Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька покликаючись на те, що у них з відповідачем є син [PERSON], [INFO], який проживає з нею, знаходиться на її утриманні та вихованні. А також, відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини на кордон, хоча сину необхідне періодичне перебування на морі. Оскільки така поведінка відповідача шкодить інтересам сина, порушує його право на розвиток, просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу батька [PERSON] до повноліття дитини, дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Позивач у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у її відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що за час перебування сторонами у шлюбі у них народився син [PERSON] 26 листопада 2004 року. /а.с. 9, 10/ Відповідно до ч. 3\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"\~батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно\~ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"\~за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57\~із змінами і доповненнями, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених\~постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231\~(із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. З огляду на викладене, суд вважає, що даними нормами не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Окрім того, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.\~141,\~157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. А також, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем не надано доказів щодо відмови відповідача надати дозвіл на виїзд за кордон сина [PERSON] чи створенні перешкод у його виїзді за межі України. Враховуючи наведене, а також те, що позивачем при обґрунтуванні своїх позовних вимог не зазначено держави прямування, мети поїздки, відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та особисто спілкуватися з нею, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed