Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову, посилались на те, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку зі згоди [PERSON] був зареєстрований його зять [PERSON], чоловік [PERSON], шлюб між якими у 2010 році розірвано на підставі рішення суду. У зазначеному будинку відповідач зареєстрований, але фактично не проживає з 2010 року і по теперішній час, своїх речей у будинку не має, виїхав на постійне місце мешкання у місто Зугрес, Донецької області. У зв'язку з тим, що відповідач без поважних причин тривалий час не проживає у спірному будинку, комунальні послуги не сплачує, то створює перешкоди для вирішення багатьох юридичних питань, і тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], зобов'язати третю особу зняти відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Представник позивачів [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, відзиву на пред'явлений позов не надав. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг м. Маріуполя Парамонова О.Ю. до суду надала заяву про розгляд справи за його відсутністю. З урахуванням наведених обставин, що представник позивачів не заперечує проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07. 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07. 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20013913 від 27.08.2008р., виданого МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1-1958 від 18.10.2001р., належить на праві власності будинок [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно акту від 25.06.2018 року КСН «Селище Західне», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але не проживає у будинку з квітня 2010 року, особистих речей в будинку не має (а.с. 19). Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог лише в частини визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS], і позов задовольняє частково, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки рішення суду є безумовною підставою для подальшого зняття з реєстрації. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial