Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом і просить суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування нею; стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.. Позивач в судове засідання не з'явилась, але надала суду письмову заяву, в якій підтримує позов в повному обсязі, просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1998 року належить саме [PERSON] і вона є її єдиною власницею. Таким чином, з цього часу позивач набула право володіння, користування та розпорядження належним їй майном. З 02 грудня 1994 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Враховуючі те, що у них не було спільних дітей, їм з чоловіком запропонували взяти дитину в Нікопольському будинку «Орля» та її усиновити, з чим вони погодилися. Цією дитиною був [PERSON], [INFO]. Для вирішення вказаного питання позивач звернулася з заявою про усиновлення вказаної дитини. Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 17 січня 2002 року заяву [PERSON] було задоволено та дозволено усиновлення нею [PERSON] зі зміною його прізвища, ім'я, по-батькові та дати народження на [PERSON], [INFO]. Після того позивач зареєструвала [PERSON] за місцем свого постійного проживання. [PERSON] та її чоловік [PERSON] протягом довгих років займалися вихованням та утриманням вказаної дитини як рідні мати та батько, піклувалися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляли у відношенні неї батьківське піклування, однак у позивача так і не склалися належні сімейні стосунки з дитиною [PERSON] внаслідок його психічного захворювання, про яке вона дізналася вже після усиновлення дитини. Внаслідок психічного захворювання [PERSON] веде себе неадекватно, агресивно по відношенню до інших дітей, має прихильність до крадіжок, дитина почала уходити з дому, бродяжити, скоювати неправомірні дії, правопорушення. [PERSON] всіляко намагалася вплинути на сина [PERSON], спілкувалася з ним, заохочувала до нормального способу життя, однак останній на це ніяк не реагував. В зв'язку з чим позивач була вимушена звернутися до Орджонікідзевського міського суду з позовом про скасування усиновлення нею [PERSON]. Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 01 вересня 2011 року заяву [PERSON] було задоволено та скасовано усиновлення [PERSON] дитини [PERSON], [INFO], уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області. Вказане рішення судом приймалося за участю самого [PERSON]. [PERSON] з цього часу в належній позивачу на праві власності квартирі за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] не проживає. Відповідач не має жодних законних прав на вказану квартиру, в тому числі права користування та розпорядження, оскільки відповідно до ст. 57 ч. 1 п. 2 Сімейного кодексу України вказана квартира є особистою приватною власністю позивача як майно, набуте нею на підставі свідоцтва про право власності від 21.01.1998 року. З цього часу [PERSON] забрав свої всі особисті речі і добровільно переїхав проживати спочатку на іншу невідому позивачу адресу, а пізніше на постійне місце проживання по [ADDRESS], де як відомо позивачу, проживає і по теперішній час. Відповідач по справі [PERSON] протягом усіх цих років, а саме з серпня 2011 року, не тільки не проживає у вказаній квартирі та не користується нею, а ще і не з'являється за місцем своєї реєстрації, не приймає будь - якої участі у комунальних витратах, жодних його речей в квартирі немає. Вказана обставина підтверджується актом МКП «Житлкомсервіс» № 202 від 15 травня 2018 року. Сам факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі порушує права позивача як власника та це створює для неї відповідні незручності, які обмежують її права вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Зокрема, [PERSON] не може з цієї підстави отримати субсидію на житлово-комунальні послуги у квартирі, поки в ній зареєстрований відповідач. Окрім того, відповідач оформив декілька кредитів в банках, які не сплачує та на її адресу постійно приходять листи з банків щодо заборгованості [PERSON] по кредитним зобов'язанням та погрози щодо відібрання належного їй майна, яке знаходиться в квартирі так само і самої належної їй квартири. На виконання вимог ст. 175 ч. 3 п. 6 ЦПК України, з метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово зверталася до відповідача, в тому числі і в телефонному режимі з проханням знятися з реєстрації за вказаною адресою в добровільному порядку, але він відмовляється це роботи, посилаючись на те, що в нього немає на це ні часу, ні бажання і що це її проблеми, які вона повинна вирішувати самостійно. Відповідно до Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] не є співвласником належної позивачу квартири, не проживає в ній протягом тривалого часу, а тому суд вважає, що він повинен бути визнаний таким, що втратив право на користування квартирою. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; місце перебування -адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Відповідно до ст. 7 вказаного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: - заяви особи або її законного представника; - судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цій квартирі. Тому мені потрібно усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування нею. В в'язку з чим я і змушений звернутися до суду з цим позовом. Нормами ст. 2, 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а тому суд вважає за необхідне усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування нею; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн..

Outcome: approved