Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач звернувся у суд з вищевказаним позовом. У судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги та просив скасувати договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та визнати [PERSON] власником цього будинку. Посилається на те, що у 2014 році його донька [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] Грошові кошти, які вони отримали в якості подарунків на весіллі подружжя залишило собі. На початку березня 2015 р. він домовився з [PERSON], яка проживає у Кіровській області російської федерації, про купівлю-продаж належного їй будинку [ADDRESS] для [PERSON] та [PERSON] 18.03.2015 р. він разом з [PERSON] та [PERSON] поїхали в Кіровську область, де в присутності нотаріуса [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 7000 євро за вищевказаний будинок. [PERSON] надала йому довіреність на ім'я [PERSON] та розписку про отримання від нього грошей. Розписка про отриманні від [PERSON] грошових коштів на суму 7000 євро була видана раніше, ніж розписка про отримання коштів від нього. Після укладення договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності на цей будинок. Будинок був придбаний для них та їхніх дітей, однак після розірвання шлюбу відповідач не приймає участі у вихованні дітей, та протягом восьми місяців не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання доньок, тому між ними виник спір щодо будинку. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що до шлюбу в нього був автомобіль марки "Шкода", який після укладення шлюбу він обміняв на транспортний засіб марки "MERCEDES Vito". На весіллі їм подарували 2200 доларів США, які вони потратили на холодильник та інші побутові речі. Після укладення шлюбу він хотів купити будинок, але грошей в нього не було, тому позичив від сестри своєї тещі 6000 доларів США, які в той же день разом з [PERSON] обміняв у м. Тячів на євро. До цієї суми доклали іще гроші і [PERSON] поїхав із ними у Кіровську область, так як була усна домовленість із [PERSON] про купівлю-продаж спірного будинку. При зустрічі позивач передав їй гроші, а вона написала на його - [PERSON] - ім'я, розписку про отримання грошей. Потім [PERSON] надіслала довіреність якою уповноважувала [PERSON] продати будинок йому та його дружині. Просить у задоволені позову відмовити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Пояснила, що її батько [PERSON] передав їй грошові кошти на купівлю будинку. Жодної угоди про отримання нею грошей вона та батько не укладали. [PERSON] поїхав у Російську Федерацію та передав гроші за будинок. Факт передачі грошей підтверджувався розпискою на його ім'я та довіреністю на його ім'я. При укладенні договору купівлі-продажу була присутня, але з текстом не ознайомлювалася. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що у родинних відносинах з сторонами та [PERSON] не перебуває. Отримавши грошові кошти [PERSON] надала на ім'я [PERSON] розписку про отримання від останнього грошових коштів та довіреність на його -Паш- ім'я для виготовлення документів на будинок. Документи на будинок були відскановані та направлені на її адресу у РФ. Після цього вона поштою направила йому довіреність від 03.03.2015 р. про укладенні ним від її імені договору купівлі-продажу спірного будинку. [PERSON] на протязі цього періоду розмовляла з ним у телефонному режимі. Представник Тячівської держнотконтори у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що під час укладення договору купівлі-продажу були дотримані вимоги закону, тому відсутні будь які підстави для визнання договору недійсним. Розглянувши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Згідно ст.ст. 213 та 214 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд встановив, що предметом спору по даній справі є житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS]. Вказаний будинок, згідно договору купівлі-продажу від 04.09.2015 р., належить [PERSON] та [PERSON] - зятеві та доньці позивача. Укладенню договору передувала домовленість [PERSON] із [PERSON] У лютому 2015 р. [PERSON] поїхав у москву, де зустрівся з [PERSON] та передав їй заздалегідь обумовлену суму за будинок, а [PERSON] надала йому нотаріально посвідчену розписку від 18.02.2015 р. про отримання 7000 євро за будинок. У цій розписці було вказано, що гроші їй передав [PERSON] Третього березня 2015 року [PERSON] надала [PERSON] довіреність якою, поряд із іншими правами, уповноважила його продати спірний будинок [PERSON] та [PERSON] На підставі цієї довіреності Паш від імені [PERSON] продав будинок відповідачам. Аналіз перерахованих документів дозволяє суду зробити висновок про те, що [PERSON], домовляючись із [PERSON] про купівлю-продаж належного їй будинку, рекомендуючи їй вказати у розписці про отримання грошей саме від [PERSON], та зазначити у довіреності, що будинок Паш повинен продати саме [PERSON] і [PERSON], діяв у інтересах відповідачів, і його метою було придбання будинку для них, а не для себе, незалежно від того кому належали переданій [PERSON] гроші. Під час розгляду справи [PERSON] визнав що кошти були передані [PERSON] позивачем особисто, однак ствердив, що ці гроші належали йому та [PERSON] Позивач [PERSON], хоча і наполягає на тому, що передав продавцю свої особисті кошти визнав, що будинок був придбаний для сім'ї [PERSON]. Основною причиню спору щодо будинку став факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Посилання позивача на розписку [PERSON] від 18.03.2015 р. про отримання грошей за будинок від нього та на її довіреність від того ж числа, у якій вона довірила [PERSON] продати будинок [PERSON] не можуть бути підставою для скасування договору, так як доручення від 03.03.2015 р. довірителькою не скасовувалося і не відкликалося. Разом з тим свою довіреність від 18.03.2015 р., якою [PERSON] довіряла Пашу продати будинок [PERSON], вона відмінила 27.02.2017 р., що стверджується відповідним розпорядженням нотаріуса. Згідно п. 3 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до статті 218 цього ж кодексу недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 203 ЦК передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно статті 204 правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Змінивши свої позовні вимоги позивач просив суд скасувати договір купівлі-продажу будинку Мигалковичами. Обраний ним спосіб захисту своїх інтересів законом не передбачений. Належних підстав для визнання за ним права власності на будинок позивач не зазначив. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] на законних підставах набули право власності на спірний житловий будинок, підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин,

Outcome: dismissed