Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про звернення стягнення. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 52000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.04.2017 року. У порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав та станом на 04.12.2013 року має заборгованість у розмірі 133371,68 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором сторони 26.04.2007 року уклали договір іпотеки № DNR0GA00000363, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно квартиру загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 43,60 кв.м., яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м Тополя-2[ADDRESS], та яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Посилаючись на положення ст..ст. 12,33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року, звернути стягнення на вищеназвану квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м Тополя-2[ADDRESS]. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення задоволені в повному обсязі (а.с. 55-58). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Яковлева Д.О. від 02 червня 2015 року заочне рішення суду від 30.05.2014 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 100-101). Згідно автоматичному розподілу справ вказану цивільну справу 31.12.2015 року передано до розгляду судді Женеску Е.В. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 05 січня 2016 року цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Відповідач [PERSON], проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» діє заборона на звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, яка використовується відповідачем та членами її сімї для постійного проживання. Крім того, в квартирі проживає неповнолітня дитина, та виходячи з положень чинного законодавства щодо неприпустимості зменшення або обмеження прав дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, суд повинен стати на захист інтересів дитини. 02 листопада 2016 року відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною умови кредитного договору. 13 травня 2017 року відповідач [PERSON] подала уточнений зустрічний позов. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказалана те, що 26 квітня 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № DNR0GA00000363, за яким вона отримала кредит у розмірі 52000 доларів США з кінцевим терміном його повернення 26 квітня 2017 року. Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено нарахування пені в розмірі 0,15 % за кожний день прострочення від суми простроченого платежу. Банком розрахована заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту - 47793,92 доларів США, по процентам - 35917,21 доларів США, по комісії - 4796,00 доларів США, по пені за несвоєчасне виконання зобовязань - 44864,55 доларів США. Позивач за зустрічним позовом вважає, що положеннями пункту 4.1 кредитного договору порушується принцип рівності сторін договору (ці умови договору є несправедливими), оскільки розмір додаткової відповідальності по сплаті пені дорівнює 44864,55 доларів США, що перевищує 50% заборгованості за кредитом (44253,57 доларів США), а тому відповідно до вимог ч. ч. 2, 3, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 236 ЦК України даний пункт кредитного договору підлягає визнанню недійсним з моменту укладення договору - з 26 квітня 2007 року. Крім того, виконання умов по вказаному кредитному договору було забезпечено договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, укладеним між позивачем - [PERSON] та Банком, за яким предметом іпотеки виступила квартира № 16 корпусу № 3 будинку № 22 на ж/м Тополя-2 у м. Дніпропетровську. Позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки договір іпотеки квартири не містить строку дії іпотеки, то іпотека за цим договором припинилась 26 квітня 2017 року (строк повернення кредиту за умовами п. 7.1 Кредитного договору), що передбачено нормами абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 252 ЦК Українита вбачається зі сталої судової практики. Також позивач зазначила, що оскільки підлягають визнаннюприпиненими її зобовязання за договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, то необхідно вилучити з державного реєстру іпотек запис № 5027240 про іпотеку квартири № 16 корпусу № 3 будинку № 22 на житловому масиві Тополя-2 у м. Дніпропетровську, право власності на яку зареєстровано за нею, і вилучити з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про обтяження № 4875949, що внесені (зареєстровані) реєстратором: приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] З урахуванням викладеного, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсними умови пункту 4.1 кредитного договору № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] Визнати припиненими зобовязання [PERSON] за договором іпотеки квартири № DNR0GA00000363 від 26 квітня 2007 року, та вилучити з державного реєстру іпотек запис № 5027240 про іпотеку квартири № 16 корпусу № 3 будинку № 22 на житловому масиві Тополя-2 у м. Дніпропетровську, право власності на яку зареєстровано за [PERSON], вилучити з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про обтяження № 4875949, що внесені (зареєстровані) реєстратором: приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач за зустрічним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» надав письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких вимоги зустрічної позовної заяви не визнав, вказав, що сторони погодили умови кредитного договору в тих межах, які вони бажали викласти в самому договорі, в тому числі і умови сплати пені та штрафу, [PERSON] тривалий час належним чином виконувала умови кредитного договору, що свідчить про згоду з вказаними умовами. Заявив клопотання про застосування до вимог зустрічного позову строків позовної давності. 27 вересня 2017 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду з заявою про поновлення строків позовної давності, в якій зазначила, що дізналась про порушення свого права з первісного позову банку, який було подано до суду 16 грудня 2013 року, та в якому зазначено суму боргу та штрафних санкцій, яку вона вважає несправедливою. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами\~\~ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України\~\~у разі порушення зобов'язання\~\~настають наслідки, встановлені\~\~договором\~\~або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 26 квітня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNR0GA00000363, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 52000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.04.2017 року. За даними, що містяться у матеріалах справи, станом на 04.12.2013 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 133371,68 доларів США. Вказана сума складається з: 47793,92 доларів США заборгованість за кредитом, 35917,21 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; -4796,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 44864,55 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року, згідно з яким відповідач за первісним позовом надав в іпотеку нерухоме майно квартиру загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 43,60 кв.м., яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м Тополя-2[ADDRESS], та яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання ( п.27 Договору іпотеки), а саме: - переходу до іпотекодержателя права власності\~\~на предмет\~\~іпотеки, про що іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця, або - продажу предмету іпотеки\~\~будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору-купівлі продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, в т.ч. отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За правилом ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (позасудове врегулювання) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про\~\~задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті\~\~328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем, Законом не передбачено визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, суд, з урахуванням висновків правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються, зокрема, відносини, що виникають із кредитних договорів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Банківський кредит - серед іншого будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей. Отже, позивач [PERSON] є споживачем фінансових послуг, що надаються їй банком, а тому на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 (справа за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань») визначив, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту (підпункт 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Також у ч. 1 ст. 236 ЦК України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено стягнення пені в розмірі 0,15 % за кожний день прострочення від суми простроченого платежу. Банком розрахована заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту - 47793,92 доларів США, по процентам - 35917,21 доларів США, по комісії - 4796,00 доларів США, по пені за несвоєчасне виконання зобовязань - 44864,55 доларів США. Відповідно до вимог ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором; 10) установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Таким чином, розмір додаткової відповідальності по сплаті пені дорівнює 44864,55 доларів США, що перевищує 50 % заборгованості за кредитом (47793,92 доларів США). Зважаючи на наведені вище обставини та вимоги закону, видно, що положеннями пункту 4.1 кредитного договору дійсно порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач - [PERSON], тому даний пункт кредитного договору слід визнати недійсним з моменту укладення договору - з 26 квітня 2007 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між позивачем[PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року, за яким предметом іпотеки виступила квартира № 16 корпусу № 3 будинку № 22 на ж/м Тополя-2 у м. Дніпропетровську. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі закінчення строку дії іпотечного договору. Приписи наведеної норми закону передбачають, що зобовязання іпотекодавця виконати іпотечний договір має строковий характер. Тобто іпотека припиняється після закінчення строку, встановленого в іпотечному договорі. З іпотечного договору вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого іпотека припиняється, а умова договору про дію іпотеки до повного виконання Позичальником зобовязання за кредитним договором та додатковими угодами до нього (п. 28) не може розглядатися як установлення строку дії іпотечного договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно із цією нормою права строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Цього в іпотечному договорі не встановлено. Оскільки договір іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року не містить строку дії іпотеки, то іпотека за цим договором припинилась 26 квітня 2017 року (строк повернення кредиту за умовами п. 7.1 Кредитного договору). На дані обставини вказано і в абз. 4 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не заборонений законом. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України в ухвалі\~від 07 жовтня 2009 року та постанові від 23 травня 2012 року № 6-33цс12, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК Українипри виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати зобовязання позивачки [PERSON] за договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року припиненими. Крім того, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, а саме: іпотека. Оскільки зобовязання [PERSON] за договором іпотеки квартири № DNR0GА00000363 від 26 квітня 2007 року є припиненими, то необхідно вилучити з державного реєстру іпотек запис № 5027240 про іпотеку квартири № 16 корпусу № 3 будинку № 22 на житловому масиві Тополя-2 у м. Дніпропетровську, право власності на яку зареєстровано за [PERSON], і вилучити з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про обтяження № 4875949, що внесені (зареєстровані) реєстратором: приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. Стосовно заяви позивача за первісним позовом про пропуск відповідачем строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~\~\~\~\~\~\~\~ (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у межах строку позовної давності, загальна тривалість якого встановлюється в три роки. У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Вивчивши доводи, викладені позивачем за зустрічним позовом у заяві про поновлення строків позовної давності, суд вважає, що [PERSON] був пропущений строк звернення до суду з поважних причин, оскільки вона дізналась про порушення свого права з первісного позову банку, який було подано до суду 16 грудня 2013 року, та в якому зазначено суму боргу та штрафних санкцій, яку вона вважає несправедливою З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе поновити [PERSON] строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними умови пункту 4.1 кредитного договору № DNR0GA00000363 від 26.04.2007 року та визнання припиненими зобовязання [PERSON] за договором іпотеки квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. Також відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави повинно бути стягнено судовий збір у розмірі 640 грн. за вимогу про визнання недійсною умови кредитного договору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з такою вимогою відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: approved