Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезгаданим позовом, на підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням суду - розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON] та сина [PERSON] . Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі Договору купівлі- продажу квартири від 26 червня 2017 року, ними, за спільні кошти подружжя, було придбано квартиру [ADDRESS] . Вказує на те, що згідно Закону, їй належить Ѕ частка даної квартири, відтак вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримує та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Крім того, подала докази про зміну прізвища з [PERSON] на [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про можливість розгляду справи у її відсутність не надав. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2010 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що складено відповідний актовий запис №359, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . За час шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 02.12.2011 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області) та син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 14.11.2015 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області). Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 26.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак О.Р. та зареєстрованого в реєстрі за №467. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ч. 3ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та можливість їх задоволення. Разом з тим, відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. При прийнятті позовної заяви до розгляду, позивачу було за її клопотанням відстрочено сплату судового збору до першого судового засідання, який мав б становити 1558,43 грн (половину 1% вартості квартири, яка згідно договору купівлі-продажу становить 311 685,00 грн). Позивачем згідно квитанції № 0.0.1858617003.1 від 05.10.2020 року сплачено судовий збір на суму 840,80 грн. А тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 840,80 грн судового збору на користь позивача та 717,63 грн - в дохід держави. Враховуючи наведене та

Outcome: approved