Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог встановити, що інформація, поширена відповідачами у скарзі від 19 січня 2015 року, адресованій головному лікарю Комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради, не відповідає дійсності, порушує особисте немайнове право та шкодить діловій репутації; зобовязати відповідачів протягом семи днів з дати набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом відкликання поданої ними скарги. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 9 квітня 2001 року до 12 березня 2015 року працював лікарем ультразвукової діагностики відділення УЗД та малоінвазивних хірургічних втручань КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня». Наказ про звільнення від 12 березня 2015 року був оскаржений ним до суду, провадження у справі на даний час зупинено. У запереченнях проти позову КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» покликався на скаргу працівників відділення УЗД від 19 січня 2015 року. Вважає, що інформація, яка міститься у вказаній скарзі, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права, оскільки зміст скарги створює негативне враження у адміністрації лікарні та колег щодо його відношення до виконання службових обовязків. Крім того, неправдива інформація, викладена у скарзі, була однією з підстав його звільнення з роботи. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Представник позивача пояснив, що розповсюджена відповідачами інформація спричинила негативні наслідки для позивача, завдає непоправної шкоди діловій репутації його як професійного лікаря та була умисно поширена під час проведення службового розслідування фактів порушення трудової дисципліни. Просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що метою написання скарги не було звільнення позивача, а намагання відгородити його подалі від колективу. Скаргу підписали не всі працівники відділення, тому що інші не так часто стикаються по роботі з позивачем і не в такій мірі страждають від його поведінки. Про конфлікт [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] йому відомо з їх слів. Позивач в колективі веде себе агресивно, принизливо ставиться до медперсоналу, дає працівникам прізвиська, виходячи із особливостей зовнішності, намовляє пацієнтів, обговорюючи з ними професійні здібності інших лікарів, в тому числі і його. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що згідний з усім, що написано у скарзі, хоча якби знав, що вона буде поширена за межі лікарні, її зміст формулював би інакше. Скаргу писали колективно, кожен з підписантів вносив свої пропозиції щодо змісту в залежності від того, які факти йому було відомо та яким чином постраждав від поведінки позивача. Особисто він був свідком зневажливого ставлення позивача до молодшого медперсоналу. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що була свідком побиття [PERSON] лікаря [PERSON] та утримання в кабінеті лікаря [PERSON] Особисто її позивач обзивав «дурою», шарпав за руки, виганяв з кабінету, доводячи тим самим до сліз. Усно зверталася до завідуючої відділенням зі скаргами на дії позивача. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивач неодноразово проявляв до неї агресивну поведінку, коли виставляв з-за столу під час прийому їжі. На нараді прилюдно обізвав «хворою на голову». В її присутності ображав інших працівників відділення. Скаргу написали, тому що вже «накипіло». До цього позивач писав скаргу на неї завідуючій відділенням. Просить в задоволення позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивач неодноразово обзивав її «дурою», «неадекватною», виганяв з-за столу під час обідньої перерви, повідомив щодо неї неправдиву інформацію завідуючій відділенням, після ротації не допускав до виконання посадових обовязків. Зміст скарги обговорювали всім колективом, який її підписав. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивач проявляв агресію як до неї особисто, так і до інших працівників відділення, створював конфліктні ситуації. Була свідком того, як [PERSON] тримав лікаря [PERSON] в її кабінеті та не давав вийти, як ображав [PERSON], [PERSON] та інших. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що у відділенні тривалий період відбувалися конфлікти за участю позивача, який зневажливо ставився до колег-лікарів, медсестер та технічного персоналу, давав всім прізвиська, зумисно некультурно вів себе за столом під час прийому їжі, зводив наклеп про ніби-то зловживання нею спиртними напоями, писав скарги. Була свідком побиття лікаря [PERSON] та утримання в кабінеті лікаря [PERSON] Скаргу писала добровільно і з її змістом повністю згідна. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що останнім часом позивач вів себе грубо і нахабно, ображав її та інших санітарок, не давав прибирати сміття в своєму кабінеті, вигадував прізвиська працівникам відділення, некультурно вів себе за столом під час прийому їжі. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що кожен із членів трудового колективу, які підписали скаргу, вказував на певні негативні вчинки позивача. Особисто її позивач обзивав нецензурними словами, принижував, розповсюджував про неї неправдиву інформацію про вживання алкоголю на робочому місці. Була свідком, як [PERSON] вихвалявся своїми здібностями перед пацієнтами, принижуючи професійний рівень інших лікарів, як силою утримував у кабінеті лікаря [PERSON] поки не прийшла завідуюча відділенням. Про побиття позивачем лікаря [PERSON] була кримінальна справа. Всім своїм виглядом та поведінкою позивач демонстрував зневагу до почуттів працівників відділення. Оскільки на зауваження та бесіди завідуючої [PERSON] не реагував, змушені були написати скаргу на ім'я головного лікаря. Адміністрація лікарні повідомила, що підстав для задоволення скарги немає. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачів [PERSON] пояснила, що у відділенні склалася конфліктна ситуація між [PERSON] та персоналом відділення, яка досягла критичного рівня в 2015 році. Всі факти, викладені в скарзі, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Твердження позивача, що скарга відповідачів була однією з підстав його звільнення з роботи, є лише припущенням, оскільки ні в наказі про його звільнення, ні в судовому рішенні про оскарження наказу немає посилань на спірну скаргу. Представник відповідачів [PERSON] пояснив, що відповідачі не мали наміру поширювати інформацію, викладену в скарзі, а лише звернулися до адміністрації для захисту своїх прав. Крім того, позивач не клопотав про проведення лінгвістичної експертизи для встановлення чим саме є зміст скарги - оціночними судженнями, наклепом чи фактичними даними. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 19 січня 2015 року відповідачі направили на ім'я головного лікаря КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» скаргу, в якій виклали вказану у позовній заяві відповідну інформацію щодо позивача та просили адміністрацію, профспілковий комітет та ГО «Рівненська обласна асоціація сестер медичних» розрішити ситуацію та відгородити [PERSON] від їх колективу. Відповідно до ст.271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Згідно із ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~ главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. За змістом ст.270, 297, 299 ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, належать право на повагу до гідності і честі та право на недоторканість ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та ( або ) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації ( ч.1 ст.277 ЦК України ). Згідно з ч.3\~ ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій ( наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо ) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності ( неповні або перекручені ). За змістом ч.1, 2 ст.30, ст.47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири ). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Що стосується форми і порядку викладення змісту власних оціночних суджень і суб'єктивних думок у зверненні чи скарзі, то законом не встановлено будь-яких заборон чи обмежень щодо використання при цьому слів, словосполучень, алегорій, порівнянь тощо. З огляду на вказані правові норми суд вважає, що наведене відповідачами у скарзі є лише вираженням їх суб'єктивної думки і оцінки поведінки позивача, тобто їх оціночними судженнями, які відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Неправильну правову оцінку діям позивача суд не розцінює як наклеп, оскільки викладені відповідачами у скарзі події не є завідомо неправдивими вигадками, мали місце в дійсності, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року визначено, що Конституцією України \~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань ( стаття 34 ). Разом з тим, відповідно до\~ ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до\~ ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, з аналізу наведених правових норм випливає, що викладення у зверненнях до органів державної влади, правоохоронних органів тих чи інших фактів або обставин, що на думку заявника містять ознаки правопорушення чи злочину і які в межах своєї компетенції ці органи можуть перевірити, не є в контексті ст.277 ЦК України поширенням недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність і ділову репутацію особи щодо якої вони викладені, а оціночні судження, думки, переконання чи критична оцінка певних фактів і недоліків не входить до предмету судового захисту. Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків\~ із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Закон України «Про звернення громадян», яким опосередковуються відносини з приводу подання громадянами заяв, скарг та пропозицій, спрямованих на викриття недоліків у роботі, оскарження дій посадових осіб, до органів державної влади містить положення щодо можливості притягнення авторів звернення до відповідальності лише за наклеп та образи, проте не за оціночні судження. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, критики представників влади і державних органів, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, чи викладення своїх думок при написанні звернень, скарг є однією з найважливіших свобод людини. З пояснень сторін вбачається, що за час роботи у відділенні УЗД КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» між сторонами у справі склалися негативні стосунки. Причому зі скаргами зверталися не лише відповідачі, а й позивач. Відтак, скарга відповідачів на ім'я головного лікаря КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» від 19 січня 2015 року оцінюється судом як реалізація ними права особи на звернення, передбачене\~ ст.40 Конституції України та ст.1 Закону України «Про звернення громадян», оспорювана позивачем інформація не відноситься до образи чи наклепу, а є критичними висловлюваннями відповідачів в рамках\~ ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки висловлена не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою її перевірки уповноваженими посадовими особами. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", викладеними у п.15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За вимогами ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У позовній заяві позивач зазначає, що поширена відповідачами інформація шкодить його діловій репутації, однак позивачем не доведено і з матеріалів справи не вбачається жодних переконливих доказів на обґрунтування вказаного твердження. На думку суду, викладені відповідачами у спірній скарзі відомості характеризують особу позивача з морально-етичного боку, а не є оцінкою його ділових і професійних якостей при виконанні ним трудових, службових, громадських чи інших обовязків, що становить зміст поняття ділової репутації. За таких обставин суд приходить до висновку, що в діях відповідачів відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, так як поширена відповідачами інформація будь-яким чином не порушує особисті немайнові права позивача, не завдає шкоди його діловій репутації та не перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed