Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором №87812426 від 08.08.2010 року у розмірі 18\~528,96 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.08.2010 року між позивачем та [PERSON] був укладений Договір про надання та використання платіжної картки №87812426, відповідно якого позичальнику відкрито рахунок №26255000909873.\~Відповідач скористався кредитними коштами, проте не виконує прийняті на себе зобовязання, у звязку з чим станом на 17.11.2016 року має заборгованість в сумі 18\~528,96 грн., де 18\~540,32 грн. заборгованість за кредитом, 78,64 грн. три відсотки річних. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, суду пояснив, що погасив кредитну заборгованість ще у 2011 році, ніяких вимог від банку жодного разу не отримував. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 статті 509\~Цивільного кодексу\~України зобов'язанням є правовідносини, де одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 21.02.2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений Договір про надання та використання платіжної картки №87812426, відповідно якого позичальнику відкрито рахунок №26255000909873. Так, відповідно до умов договору, позивальник отримує кредит у розмірі 2\~535,38 грн., зі сплатою відсотків 0,01 % річних з кінцевим терміном повернення 09.08.2011 року. Судом встановлено, що відповідач використав кредитні кошти, які йому було надано Банком та повернув їх разом з відсотками ще у 2011 році. Суд зазначає, що оскільки кредит відповідачем було отримано на придбання холодильнику, то останній є споживчим, і на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як передбачено п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки з спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Також, в своєму позові Банк посилається на те, що на адресу відповідача було надіслано вимогу про погашення кредитної заборгованості. Однак, вимога направляється в письмовому вигляді - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Матеріали справи містять лише докази направлення вимоги відповідачу про заборгованість перед банком. Однак жодного доказу, який свідчив про отримання [PERSON] вимоги Банку про привернення кредиту (особистий підпис відповідача чи уповноваженої особи у поштовому повідомленні про вручення) в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст.\~60\~ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи, що позивачем строк позовної давності пропущений, кредитні кошти відповідачем повернуті в повному обсязі, спір виник з договору споживчого кредитування, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed