Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, відповідно останніх уточнених позовних вимог просила визнати за собою право власності на 1/2 частку домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві у складі приміщень № 1, 1-1, 1-2, 1-3 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 18 березня 2010 року, а також усунути перешкоди в користуванні спірним житлом шляхом виселення відповідача з зазначених приміщень та про своє вселення до цих приміщень. В обґрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що не має можливості оформити свої спадкові права у встановленому законом порядку внаслідок відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії - у зв'язку з відсутністю технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна. В свою чергу, здійснити інвентаризацію позивач можливості не має внаслідок перешкод, які чинить їй відповідач. Усною ухвалою суду від 28 березня 2016 року до участі в справі в якості другого відповідача притягнута Миколаївська міська рада. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Суду додатково пояснив, що [PERSON] самоуправно влаштувала міжкімнатний дверний отвір, тим самим об'єднавши раніше поділені в натурі частини домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві, за що свого часу притягалась до адміністративної відповідальності, а також забила зсередини окремий вхід з двору до приміщень № 1, 1-1, 1-2, 1-3, які за життя знаходились у власності та користуванні спадкодавця [PERSON] Відповідач та її представник позов не визнали. [PERSON] суду пояснила, що постійно користується своєю частиною домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві (1/4 частка її, 1/4 частка - її чоловіка), по домоволодінню декілька разів проводилась інвентаризація КП ММБТІ, в ході якої спеціалісти оглядали приміщення. Відповідач визнала ті обставини, що за життя [PERSON], якій належала 1/2 частка спірного домоволодіння, займала відокремлені приміщення, відгороджені суцільною стіною, в якій вона ([PERSON]С.) після смерті [PERSON] влаштувала дверний отвір, за що притягувалась до адміністративної відповідальності. Проте, вона (відповідач) жодним чином не перешкоджає позивачці в користуванні приміщеннями [PERSON], але вважає, що [PERSON] не може набути право власності в порядку спадкування на частку в домоволодінні у зв'язку з наявністю самочинного будівництва. Крім цього, [PERSON] наполягає на нікчемності заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] з тих підстав, що вона оригіналу цього заповіту не бачила та ідентифікаційний номер [PERSON], вказаний у заповіті, не співпадає з дійсним її номером. Представник відповідача - Миколаївської міської ради - подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, покладаючись при її вирішенні на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2013 року, слідує, що відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю від 23 серпня 1957 року, виданого виконкомом Варварівської селищної ради депутатів трудящих Миколаївського району, 1/2 частка домоволодіння № 10 по вул. Гастелло (колишня адреса: вул. Очаківська, 147-А (а.с. 17-19) в м. Миколаєві належала на праві власності [PERSON] На підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2000 року, зареєстрованого товарною біржею "Нерухомість-Миколаїв", інша частина цього будинку в рівних частинах (по 1/4 за кожним) зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2009 року, яке набрало законної сили, вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним (а.с. 52, 53). Рішенням народного суду Варварівського району Миколаївської області від 21 травня 1956 року здійснений реальний поділ домоволодіння, відповідно якого домоволодіння було поділене на дві рівні частини, з яких одна - північна частина присуджена [PERSON], а південна - правопопереднику відповідача - [PERSON] Рішення виконане згідно акту судового виконавця від 27 червня 1956 року (а.с. 17, 18, 20). Як вбачається з копій технічних паспортів на домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві (а.с. 30-37) та пояснень сторін, у склад 1/2 частки домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві, що належала за життя на праві власності [PERSON] та була виділена в натурі, входять приміщення за № 1 - сіни, № 1-1 - коридор, № 1-2 - кухня та № 1-3 - житлова кімната. 13 жовтня 2009 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт на користь [PERSON] Заповіт складений та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 5036) за адресою: м. Миколаїв вул. Гастелло, 10 і підписаний іншою особою [PERSON] - у звязку з хворобою [PERSON] Дійсність даного заповіту неодноразово оскаржувалась як [PERSON] так і рідною сестрою [PERSON] - [PERSON] у судовому порядку, проте у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішення судів набрали законної сили (а.с. 47-51, 54-57). 18 березня 2010 року [PERSON] померла (а.с. 15). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві. Як свідчать матеріали спадкової справи №347/2010 у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася лише [PERSON] інші спадкоємці спадщину не прийняли. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 листопада 2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON], як особі, яка не прийняла спадщину у встановленому законом порядку, та яка не має законних підстав для закликання до спадкоємства через наявність заповіту. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 червня 2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом також і [PERSON], як особі, яка не надала технічну характеристику об'єкту нерухомого майна. Проте така підстава не є перешкодою для визнання права власності за позивачем в порядку спадкування за заповітом на підставі судового рішення. Відповідно статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В силу ст. 1268, ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі викладеного, [PERSON], як особа, яка у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом, з часу відкриття спадщини, тобто з 18 березня 2010 року, набула право власності на 1/2 частку домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві, а тому її позов в частині визнання права власності підлягає задоволенню. Твердження [PERSON] про те, що заповіт є нікчемним не обґрунтовані у встановлений законом спосіб та не можуть бути покладені в основу судового рішення з огляду на таке. Так, відповідно положень 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а в силу ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За такого, посилання відповідача [PERSON] на невідповідність у заповіті ідентифікаційного номеру [PERSON] її дійсному ідентифікаційному номеру не має наслідком недійсності заповіту в цілому. Як і не може бути встановлена нікчемність цього правочину з тих підстав, що [PERSON] не бачила його оригіналу. Не спростовують висновків суду у справі і посилання відповідача на наявність об'єктів самочинного будівництва в частині, що належала [PERSON] Вирішуючи спір в частині усунення перешкод у праві користування майном шляхом виселення [PERSON] та вселення [PERSON], суд виходить з наступного. Обставини справи свідчать про те, що між [PERSON] та [PERSON] існують стійкі неприязні стосунки, що виникли на ґрунті спору про право на спадкування майна після смерті [PERSON] Як вбачається з постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2013 року (а.с. 43, 44) [PERSON] станом на 16 січня 2012 року здійснила роботи з переобладнання конструктивних елементів житлового будинку літ. А, а саме: стіни між кімнатами № 1-3 та № 2-2 без отримання відповідних узгоджень. Тобто у такий спосіб [PERSON] фактично об'єднала раніше розділене в натурі на підставі судового рішення домоволодіння, встановивши двері у раніше закритий шафою дверний отвір. Матеріали цивільної справи містять також лист КП ММБТІ вих. № 2449 від 23 грудня 2013 року, з якого слідує, що за замовленням [PERSON] № 2-3288 від 15 липня 2013 року проводилася технічна інвентаризація нерухомого майна за адресою: м. Миколаїв, вул. Гастелло, 10. Проте нерухоме майно для обстеження фахівцю бюро надано не було у зв'язку з чим замовлення було закрите. Викладені факти у їх сукупності свідчать про те, що [PERSON], реалізуючі свій намір, спрямований на набуття права власності на 1/2 частку домоволодіння № 10 по вул. Гастелло в м. Миколаєві, що належала [PERSON] чинить перешкоди законному власнику майна - спадкоємцю за заповітом [PERSON] в користуванні приміщеннями у житловому будинку літ. А шляхом влаштування перепон для можливості вільного доступу до приміщень № 1, 1-1, 1-2 та 1-3. Зазначене є порушенням прав власника майна, які підлягають усуненню шляхом вселення [PERSON] до спірних приміщень. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу абз. 1 ч. 1, ч 2-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, як свідчать матеріали справи позивачем у встановленому цивільним процесуальним законом порядку не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що [PERSON] крім обмеження доступу також перешкоджає позивачу в користуванні спірними приміщеннями, займаючи їх особисто, або для збереження власних речей. За такого, в задоволенні позовних вимог в частині виселення [PERSON] зі спірних приміщень слід відмовити, що не перешкоджає позивачу після вселення та виявлення відповідних обставин повторно звернутися до суду з цими же вимога в загальному порядку. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного розрахунку. Позивачем протягом розгляду справи по суті всього сплачено 608 грн. 00 коп. судового збору. При цьому, розгляд позовних вимог про вселення та виселення судовим збором не оплачений. За такого, з [PERSON] на користь держави слід стягнути 243 грн. 60 судового збору за розгляд позовної вимоги про виселення, у задоволенні якої судом відмовлено, а з [PERSON] також на користь держави слід стягнути 243 грн. 60 судового збору за розгляд позовної вимоги про вселення, яку задоволено судом. Згідно представленої суду квитанції, [PERSON] за надання правової допомоги представником було сплачено 6000 грн. 00 коп. Разом з цим, в силу ст. 1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як слідує з журналів судового засідання представник [PERSON] приймав участь у судових засіданнях протягом 3 годин 45 хвилин. Дані про час, протягом якого представник [PERSON] приймав участь у вчиненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та/або під час ознайомлення з матеріалами справи в суді відсутні. За такого, виходячи із розрахунку 40% мінімальної заробітної плати = 551 грн. 20 коп. * 3,3/4 (годин) розмір компенсації витрат на правову допомогу [PERSON] може бути не більшим за 2067 грн. 00 коп. Але враховуючи, що позов [PERSON] задоволений частково, то з позивача на користь відповідача підлягають присудженню судові витрати пропорційно розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено. За такого, розмір компенсації витрат на правову допомогу, що підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача складає (2067/4) 516 грн. 75 коп. Таким чином, остаточно шляхом взаємного зарахування (608 грн. 00 коп. - 516 грн. 75 коп.) з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 91 грн. 65 коп. судового збору.

Outcome: partial