Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до Орджонікідзевського міського суду з позовом до відповідача 1 ПАТ «Банк Камбіо», відповідача 2 [PERSON] , третьої особи на стороні позивача [PERSON] , третьої особи на стороні відповідачів ТОВ «Закупки.Пром.УА», державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова Сергія Вадимовича про скасування рішення про державну реєстрацію припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними торгів щодо продажу вбудованого нежитлового приміщення, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 13.11.2019р. клопотання представників позивача\~ задоволено; закрито провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] ; виключено з числа учасників третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ТОВ «ЗАКУПКИ.ПРОМ.УА» та продовжено судовий розгляд щодо решти частини позовних вимог. Свої позовні вимоги, які підтримані представником позивача в судовому засіданні, мотивує тим, що [PERSON] \~на праві\~приватної власності\~на підставі\~договору дарування\~нежитлового приміщення\~належить вбудоване\~нежитлове приміщення\~магазину непродовольчих\~товарів,\~загальною площею\~88,1\~кв.\~м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~(реєстраційний\~номер нерухомого\~майна 56059212121),\~який раніше належав [PERSON] та перебував в іпотеці у ПАТ «БАНК КАМБІО» за Договором іпотеки №15/05-2013-11 від 08.05.2013 р. У вересні 2014р. у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором вказаний договір іпотеки було припинено та/або розірвано, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ПАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на вказаний об`єкт нерухомості було припинено. З 05.12.2014 р. на підставі постанови Правління Національного банку України № 782 від 04.12.2014 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 140 від 04.12.2014р. про початок процедури виведення ПАТ «БАНК КАМБІО» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 144 від 27.02.2015р., виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 46 від 02.03.2015р. про початок з 02.03.2015 р. процедури ліквідації Банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 900 від 29.03.2018р. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку призначено Северина Ю.П. Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Северина Ю.П. № 109 від 18.07.2018 р. було затверджено Акт Комісії з перевірки правочинів (договорів) па предмет нікчемності від 18.07.2018 року, яким виявлено ознаки нікчемності, передбачені в п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в правочинах, в т.ч. щодо спірного нерухомого майна: правочин щодо відступлення/розірвання/припинення Договору іпотеки №15/05-2013-11 від 08.05.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за № 853. У подальшому, державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальов Сергій Вадимович на підставі наказу № 109 від 18.07.2018 р. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» Северина Ю.П., здійснив реєстрацію права власності на належний позивачу об`єкт нерухомості за відповідачем - ПАТ «БАНК КАМБІО», припинивши право власності на нього позивача. При цьому позивач вказує на те, що відповідач всупереч вимог ч.2 ст.\~38\~Закону України\~«Про систему\~гарантування вкладів\~фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації не здійснено перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, натомість вказана перевірка була здійснена лише під час ліквідації банку, що є істотним порушенням визначеної законом процедури. Також вказує на те, що лише за наявності рішення суду, яке набрало законної сили можна було застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину, що повністю узгоджується і правовою позицією ВП ВС у справі №826/1476/15, №910/12294/16. У той же час наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідації не належить до підстав припинення чи виникнення права власності. Водночас позивач зазначає про те, що на момент направлення банком позивачу повідомлення про нікчемність правочинів щодо відступлення/розірвання/припинення договорів іпотеки сплинув строк позовної давності щодо застосування наслідків недійсності правочинів. Позивач вважає, що вказані дії відповідача призвели до порушення її права власності, у зв`язку із чим спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивача як власника не з її волі, а тому вказане майно підлягає витребуванню з чужого володіння. При цьому позивач посилається на те, що на даний час його право власності на нежитлове приміщення не визнається та оспорюється відповідачем, а тому як власник вказаного об`єкту нерухомого майна він має право на звернення до суду за захистом свого права власності шляхом його визнання, згідно ст..392 ЦК України. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у телефонному режимі повідомив секретаря про неможливість явки до суду у зв`язку із перебуванням на лікарняному та просив розгляд справи відкласти. Згідно ст..223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Розглянувши клопотання представника відповідача, заслухавши думку представника позивача, який заперечував щодо задоволення останнього, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на приписи ст..223 ЦПК України та з урахуванням того, що відповідач є юридичною особою - банком, яка не обмежена у можливості та праві мати декількох представників, та за відсутності можливості у одного із представників юридичної особи брати участь у судовому засіданні, юридична особа не позбавлена можливості делегувати таке право іншому представнику. Згідно наявного у матеріалах справи відзиву на позов, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач посилається на те, що постановою Правління НБУ від 18.08.2014р. №510/БТ прийнято рішення про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора. 25.09.2014р. постановою правління НБУ №603/БТ ПАТ «Банк «Камбіо» віднесено до категорії проблемних. Постановою правління НБУ від 04.12.2014р. №782 ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії неплатоспроможних та наступного дня запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Камбіо». У подальшому, відповідно до постанови Правління НБУ від 27.02.2015р. №144 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Камбіо». На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою банку було створено комісію для підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, які можуть містити ознаки нікчемності. У подальшому, за результатами проведеної перевірки було складено акт комісії з перевірки правочинів, який 18.07.2018р. затверджений наказом №109 та відповідно до якого виявлено ознаки нікчемності у ряді правочинів, які укладались протягом року до моменту введення тимчасової адміністрації банку, зокрема, у договорі поруки №15/05-2013-18 від 03.09.2014р., укладений між ПАТ «Банк Камбіо», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України [PERSON] ; правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки від 08.05.2013р. , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за №858, іпотекодавець [PERSON] . При цьому відповідач вказує на те, що в силу вимог чинного законодавства нікчемний правочин це правочин, недійсність якого встановлена законом та для визнання його недійсним рішення суду не потрібне. Водночас, ст..37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена можливість Фонду безпосередньо або уповноваженої особи Фонду у разі делегування їй повноважень, повідомляти сторони за договорами, зазначених у ч.2 ст.38 даного закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, а тому Фонд та уповноважена особа має право застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. Кім того відповідач посилається на те, що відповідно до ст..36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому відповідно до вимог ст..37 даного закону, договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з огляду на що відповідач посилається на здійснення державним реєстратором реєстрації права власності за банком на спірний об`єкт нерухомості у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до\~ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23.02.2006\~року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. При цьому,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін,\~відповідно до\~якого учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом; кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Створивши передбачені законом умови для реалізації учасниками наданих їм ЦПК України прав, судом встановлено, що 07.05.2013р. між ПАТ «Банк Камбіо» (Кредитор) та ТОВ «Фавор КР» (Позичальник) було укладено кредитний договір №15/05-2013, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На забезпечення виконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору між ПАТ «Банк Камбіо» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) 08.05.2013р. укладено договір іпотеки №15/05-2013-11, відповідно до п.1 якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (предмет іпотеки). Крім того, 03.09.2014р. між ПАТ «Банк Камбіо» (Кредитор), ТОВ «Фавор-КР» (Боржник) та [PERSON] (Поручитель) укладено договір Поруки №15/05-2013-18, відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов`язків Боржником перед Кредитором за кредитним договором №15/05-2013 від 07.05.2013р., укладеним між Боржником та Кредитором. Відповідно до постанови Правління НБУ №510/БТ від 19.08.2014р. призначено з 19.08.2014р. до 14.02.2015р. куратора ПАТ «Банк Камбіо». 24.09.2014р. ПАТ «Банк Камбіо» направлено приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу лист за №460 про вилучення запису про іпотеку в Державному реєстрі Іпотек у зв`язку із повним погашенням кредитних зобов`язань ТОВ «Фавор-КР» перед ПАТ «Банк Камбіо» за кредитним договором від 07.05.2013р. №15/05-2013 та припиненням дії договрів іпотеки, у тому числі договору іпотеки №15/05-2013-11 від 08.05.2013р., згідно якого в іпотеку передано вбудоване нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Постановою Правління НБУ від 25.09.2014р. №603/БТ ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів. Згідно постанови Правління НБУ від 04.12.2014р. №782 ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії неплатоспроможних. 07.09.2015р. між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарованою) укладено договір дарування нежитлового приміщення, відповідно до умов якого Дарувальник подарував, а Обдарована прийняла у дар вбудоване нежитлове приміщення магазину непродовольчих товарів, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказане нежитлове приміщення 07.09.2015р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухому майно. 16.07.2018р. ПАТ «Банк Камбіо» видано наказ №108, відповідно до якого створено комісію для забезпечення підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку за період з 05.12.2013р. по 05.12.2014р., які можуть мати ознаки нікчемності. 18.07.2018р. ПАТ «Банк Камбіо» видано наказ №109, відповідно до якого затверджено Акт Комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18.07.2018р., згідно з яким у правочинах виявлено ознаки нікчемності та вказано застосувати наслідки нікчемності до вказаних правочинів у відповідності до протоколу №161 засідання малого комітету з управління активами ПАТ «Банк КАмбіо». 04.10.2018р. ПАТ «Банк Камбіо» на адресу [PERSON] направлено повідомлення за №22/2070 про виявлення ознак нікчемності правочинів, у тому числі правочину щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки №15/05/2013-11 від 11.05.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрованого за №853, іпотекодавець [PERSON] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 14.02.2019р. право власності [PERSON] на вбудоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] 1,2 припинене та зареєстроване право власності на вказаний об`єкт нерухомості за ПАТ «Банк Камбіо». Дані реєстраційні дії вчинені державним реєстратором Ковальовим С.В. КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області, на підставі повідомлення про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності №22/2071 від 04.10.2018р., виданого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбі» Северином Ю.П.; рекомендованих повідомлень\~про вручення\~поштових відправлень\~ДП УкрПошта;\~опису вкладення\~до цінного\~листа;\~договору іпотеки №15/05-2013-11 від 08.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. У подальшому, згідно протоколу електронного аукціону №UA-ЕА-2019-06-07-000120-b проведено аукціон щодо продажу нежитлове приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та переможцем торгів на якому 07.07.2019р. визначено [PERSON] . Водночас, відповідно до витягу із протоколу засідання комісії із розгляду скарг та підготовки пропозицій стосовно організації і проведення відкритих торгів (аукціонів) з продажу активів банків, що виводяться з ринку або ліквідуються від 01.08.2019р. №229/19К, задоволено скаргу [PERSON] та скасовано результати електронних торгів, проведених 02.07.2019р. Зважаючи на те, що позивач вважає себе власником нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , однак вказаний об`єкт нерухомості вибув із володіння позивача як власника поза її волею, внаслідок чого державним реєстратором були вчинені дії щодо державної реєстрації припинення права власності позивача та виникнення права власності у відповідача, а право власності на даний спірний об`єкт відповідачем не визнається, позивач звернувся із відповідним позовом до суду за захистом свого права власності. Згідно з ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Окрім того, відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивач 07.09.2015р. відповідно до договору дарування нежитлового приміщення, набув право власності на нежитлове приміщення магазину непродовольчих товарів, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний об`єкт нерухомості у той же день було зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку. Доказів визнання вказаного правочину недійсним учасниками процесу суду не надано, а судом не здобуто. Отже позивачем правомірно, відповідно до закону набуто право власності на спірний об`єкт нерухомості. Стаття 321\~ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому слід зазначити, що відповідно до вимог ст..346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток історії та культури; 6) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю; 7) викупу нерухомого майна у зв`язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідно до ч. 2. ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Водночас,\~як вбачається\~із витягу\~про з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна припинено та право власності відповідача на вказаний об`єкт набуто на підставі рекомендованих повідомлень\~про вручення\~поштових відправлень\~ДП УкрПошта;\~опису вкладення\~до цінного\~листа;\~договору іпотеки №15/05-2013-11 від 08.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. Заперечуючи проти позовних вимог щодо неправомірності припинення права власності позивача та набуття права власності відповідачем на спірний об`єкт нерухомості, відповідач посилається на те, 18.07.2018р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб видано наказ №109, згідно якого затверджено акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18.07.2018р., відповідно до якого виявлено ознаки нікчемності у ряді правочинів, які укладались протягом року до моменту введення тимчасової адміністрації банку, зокрема, у договорі поруки №15/05-2013-18 від 03.09.2014р., укладеного між ПАТ «Банк Камбіо», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України [PERSON] ; правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки від 08.05.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за №858, іпотекодавець [PERSON] . Оскільки недійсність вказаних правочинів встановлена законом з моменту його вчинення і не потребує для визнання таким ніяких додаткових дій чи рішень, а згідно п.4 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у ч.3 ст.38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, то застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів є не лише правом, а й законним обов`язком уповноваженої особи Фонду та здійснене відповідно до закону. Однак із такими твердженнями відповідача суд погодитись не може, з огляду на наступне. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Згідно ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ст..216 даного кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У відповідності до ст..37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо\~або уповноважена\~особа Фонду\~у разі\~делегування їй\~повноважень має\~право: 1)\~вчиняти будь-які\~дії та\~приймати рішення,\~що належали\~до повноважень\~органів управління\~і органів\~контролю банку; 2)\~укладати від\~імені банку\~будь-які\~договори (вчиняти\~правочини),\~необхідні для\~забезпечення операційної\~діяльності банку,\~здійснення ним\~банківських та\~інших господарських\~операцій,\~з урахуванням\~вимог,\~встановлених цим\~Законом; 3)\~продовжувати,\~обмежувати або\~припиняти здійснення\~банком будь-яких\~операцій; 4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у\~частині другій\~статті 38\~цього Закону,\~про нікчемність\~цих договорів\~та вчиняти\~дії щодо\~застосування наслідків\~нікчемності договорів; 5)\~заявляти від\~імені банку\~позови майнового\~та немайнового\~характеру до\~суду,\~у тому\~числі позови\~про винесення\~рішення,\~відповідно до\~якого боржник\~банку має\~надати інформацію\~про свої\~активи; 6)\~звертатися до\~правоохоронних органів\~із заявою\~про вчинення\~кримінального правопорушення\~в разі\~виявлення фактів\~шахрайства та\~інших протиправних\~дій працівників\~банку або\~інших осіб\~стосовно банку; 7)\~залучати до\~роботи у\~процесі здійснення\~тимчасової адміністрації\~за рахунок\~банку на\~підставі цивільно-правових\~договорів інших\~осіб (радників,\~аудиторів,\~юристів,\~оцінювачів та\~інших)\~у межах\~кошторису витрат,\~затвердженого виконавчою\~дирекцією Фонду.\~Такі договори\~можуть бути\~розірвані в\~односторонньому порядку\~у день\~повідомлення Фондом\~другої сторони\~про таке\~розірвання з\~наслідками,\~встановленими цивільним\~законодавством; 8)\~призначати проведення\~аудиторських перевірок\~та юридичних\~експертиз з\~питань діяльності\~банку за\~рахунок банку\~в межах\~кошторису витрат,\~затвердженого виконавчою\~дирекцією Фонду; 9)\~приймати на\~роботу,\~звільняти з\~роботи чи\~переводити на\~іншу посаду\~будь-кого\~з керівників\~чи працівників\~банку,\~переглядати їх\~службові обов`язки,\~змінювати розмір\~оплати їх\~праці з\~додержанням вимог\~законодавства України\~про працю; 10)\~зупиняти розподіл\~капіталу банку\~чи виплату\~дивідендів у\~будь-якій\~формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду. У свою чергу приписами ст..38 даного Закону унормовано, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Фонд, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни. Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку. Отже, з аналізу чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини слідує, що Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторін правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів. У свою чергу, можливість Фонду чи його уповноваженої особи вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів жодним чином не тотожне самостійному застосуванню таких наслідків, оскільки в силу вимог чинного законодавства, отримавши повідомлення Фонду про нікчемність правочину, контрагент зобов`язаний повернути належне банку майно самостійно, а у разі невиконання останнім такого обов`язку, банк може звернутись до суду із вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, під час розгляду якої судом буде здійснено оцінку щодо наявності чи відсутності підстав для нікчемності правочину та прийнято відповідне рішення щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що повністю узгоджується із правовою позицією ВП ВС по справі 910/12294/16. Так, згідно правової позиції ВП ВС, викладеної у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 910/12294/16, наказ про віднесення правочинів до нікчемних є результатом внутрішньої перевірки правочинів Банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом Банку, обов`язковим для виконання працівниками, та не породжує обов`язків у контрагентів Банку, оскільки обов`язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (частини другої\~статті 215 ЦК України). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення. Щоб застосувати наслідки нікчемного правочину, Банк як сторона такого правочину повинен звернутися з відповідним позовом до суду. Вказане свідчить про відсутність у Фонду та його уповноваженої особи повноважень відносно контрагентів Банку у правочинах, віднесених у наказі, підписаному уповноваженою особою Фонду, до нікчемних. Аналогічна позиція міститься також у постанові ВП ВС від 04.06.2019р. по справі від 96/3156/17, згідно якої Суд вказав, що за результатами перевірки, здійсненої відповідно до\~статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої\~статті 215 Цивільного кодексу України\~та частини третьої\~статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №826/1476/15, викладено позицію, відповідно до якої якщо внаслідок проведених операцій Фонду, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державною виплат), то стаття 38\~Закону 4452-VI не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею. При цьому при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215\~ЦК України та частини третьої статті 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Тому факт того, що наказ уповноваженої особи Фонду не був оскаржений позивачем і є чинним, жодним чином не впливає на нікчемність правочину.» Отже, для застосування наслідків нікчемності правочинів, які Банк вважав недійсними в силу вимог ст.\~38\~Закону України\~«Про систему\~гарантування вкладів\~фізичних осіб» Банк мав звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК України, і лише за наявності рішення суду можна було б застосовувати будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею. При цьому станом на час розгляду справи у суді відповідачем не надано доказів наявності судового рішення, яке набрало законної сили про застосування наслідків недійсності по договору поруки №15/05-2013-18 від 03.09.2014р., укладеного між ПАТ «Банк Камбіо», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України [PERSON] ; правочину щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки від 08.05.2013р. , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за №858, іпотекодавець [PERSON] . Водночас наведений вище висновок суду щодо неможливості Фондом чи його уповноваженою особою самостійно за відсутності судового рішення застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину, жодним чином не суперечить правовим позиціям ВС, які викладені у постанові від 14.08.2018р. по справі №911/924/16, постанові від 27.11.2018р. по справі №910/4123/16, постанові від 25.04.2018р. по справі №910/10371/16, постанові від 05.04.2017р. по справі №910/10369/16 та постанові від 14.03.2017р. по справі №910/10365/16, на які посилається відповідач, оскільки висновки Суду у вказаних справах стосуються наявності чи відсутності підстав, які свідчать про нікчемність правочину, а не застосування наслідків нікчемного правочину. Щодо можливості виникнення у Банку права власності на спірний об`єкт нерухомості як у іпотекодержателя , то слід зазначити наступне. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписом ч. 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України), ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Разом з тим, відповідно до п. 7.4 Іпотечних договорів, умови яких є ідентичними, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобов`язаний не менш ніж за 30 календарних днів до прийняття Предмету іпотеку у власність письмово повідомити Іпотекодавця про своє рішення. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, в Бюро технічної інвентаризації є цей Договір іпотеки з відповідним застереженням. Іпотечне застереження: це застереження, яке викладено в п. 7.4. цього Договору є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є Предметом іпотеки, у разі повного або часткового невиконання Іпотекодавцем умов Іпотечного та/або Позичальником умов Кредитного договору. Згідно з ч. 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Законодавець фактично визначає іпотечне застереження окремим правочином за яким у сторін виникають певні права та обов`язки та який є підставою для вчинення дій щодо реєстрації права власності на заставне майно. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 554/14813/15-ц від 11.04.2018 р. Отже, умови застосування іпотечного застереження, передбачені Іпотечним договором, Банком не були виконанні. Крім того, 12 вересня 2014 року [PERSON] , як поручителем було здійснено погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07 травня 2013 року. В призначені платежу зазначено: «Погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року на підставі договору поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 року». 24 вересня 2014 р. у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором вказані договори іпотеки було припинено та/або розірвано, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ПАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на вказані об`єкти нерухомості було припинено. Отже, право вимоги ПАТ «Банк Камбіо» як кредитора за Кредитним договором було припинено у зв`язку з повним виконанням зобов`язання поручителем та боржником, так і за іпотечними договорами у зв`язку з виконанням зобов`язання, забезпеченого іпотекою відповідно до приписів Цивільного Кодексу України. З огляду на наведене, судом не встановлено передбачених чинним законодавством підстав для припинення права власності у [PERSON] на вбудоване нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та підстав для набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості за ПАТ «Банк Камбіо». Згідно з ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.\~16\~ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав, одним із яких є визнання права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з наведеного положення особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У такому разі позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. У свою чергу, відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Разом з тим, в силу приписів ст..387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, враховуючи, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивачки як власника не з її волі та за відсутності правових підстав, вказане майно підлягає витребуванню з чужого володіння, а також враховуючи, що право власності позивача на нежитлове приміщення оспорюється та не визнається відповідачем, вимога про визнання права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Положеннями ч.2 ст.3\~вказаного Закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для державної реєстрації прав та документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 2 жовтня 2018 року по справі № 911/488/18, державній реєстрації підлягає заявлене право, і здійснюється вона суб`єктом державної реєстрації не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема на підставі заяви особи, за якою проводиться реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Якщо в результаті державної реєстрації права власності за третьою особою суб`єктом звернення за послугою порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивача, то виникає спір про цивільне право. Ця особа і має бути належним відповідачем у спорі про скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права, адже наслідки вирішення такого спору судом безпосередньо впливають на зміст і стан цього права. Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.04.2018 р. у справі № 554/14813/15-ц, відповідно до якої за відсутності доказів укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи прийняття рішення про державну реєстрацію права власності\~як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. З огляду на наведене, враховуючи, що у процесі розгляду справи встановлено належність позивачу на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 07.09.2015р. нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відтак задоволення вимоги позивача про визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості, вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення права власності позивача та рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем підлягають до задоволення у повному обсязі. При цьому слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст..141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог. Згідно ст..158 ЦПК України у разі\~ухвалення судом\~рішення про\~задоволення позову\~заходи забезпечення\~позову продовжують\~діяти протягом\~дев`яноста днів\~з дня\~набрання вказаним\~рішенням законної\~сили або\~можуть бути\~скасовані за\~вмотивованим клопотанням\~учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: approved