Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що являється власником ? частини вказаної квартири, іншим співвласником ? частини квартири є її син (відповідач), який у 1995 році виїхав на постійне проживання до Америки. Протягом тривалого часу відповідач участі в утриманні належної йому частини майна не приймає, за комунальні послуги не сплачує. У зв'язку із чим, позивач просить визнати за нею право власності на ? частину квартири в порядку ст. 344 ЦК України. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги. Відповідач повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, разом з тим правом на участь у судовому засіданні або наданні заперечень не скористався. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24.03.2014 р. у справі 295/20000/13-ц вбачається, що 17 грудня 1993 року відділом з приватизації державного житлового фонду було видано свідоцтво №8754, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Квартира приватизована згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". 05.04.2005 року між сторонами був укладений договір дарування, згідно якого дарувальник [PERSON] безоплатно передала у власність обдарованого, а обдарований [PERSON], її син, прийняв в дар 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS]. Вказаний договір дарування був визнаний недійсним, що підтверджується копією рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13.03.2013 року, яке набрало законної сили 20.05.2013 року. Як вбачається з рішення №3700246 від 05.07.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки відсутній факт визнання права власності на належну їй частку квартири та відсутній оригінал документу, що посвідчує попереднє право власності на 1/2 частину квартири. Згідно довідки №1519 від 01.11.2013 року, виданої директором КП "ВЖРЕП №8", позивач зареєстрована одна в спірній квартирі. Враховуючи викладене, за позивачем на підставі судового рішення від 24.03.2014 р. у справі 295/20000/13-ц визнано право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS] (а.с. 13) Дане рішення набрало законної сили. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності із ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. (п. 1) Отже, право власності є речовим правом, яке захищається законодавством. Безкоштовне позбавлення зареєстрованого за особою права власності на нерухоме майно із застосуванням механізму, передбаченого ст. 344 ЦК України, в даному випадку є неможливим, оскільки втрачається зміст гарантованого кожній особі Конституцією України права власності. Постійне проживання за кордоном та несплата комунальних послуг не може бути підставою для позбавлення особи права власності. За таких обставин, у задоволенні позову належить відмовити. Враховуючи, що позивач являється інвалідом 2 групи, вона в порядку п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, а тому сплачений судовий збір підлягає поверненню.

Outcome: dismissed