Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права приватної власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. На обґрунтування позову посилається на те, що 06 листопада 2015 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрився спадок на належне їй на праві власності майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №35 по вул.Широка в с.Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на не приватизованій земельній ділянці загальною площею 0,85 га, у тому числі для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,60 га, та який вона згідно нотаріально посвідченого заповіту від 17 серпня 1992 року в разі своєї смерті заповідала йому. Рішенням виконавчого комітету Солонянської районної ради народних депутатів у Дніпропетровській області №174/1 від 16 серпня 1989 року «Про визнання права власності на житлові будинки» за [PERSON] було визнано право власності на зазначений житловий будинок, але за життя нею не було оформлено правовстановлюючих документів. Відповідно до записів в по господарських книгах обєктів за 1986-1990 роки житловий будинок №35 по вул. Широка в с.Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області належав його матері [PERSON], було зареєстровано особові рахунки, відповідно до яких саме вона була зазначена головою господарства та власником житлового будинку, право власності на який на період виникнення спірних правовідносин відповідно до діючого законодавства не залежало від державній реєстрації цього права, оскільки розташовані в сільській місцевості будинки та домоволодіння не підлягали державній реєстрації, а право власності на житлові будинку виникало відповідно до записів в по господарських книгах відповідної сільської ради. Після смерті спадкодавця він як спадкоємець за заповітом звернувся до Солонянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка складалась з зазначеного житлового будинку №35 по вул. Широка в с.Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок померлої, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документа на будинок на імя померлого спадкодавця. Вважає, що має право на спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який належав спадкодавцеві, оскільки він в установлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але в звязку з відсутністю у померлої матері правовстановлюючого документа на житловий будинок позбавлений можливості оформити свої спадкові права, оскільки нотаріус не визнає права померлого на спірний житловий будинок, внаслідок чого змушений звернутися з позовом до суду. Позивач та його представник, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.49,50), у судове засідання не з'явилися. Згідно поданої до суду письмової заяви представник позивача в межах повноважень за довіреністю прохав проводити розгляд справи у їх відсутність за наявними в матеріалах справи доказами, позов підтримали в повному обсязі та прохали задовольнити (а.с.65). Представник відповідача територіальної громади в особі Єлізарівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.51), у судове засідання не зявився. Згідно письмової заяви прохали розглядати справу у відсутність їх представника, позов визнали (а.с.41,66). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2\~ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст.ст.\~1217,\~1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтями\~1268,\~1269 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до\~статті 1231\~цього Кодексу. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них. В судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 2015 року в селі Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області померла мати позивача - [PERSON] (а.с.11,27,44-45,55), у звязку з чим відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно, в тому числі у вигляді житлового будинку №35 з надвірними будівлями та спорудами по вулиці Широка,35 в селі Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області, в якому померла була зареєстрована та проживала на день своєї смерті. Житловий будинок №35 по вулиці Широка,35 в селі Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області був збудований в 1950-х роках та розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 0,85 га, що вбачається з виданого ТОВ «Абріс» Солонянського району Дніпропетровської області технічного паспорту та довідки виданої виконкомом Єлізарівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.21-26,30-31). Згідно рішення виконавчого комітету Солонянської районної ради народних депутатів у Дніпропетровській області №174/1 від 16 серпня 1989 року «Про визнання права власності на житлові будинки» за [PERSON] було визнано право власності на розташований на території Єлізарівської сільської ради в селі Чорнопарівка Солонянського району Дніпропетровської області житловий будинок з надвірними будівлями (а.с.16-19), але на день смерті нею не було отримано правовстановлюючих документів та не проведено державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідно до вимог діючого на день смерті спадкодавця законодавства. Судом враховується те, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. За змістом п. 62\~Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР\~ від 31.01.1966 року підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а тому суд приходить до висновку про те, що спадкове майно належало спадкодавцю [PERSON] та може бути успадковане її спадкоємцями, оскільки відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом враховано те, що спірний житловий будинок було збудовано відповідно до діючого на час такого будівництва законодавства, при цьому відсутність факту державної реєстрації права власності на нерухоме майно за померлою не свідчить про те, що у неї не виникло право власності на спірний житловий будинок відповідно до приписів діючих станом на 1950-1977 роки нормативних актів, оскільки в 1950 році, тобто на час виникнення права власності на нерухоме майно за померлою, момент виникнення права власності на житловий будинок не залежав від державної реєстрації цього права, так як зазначені норми законодавства почали діяти лише з 01 січня 2004 року відповідно до ЦК України 2003 року, а право власності у померлої на спірний житловий будинок виникало на підставі записів в по господарській книзі відповідної сільської ради. Відповідно до ЦК України 1963 року, абзацу 2 п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, чинним на момент виникнення у померлого спадкодавця права власності на житловий будинок, не підлягали державній реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднанні. Право власності на такі житлові будинки підтверджувалось записами у по господарських книгах сільських рад, що підтверджується і зазначеним вище рішенням виконавчого комітету Солонянської районної ради народних депутатів у Дніпропетровській області №174 від 16 серпня 1989 року та відсутністю в технічному паспорті на будинок відмітки про самочинне будівництво(а.с.21-26). За життя спадкодавця за результатами проведеної інвентаризації житлового фонду рішенням виконкому Єлізарівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №5 від 11 січня 2010 року житловому будинку, який належав [PERSON] було присвоєно адресу: село Чорнопарівка вулиця Широка,25 Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.20), що підтверджується також і витягами з по господарських книг Єлізарівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.12-15). При житті померлою [PERSON] 17 серпня 1992 року було складено заповіт, який посвідчено у Єлізарівській сільській раді Солонянського району Дніпропетровської області за реєстром №48, за яким вона в разі своєї смерті заповідала своєму синові позивачу [PERSON] все своє майно де б воно не було та з чого б не складалося, в тому числі і житловий будинок (а.с.59). За місцем відкриття спадщини за заявою позивача, як спадкоємця за заповітом, Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було відкрито спадкову справу №452/2015(а.с.54-63), з якої вбачається, що позивачем в установлений законом строк було подано заяву про прийняття спадщини за заповітом. Згідно постанови державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді житлового будинку №35 по вул.Широка в с.Чорнопарівка Солонянського району у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок та відомостей, що підтверджують виникнення речових прав на нерухоме майно на імя померлої [PERSON] (а.с.33,63) що свідчить про те, що позивач позбавлений можливості оформити право на спадщину на житловий будинок за заповітом в позасудовому порядку. Інші спадкоємці як за заповітом, так і за законом у встановлений законом строк з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не звертались. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а за позивачем необхідно визнати право власності на належний померлому спадкодавцю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. На підставі викладеного,

Outcome: approved