курсу долара США, при цьому банк повинен повідомити про це позичальника, про зміну процентної ставки протягом 7-ми днів, що банком було зроблено в додаткових угодах під особистий підпис позичальника (а.с.14,18), з цими умовами позичальник був згоден з 2011 року. З вищевикладеного вбачається, що відповідач і позивач по зустрічній позовній заяві з умовами банку, викладеними в додаткових угодах були згодні з 2011 року і лише при зверненні банку до суду в кінці 2014 року, вони з надуманих підстав звернулись з зустрічним позовом про визнання даних додаткових угод не дійсними. Як вбачається з додаткових угод відповідач постійно порушував зобов'язання по кредиту, в зв'язку з цим банк звернувся до суду. В п.42 постанови вищезазначеного Пленуму ВСС України, зазначено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. В рішенні має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього закону, з ціною предмета іпотеки, зазначеною в договорі іпотеки для його подальшої реалізації, відповідач не згоден, зазначає, що він будинок удосконалив, зробив деякий ремонт. Тому на думку суду початкову ціну необхідно встановлювати на рівні не нижче за звичайні ціни на цей будинок, на підставі оцінки, проведеної суб*єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час продажу будинку. Суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги Банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені, так як це передбачено в Законі (ч.1 ст.38, абз 4 ч.1 ст.39 Закону «Про іпотеку» ), оскільки порушення відповідачем основного зобов'язання завдає позивачу збитків. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial