Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди завданої смертю особи в результаті дорожньо-транспортної пригоди, на обґрунтування якого зазначили, що вони є дітьми [PERSON], який загинув під час ДТП, яка сталася [INFO] на 239 км траси Київ-Харків, за участю сідлового тягача «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що перебував у трудових відносинах з Приватним орендним підприємством «Агрофірма Узинська». За фактом вчинення вказаного ДТП ведеться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12055170000000833 від 15.11.2015 року. Позивачі зазначають, що сідловий тягач «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] під час ДТП, належить приватному орендному підприємству «Агрофірма Узинська». Позивачі вказують, що смерть батька завдала їм численні моральні та фізичні страждання, емоційний стрес, позивачі зазнали значного душевного болю, тому просять стягнути з відповідача, як з власника джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого сталася ДТП, під час якої загинув [PERSON], на користь кожного з позивачів моральну шкоду в розмірі по 300 тисяч грн. В судовому засіданні представник позивачів Павелко Р.С. позовні вимоги підтримав повністю з мотивів викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити в повному обсязі задовольнити. Представник відповідача Бойчук В.М. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, зазначивши, що позивачі не надали належних і допустимих доказів наявності та розміру моральної шкоди. Також вказав, що на даний час кримінальне провадження № 12055170000000833 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, під час вчинення якого загинув батько позивачів [PERSON], закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, зокрема, Бойчук В.М. наголосив на тому, судовою автотехнічною експертизою встановлено, що в дорожній обстановці, що склалася на момент вчинення ДТП, в діях водія сідлового тягача «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] не вбачається порушення правил ПДР, та відсутня вина у вчиненні злочину. Також представник відповідача зазначив, що судово-медичною експертизою встановлено наявність етилового спирту в крові потерпілого [PERSON] в концентрації, що складає середній ступінь сп'яніння, наголосивши на можливій вині потерпілого [PERSON] у ДТП. З зазначених підстав просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, посилаючись на відсутність коштів на транспортні витрати, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі. Розглянувши позовні вимоги, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] близько 21 год. 40 хв. водій [PERSON], керуючи сідловим тягачем «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], на 239 кілометрі автодороги Київ-Харків допустив наїзд на пішохода [PERSON]. В результаті ДТП [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, зокрема у вигляді тупої травми грудної клітки, що спричинило тампонаду серцевої сорочки через розрив аорти в межах серцевої сорочки, внаслідок чого настала смерть потерпілого, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 126 від 17.12.2015 року та копією свідоцтва про смерть [PERSON] серії І-КЕ № 311678. За фактом вчинення даного правопорушення було внесено відомості до ЄРДР за № 12055170000000833 від 15.11.2015 року, попередня кваліфікація за ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого СУ ГУНП в Полтавській області Повалія С.П. від 31.05.2016 року вказане кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. До такого висновку слідчий прийшов з огляду на висновок судової автотехнічної експертизи № 169 від 23.05.2016 року, з якої слідує, що водій [PERSON] в дорожній обстановці, що існувала під час вчинення ДТП, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] та в його діях невідповідностей вимогам ПДР, зокрема п. 12.3., які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди, не вбачається. З огляду на те, що в даному випадку у діях водія [PERSON] відсутня така складова правопорушення, як вина, що слідує з висновку автотехнічної експертизи, слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження. Судом встановлено і це не заперечується сторонами по справі, що сідловий тягач «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], належить на праві власності Приватному орендному підприємству «Агрофірма Узинська» Білоцерківського району Київської області, що доводиться копією ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 21.01.2016 року, тому ця обставина відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК не підлягає доказуванню. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми потерпілого [PERSON], який загинув на місці ДТП від отриманих тілесних ушкоджень, що підтверджується копіями свідоцтв про народження [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], копією свідоцтва про одруження [NUMBER]. Позивачка [PERSON] визнана потерпілою по кримінальному провадженню № 12055170000000833 від 15.11.2015 року за фактом вчинення ДТП, під час якого загинув [PERSON], що підтверджується наданими матеріалами кримінального провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 1187ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Аналізуючи наведене, суд приходить до переконання про те, що доказами по справі стверджується факт смерті [PERSON], який помер [INFO] саме внаслідок дій водія сідлового тягача «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON], які спричинили ДТП [INFO]. Зважаючи на викладене, вимоги позивачів щодо стягнення морального відшкодування з власника джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого загинув їх батько, є підставними. Суд не приймає заперечення представника відповідача щодо безпідставності вимог про відшкодування шкоди з огляду на те, що кримінальне провадження закрито за відсутністю складу правопорушення, зокрема у діях водія [PERSON] відсутня вина. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, \- незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон містить указівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, в тому числі ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). До такого висновку прийшла Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України в рішенні від 27.10.2010 року по справі № 6\-30038св09. Твердження представника відповідача щодо того, що під час вчинення ДТП та наїзду на пішохода мала місце непереборна сила та умисел потерпілого, який міг виникнути через алкогольне сп'яніння останнього, суд не бере до уваги, зважаючи на наступне. Непереборна сила - це надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. Непереборна сила є об'єктивним явищем, тобто подією, яка не залежить від волі, свідомості та бажання людини. Надзвичайним визнається явище, яке перевищує все ординарне, типове і звичайне, має велику потужність та руйнівну силу, а її виникнення є несподіваною подією. У деяких випадках надзвичайність полягає в рідкості виникнення тієї чи іншої події, сильному первісному імпульсі або масштабності. Як правило, саме надзвичайний характер події не дає можливості особі запобігти та відвернути настання негативних наслідків. Непереборною силою є подія, яка є об'єктивно невідворотною. До обставин непереборної сили відносять, як правило, стихійні природні явища (землетрус, повінь, шторм тощо). Вважається, що й суспільні явища (воєнні дії, страйки, введення мораторію та ін.) можуть також визнаватися непереборною силою. З матеріалів справи не вбачається, і представником відповідача не надано доказів того, що в момент наїзду на пішохода мали місце вказані події. З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14.11.2015 року, що було проведено о 23 год. 10 хв., тобто через півтори години після настання ДТП, слідує, що наїзд на пішохода було вчинено за звичайних погодніх умов, на горизонтальній ділянці дороги, що мала асфальтобетонне покриття без нерівностей та пошкоджень, за відсутності слідів контактної взаємодії транспортного засобу з навколишніми об'єктами чи предметами. Що стосується аргументу представника відповідача про наявність умислу потерпілого на покінчення життя самогубством, що стало причиною ДТП, суд не може прийняти його, виходячи з наступного. Умислом визначається форма вини особи, яка усвідомлює небезпечність свого діяння, передбачає його шкідливі наслідки та бажає або свідомо допускає їх настання. Шкода, що виникла внаслідок умислу потерпілого, звільняє завдавача шкоди від обов'язку по її відшкодуванню незалежно від того, чи йде мова про загальну відповідальність (за вину) або про підвищену відповідальність (незалежно від вини) (ч. 1 ст. 1193 ЦК) Судом встановлено, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається наявність обставин, що свідчать про можливість наїзду на пішохода внаслідок умислу потерпілого, тобто бажання вчинення суїциду. Та обставина, що наїзд стався в той час, коли потерпілий [PERSON] перебував в стані сп'яніння середнього ступеня, не є прямим доказом самогубства. З матеріалів кримінального провадження, зокрема з висновку судово-медичної експертизи трупа [PERSON] № 126 від 17.12.2015 року слідує, що в момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий знаходився у вертикальному положенні тіла, і, вірогідніше за все, був повернутий лівою частиною до виступаючих та ударяючи частин автотранспортного засобу з послідуючим падінням на тверде покриття дороги. Також в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14.11.2015 року зазначено про наявність пошкоджень сідлового тягача саме в його правій передній частині, а зі схеми місця вчинення ДТП вбачається, що труп перебував в правій частині дороги неподалік узбіччя. Крім цього, висновком судово-медичної експертизи речових доказів № 8/340-МК від 22.01.2016 року встановлено, що при механізмі пошкоджень, виявлених на взутті та одязі [PERSON], можна припустити, що в момент ДТП останній знаходився в вертикальному і близькому до транспортного засобу положенні, та знаходився в русі. З вищезазначеного слідує, що потерпілий в момент вчинення ДТП переходив з дорогу з правої частини автотраси Київ-Харків на ліву, про що свідчать і пошкодження сідлового тягача, і ушкодження трупа [PERSON], натомість в матеріалах кримінального провадження не вбачається наявність ознак того, що потерпілий якимось чином вискочив на дорогу, намагаючись загинути від зіткнення з транспортним засобом. Інших доказів, з яких би прослідковувався намір потерпілого покінчити життя самогубством під час скоєння даного ДТП, чи того, що у потерпілого були суїцидальні настрої взагалі, відповідачем не надано. Крім того, на думку суду, наявність в крові потерпілого етилового спирту в концентрації 2,3 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп'яніння, свідчить про те, що потерпілий [PERSON] не перебував у безпорадному стані та міг керувати своїми діями. Таким чином, на думку суду, відповідачем не було доведено, що завдана шкода була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а тому з Приватного орендного підприємства «Агрофірма Узинська», як власника джерела підвищеної небезпеки - сідлового тягача «DAF XF 95.430», державний номерний знак [NUMBER], внаслідок дії якого сталася ДТП, в результаті чого помер [PERSON], підлягає відшкодуванню моральна шкода на користь позивачів. Разом з тим у ч. 2 ст. 1193 ЦК говориться про необережність потерпілого, яка може бути грубою та простою. Вказані поняття не мають дефініції в законодавстві, а в п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" лише наведено приклади грубої необережності потерпілого: знаходження у нетверезому стані, нехтування безпекою руху. Так, коли людина не дотримується високих вимог, пред?явлених до неї як особистості, що здійснює за даних умов певний вид діяльності, вона допускає просту необережність; у тих випадках, коли особа не тільки не дотримується високих, а й мінімальних вимог уважності та обережності, які зрозумілі кожному, вона допускає грубу необережність. На розмір відшкодування завданої шкоди впливає тільки груба необережність потерпілого, оскільки згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи вищевказані норми закону, суд приходить до висновку про наявність в діянні потерпілого грубої необережності, а з урахуванням відсутності вини водія у ДТП, сума морального відшкодування має бути суттєво зменшена від розміру, заявленого позивачами. Також суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачі не надали належних і допустимих доказів наявності та розміру моральної шкоди, оскільки з самого позову та з пояснень позивачки [PERSON] вбачається, що смерть близької людини - батька - стала для його дітей непоправною втратою, яка спричинила душевний біль і страждання, оскільки батько був опорою і підтримкою для своїх дітей. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного. В судовому засіданні встановлено, що в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, власником якого є відповідач, загинув батько позивачів [PERSON] Внаслідок смерті близької людини позивачам були заподіяні психічні страждання у вигляді негативних переживань та спогадів, емоційної напруги, душевного болю, відчуття страху та відірваності від життя, чим був порушений звичний ритм їх життя. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивачів, характер та тривалості їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкода, оскільки настала смерть близької людини, беручи до уваги обставини ДТП, внаслідок якої настала смерть батька позивачів, зокрема те, що потерпілий на момент наїзду перебував в стані алкогольного сп'яніння, чим допустив грубу необережність, а також відсутність вини водія у вчиненні ДТП, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (справи «Харук та інші проти України», «[PERSON] проти України», «Новоселецький проти України») та з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним зменшити розмір заявленої потерпілими моральної шкоди та вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування з відповідача в сумі по 50 000 грн. на користь кожного з позивачів. У відповідності до ст. 88 ЦПК України та п. 5 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 2 250 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial