Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFXRRX06720674 від 30.01.2007 року, посилаючись на те, що відповідач отримав у позивача кредит в розмірі 18 368 грн. 66 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік. Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на 16.01.2014 року за відповідачем наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 18 368 грн. 66 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та стягнути всю суму заборгованості з відповідача. Додатково пояснив, що строк звернення з позовом до суду позивач не пропустив, так як позовна давність згідно умов кредитної угоди складає 5 років. Строк її перебігу позивач перервав 28.07.2009 року, здійснивши платіж в рахунок погашення пені. А тому клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності не може бути підставою для відмови у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Визнав факт укладання кредитного договору, однак просив суд до вимог банку про стягнення кредитної заборгованості застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Доводи представника позивача стосовно переривання відповідачем строків позовної давності вважає недоведеними, так як належних доказів такого переривання позивач суду не надав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 30 січня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", назву якого змінено на ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № IFXRRX06720674, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в розмірі 5 520 грн. Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 12 % на рік. Кредит надавався на строк 12 місяців, з 30.01.2007 року по 05.01.2008 року включно (а.с.4). Підписавши заяву позичальника [PERSON] погодився, що вона разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] систематично порушував строки сплати кредиту, що визнано представниками сторін у судовому засіданні та підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № IFXRRX06720674 від 30.01.2007 року (а.с.4). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Позивачем станом на 16.01.2014 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором № IFXRRX06720674 від 30.01.2007 року (а.с.4), відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача [PERSON] за кредитними зобов'язаннями в сумі 18 368 грн. 66 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 2 115 грн. 11 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 6 889 грн., комісія - 55 грн. 20 коп., пеня - 7 958 грн. 46 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 850 грн. 89 коп. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Представником відповідача в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності, що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До кредитних правовідносин застосовується загальна позовна давність. Окрім того, стаття 259 ЦК України надає право сторонам збільшити позовну давність за їх домовленістю, при цьому договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 5.5 Умовам надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами 5 років. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з кредитного договору, строк виконання зобов'язання встановлений, а саме - 05.01.2008 року. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). За таких обставин, враховуючи, що з позовом в суд позивач звернувся в лютому 2014 року, клопотання про поновлення строку позовної давності ним не заявлялось, тому суд вважає за можливе застосувати щодо вимог позову строк позовної давності, визначений ст. ст. 257, 259 Цивільного кодексу України. Представник позивача в поясненнях вказує, що позовна давність відповідачем переривалась 28.07.2009 року шляхом внесення платежу за кредитним договором. Однак суд з таким твердженням погодитись не може виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № IFXRRX06720674 від 30.01.2007 року позивач здійснив останній платіж за кредитом 28.07.2009 року в розмірі 50 грн. в рахунок погашення пені. Стороною відповідача дана обставина заперечується, представник [PERSON] суду зазначає, що після моменту закінчення строку дії кредитного договору відповідачем жодного платежу за кредитом не було здійснено. Таким чином, факт часткового погашення відповідачем кредитної заборгованості в липні 2009 року підлягає доказуванню позивачем згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України належними доказами з цього приводу, так як відповідачем такий факт не визнається. Належних та допустимих доказів здійснення відповідачем платежу 28.07.2009 року, зокрема відповідних фінансових документів з даного приводу, на підтвердження правильності проведеного розрахунку позивач суду не надав. Будь-яких клопотань стосовно відкладення розгляду справи, оголошення перерви в судовому засіданні, для надання можливості подати суду додаткові докази на підтвердження заявлених вимог представником позивача не заявлялось. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 526, 527 ч. 1, 530, 1054 ч. 1, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed