Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог - Державна Міграційна Служба України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зобов'язання вчинити певні дії. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу контори [PERSON] зареєстрованого в реєстрі №7- 4781 їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], в цілому. 19.03.2002 року позивач на прохання відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] зареєструвала їх місце проживання у вищезазначеній квартирі, хоча в ній фактично вони не проживали, а їх реєстрація носить формальний характер. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі не проживають, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що змушує нести позивача додаткові витрати по оплаті житлово - комунальних послуг, не є членами сім'ї власника квартири, реєстрація відповідачів перешкоджає їй в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 383,391 ЦК України, просить суд винести рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Державну міграційну службу України примусово зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] із житлової квартири, розташованої за адресою [ADDRESS]. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. 30.09.2014 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. В судове засідання представник третьої особи Державної міграційної служби України не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 7-4781 /а.с.5/. Згідно довідки КП ЖРЕР №8 від 27.03.2014 року за №558 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі - [PERSON] та [PERSON] /а.с.6/ Як встановлено судом, судові виклики відповідачам [PERSON] та [PERSON] за адресою місця їх реєстрації не вручені в зв'язку з тим, що останні не проживають у спірній квартирі за місцем реєстрації, що стверджується відмітками Укрпошти на поштових конвертах, що повернуті на адресу суду. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Як встановлено судом, відповідачі по справі не є членами сім'ї власника квартири і не перебувають з власником квартири у сімейних відносинах. Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України примусово зняти з реєстрації місця проживання відповідачів , суд вважає що така не підлягає до задовлення з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial