Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що 19 вересня 2007 року відповідач [PERSON] уклала з Кредитною спілкою кредитний договір №792, згідно якого одержав кредит в сумі 5000 грн. терміном на 24 місяців під 0,15% щоденно від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. З метою забезпечення виконання взятих на себе боржником зобов»язань, 19 вересня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки №522. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 березня 2011 року стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за основним кредитом та нарахованих відсотків на загальну суму 20 403 грн. 05 коп. та судові витрати. На даний час рішення суду не виконано, заборгованість не погашена. Просив суд стягнути з відповідачів на його користь суму заборгованості за відсотками в сумі 16 062 грн. 85 коп.. та відшкодувати судові витрати. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до відповідача, в якому посилалась на те, що 19 вересня 2007 року КС «Полтава і полтавці» та нею укладено кредитний договір №792 про надання кредиту у розмірі 5 000 грн. Згідно п.1.1. вказаного договору кредитодавець зобов'язується надати позичальникові кредит у розмірі 5000 грн., а позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 0,15 відсотків щоденно на залишок основної суми кредиту. Пунктом 6.2. вказаного договору передбачено, що при порушенні строків сплати основної суми кредиту та/або процентів більше, ніж на три дні, кредитор подвоює процентну ставку, вказану в п.1.4. до моменту повного погашення простроченої заборгованості. Якщо після місячного строку з дня подвоєння процентної ставки позичальник порушує строк сплати кредиту та/або процентів, то кредитор потроює процентну ставку, вказану п.1.4. до моменту повного погашення простроченої заборгованості. У випадку стягннення заборгованості через суд додатково стягнути відсотки за користування кредитом з розрахунку 0,5 відсотка від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з останньої дати сплати кредиту. Пунктом 8.2 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх платіжних і інших зобов»язань, він зобов»язаний виконати невиконані або неповністю виконані зобов»язання, сплатити - потрійні проценти відповідно до п.6.2 цього договору, а также відшкодувати кредитору шкоду, спричинену таким невиконанням або неналежним виконанням, включаючи втрачену вигоду. Умови договору, передбачені п.6.2 та 8.2., позивач вважає такими, що порушують норми чинного законодавства, та несправедливими. Тому просить визнати їх несправедливими та недійсними, зобов'язати КС «Полтава і полтавці» здійснити перерахунок заборгованості по вказаному кредитному договору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, при цьому посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити та застосувати строки позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні факт наявності заборгованості визнав, але просив позов задовольнити частко, зменшивши розмір суми нарахованих відсотків. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Заперечував проти застосування строку позовної давності. Відповідач та третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилась, хоча була належним чином повідомлена про день і час розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступного висновку . Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 березня 2011 року, яке набрало законної сили стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за основним кредитом та нарахованих відсотків на загальгу суму 20 403 грн. 05 коп. та судові витрати. Вищевказаним рішеннями встановлено, що 19 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 792, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 5000 грн. терміном на 24 місяці до 19 вересня 2009 року зі сплатою 0,15% щоденно від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом . Крім того, судом встановлено, що кредитний договір від 19 вересня 2007 року №792 не розривався, його дія не припинена. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599- 601, 604- 609 ЦК. Пунктом 6.2. вказаного договору передбачено, що при порушенні строків сплати основної суми кредиту та/або процентів більше, ніж на три дні, кредитор подвоює процентну ставку, вказану в п.1.4. до моменту повного погашення простроченої заборгованості. Якщо після місячного строку з дня подвоєння процентної ставки позичальник порушує строк сплати кредиту та/або процентів, то кредитор потроює процентну ставку, вказану п.1.4. до моменту повного погашення простроченої заборгованості. У випадку стягннення заборгованості через суд додатково стягнути відсотки за користування кредитом з розрахунку 0,5 відсотка від суми кркдиту за кожен день прострочення, починаючи з останньої дати сплати кредиту. Пунктом 8.2 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх платіжних і інших зобов»язань, він зобов»язаний виконати невиконані або неповністю виконані зобов»язання, сплатити - потрійні проценти відповідно до п.6.2 цього договору, а также відшкодувати кредитору шкоду, спричинену таким невиконанням або неналежним виконанням, включаючи втрачену вигоду. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Конституційний суд України в своєму рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 наголосив, що згідно з частиною другою статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами (далі - Закон про захист прав споживачів) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Частина 2 передбачає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Які умови є несправедливими, передбачає ч.3 ст.18 цього закону. Зокрема, несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; Конституційний Суд України також зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Захист споживачів від зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Як встановлено судом, згідно з кредитним договором від 19 вересня 2007 року процентна ставка за користування кредитом становить 0,15 відсотків щоденно на залишок основної суми кредиту. Тобто річна процентна ставка становить 54,75 відсотків (0,15% х 365). У випадку подвоєння процентної ставки на підставі пункту 6.3. вказаного договору вона складе 109,5 відсотків, у випадку потроєння - 164,25 відсотків. Вказаними розрахунками підтверджується наявність у кредитора можливості стягувати із позичальника надмірні грошові суми, що суперечить принципам законності, справедливості та добросовісності. Таким чином в п.6.2 та 8.2. кредитного договору встановлено вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що суперечить ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як передбачено ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання стороною на момент його вчинення вимог, встановлених ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановивши, що пункт 6.2. та 8.2 кредитного договору суперечить принципам законності, справедливості та добросовісності, що закріплені ст.3, ст.627 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання його недійсним. В той же час, як встановлено судом спірний договір сторонами укладено 19 вересня 2007 року. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним та визнання пунктів договору несправедливими, позивач звернулась до суду 29 вересня 2014 року - більше ніж через шість років після його укладення, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що позивач про порушення свого права дізналася безпосередньо перед зверненням з позовом до суду, а тому нею строк позовної давності не пропущений. Як передбачено ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 даної статті передбачено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Про порушення свого права позивач могла дізнатися з дня укладення оскаржуваного договору. Тому саме з 19 вересня 2007 року розпочався перебіг позовної давності за вимогами про визнання пункту 6.2. та 8.2 договору нікчемним. Підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності судом не встановлені. Тому в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання пункту 6.2. та 8.2 договору недійсним судом відмовлено, відповідно, відсутні підстави і для задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості позивача. На підставі викладеного в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги КС «Полтава і Полтавці» про стягнення заборгованості, суд виходить з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Як встановлено судом, за період з 23.12.2010 року по 07 липня 2014 року у зв'язку з порушенням виконання зобов'язань нараховані відсотки в потроєному розмірі відповідно складають 15 554,79 грн. Додаткові відсотки за коритстування кредитом з розрахунку 0,5 % від суми кредиту за кожен день простроченої сплати кредиту та /або відсотків складають 508,06 грн. Всього сума заборгованості складає 16 062 грн. 85 коп. Також судом встановлено, що 19 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого відповідач [PERSON] взяла на себе зобов'язання перед позивачем у тому ж обсязі, що і [PERSON], в солідарному порядку, зокрема, за повернення основної суми боргу та відсотків. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором в солідарному порядку. Згідно із частинами 1, 3 ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто подвоєння та потроєння позивачем відповідачу відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання фактично є пенею, яка застосовується як санкція за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Таким чином сума в розмірі 16 062 грн.85 грн., яку позивач просить стягнути на його користь з відповідачів, фактично складається з: відсотків у розмірі 15 554 грн. 79 коп. (12,03 грн. відсотків за один день користування кредитом х 1 293 дні прострочки); відсотків за користування кредитом з розрахунку 0,5 % від суми кредиту за кожен день простроченої сплати відсотків 508,06 грн. - (2 674,26 грн. х 0,5 % х 38 днів прострочки). Вирішуючи питання щодо стягнення вказаної суми з відповідачів на користь позивача суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Але не може бути визнано ні справедливим, ні розумним стягнення неустойки, що в два рази перевищує суму заборгованості за кредитом. Тобто, при розмірі кредиту в 2 674,26 грн., в позовній заяві позивач просить стягнути 16 062грн. 85 коп. заборгованості по відсотках. Оскільки розмір такої неустойки значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, матеріальне становище відповідача, суд вважає за можливе зменшити розмір такої неустойки . Тому суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку підлягає стягнення сума 5 184 грн.93 коп., яка складається з нарахованих відсотків. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON], [PERSON] на користь Кредитної спілки «Полтава в Полтавці» підлягають стягненню судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. з кожного по 121 грн. 80 коп.

Outcome: partial