Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона є власником 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.06.2010 р. Позивачем у приватного нотаріуса отримано Відомості про об`єкт нерухомого майна № 7076000, які включають відомості із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якого зареєстровано арешт нерухомого майна, що належить їй на праві власності. Як стало відомо із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підставою обтяження є постанова 145/2 від 09.02.2011 р., накладена ВДВС Васильківського МРУЮ. Позивач зазначила, що дійсно були відкритті виконавчі провадження відносно неї, за якими було стягнення коштів. Наразі виконавчі провадження щодо стягнення боргу з позивача у Васильківському міськрайонному відділі ДВС ЦМУЮ (м. Київ) відсутні. Тому вважає, що реєстрація арешту нерухомого майна є такою, що порушує її права як власника нерухомого майна та просить скасувати арешт. Позивач, будучи у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, щодо предмета позову не заперечує. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення не подано. Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва від 18.06.2010 р. серії [NUMBER] про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Нещасною Т.М., належить на 1/3 частки 1/2 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій [INFO] [PERSON] , [INFO] . Дане свідоцтво зареєстроване у Спадковому реєстрі за номером 49502578. Відповідно до листа Васильківського міськрайонного відділу ДВС ЦМУЮ (м. Київ) від 13.05.2021 р. № вих.21959, до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про обтяження нерухомого майна, а саме: 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належало [PERSON] , на підставі постанови Васильківського МРУЮ від 09.02.2011 р. № 145/2. Втім, з даного листа станом на 13.05.2021 р. виконавчі провадження щодо стягнення боргу з позивачки, за якими не стягнено заборгованість, у відділі відсутні. Проте, як вбачається із відомостей про об`єкт нерухомого майна № 7076000, сформованих приватним нотаріусом Бобковою І.О., на 1/6 будинку за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт. Підставою обтяження є постанова № 145/2 від 09.02.2011, винесена Васильківським ВДВС МРУЮ. Арешт зареєстровано реєстратором Київської обласної філії державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України, зокрема ст. 41 передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Порядок зняття арешту з майна передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач просить скасувати арешт майна, який було накладено з підстав існування заборгованості перед Дитячим будинком " Сонечко ", наразі матеріалами справи встановлено факт відсутності такого боргу, обґрунтованих причин існування такого обтяження більше не існує. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши норми законодавства у сукупності з наданими доказами, відсутності виконавчих проваджень щодо стягнення боргу з позивачки , суд вважає, що позов обґрунтований, тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved