Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про припинення права на 62/800 частки у будинку [ADDRESS], визнання за [PERSON] права власності на 62/800 частки у будинку [ADDRESS]. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до позивачів за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб про визнання недійсним договору дарування [PERSON] свому сину [PERSON] 120/800 частин житлового будинку [ADDRESS] від 18.05.2013 року. Позивачі свої вимоги за первісним позовом мотивують тим, що сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], а саме: [PERSON] - 66/800 частки спірного будинку; [PERSON] - 120/800 частки спірного будинку; [PERSON] - 552/800 частки спірного будинку; [PERSON] - 62/800 частки спірного будинку. Частка відповідача є незначною з врахуванням суми часток позивачів. Неможливість спільного володіння та користування майном обґрунтовується недоброзичливими стосунками між співвласниками, відповідач фактично перешкоджає іншим власникам у повній мірі реалізувати право володіння та користування. Стосунки між сторонами у справі є напруженими, неприязними і такими, що часто створюють конфліктні ситуації між нами. Проте, як вважають позивачі, на даний час існують підстави для припинення права власності відповідача [PERSON] на вказану частку, оскільки така є незначною, і її виділ неможливий, а подальше спільне володіння майном неможливе, позивачі змушені нести витрати по утриманню майна за відповідача, яка фактично від цих витрат ухиляється. Позивачі вважають, що таке припинення права на частку не завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки у власності такої наявна 3-кімнатна квартира по [ADDRESS]. Відповідач свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], а саме: [PERSON] - 66/800 частки будинку; [PERSON] - 120/800 частки будинку; [PERSON] - 552/800 частки будинку; [PERSON] - 62/800 частки будинку. При укладені 18.05.2013 року спірного договору дарування не було дотримано вимоги законодавства щодо необхідності дозволу органу опіки та піклування на здійснення такого правочину, оскільки у вказаному будинку зареєстрований, зокрема, неповнолітній син відповідача - [PERSON] Разом з тим, отримавши у ЛКП «№507» довідку про зареєстрованих у будинку осіб без зазначення неповнолітніх осіб, не повідомивши відповідача про свої наміри, [PERSON] уникла від звернення до органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради. Оскільки вказаним правочином порушуються її права, тому змушена звернутись із позовом до суду. Оскільки про вказані порушення відповідач дізналась лише 10.04.2017 року, а тому просить поновити пропущений строк для звернення до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивачів позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просять позов задоволити. Представник позивача [PERSON] додатково зазначив, що при позбавлені відповідача права власності на частку у майні із стягненням компенсації її права не порушуються, оскільки відповідачу на праві власності належить квартира та земельна ділянка, і при задоволенні позову відповідач не позбавляється житла. Дійсно будинок не поділено в натурі, проте фактично такий складається з окремих квартир, якими користуються сторони окремо. Виділення в натурі відповідачу належній їй частки неможливе без зміни часток власників, що було, зокрема, встановлено в ході розгляду справи в 2014 році. Її частка є значно меншою від площі квартири, яку вона займає. Проти зустрічного позову заперечили. Зазначили, що зустрічний позов не пов'язаний із первісним. При цьому, зазначили, що відповідач не була стороною угоди, ця угода стосувалася частки іншого співвласника і на її дарування жодної згоди інших власників, а тим більше органу опіки, не потрібно. Окрім цього, вважають, що відповідачем пропущено строк позовної давності, оскільки їй було достовірно відомо про договір дарування ще під час розгляду іншого спору між сторонами в 2013 році. Представник відповідача проти первісного позову заперечив, оскільки відповідач на даний час немає іншого житла, а тому її права істотно будуть порушені. Відповідач вважає можливим здійснити купівлю часток позивачів, які вважають неможливим спільне проживання та користування майном. Окрім цього, жодних кінцевих рішень по розгляду поданих заяв до правоохоронних органів на даний час не існує, а тому вважають покликання позивачів про існування конфліктів, які унеможливлюють спільне проживання сторін, безпідставними. Також, експертними висновками було запропоновано декілька варіантів поділу будинку. Зустрічний позов підтримав. Додатково зазначив, шо спірний будинок на даний час в натурі не поділено, такий належить сторонам на праві спільної часткової власності. Неповнолітній син відповідача [PERSON] - [PERSON] був зареєстрований у будинку з 05.02.2010 року. Також, він був зареєстрований у вказаному будинку і станом на день укладення спірного договору дарування. Таким чином, з врахуванням реєстрації неповнолітньої дитини у вказаному будинку, дарувальник був зобов'язаний звернутись до органу опіки та піклування. Разом з тим, такий за дозволом не звертався, а тому договір було укладено всупереч положенням закону, такий порушує права відповідача. Також зазначає, що вказаний договір було укладено з метою перешкоджання виділення частки відповідача в процесі судового розгляду. Просить зустрічний позов задоволити, а в задоволенні первісного відмовити. Відповідач вказані пояснення підтримала. Підтвердила, що користується окремою кімнатою та кухнею, жодним чином сторонам не заважає користуватись їх частками. Ствердила, що на даний час вона не є власником квартири на вулиці Стрийській, однак визнала, що на час звернення із позовом в суд власником такої були. Коли і на підставі якої угоди вона відчужила цю квартиру пояснювати не стала і надати такі відомості не вважала за потрібне. В частині зустрічного позову зазначила, що такий порушує її права, оскільки дитина була зареєстрована на час укладення спірної угоди, а тому необхідно було перед укладенням угоди отримати згоду органу опіки. Представник третьої особи за зустрічним позовом - органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник подав до суду клопотання про розгляд справи без її участі, у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Винниківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі вказаних третіх осіб. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд первинний позов задовольняє, а у задоволенні зустрічного позову відмовляє з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. В ході розгляду справи № 2/463/643/2013 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про виділення частки майна в натурі, зокрема в рішенні Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2014 року, встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS], а саме: [PERSON] - 66/800 частин; [PERSON] - 120/800 частин; [PERSON] - 552/800 частин; [PERSON] - 62/800 частин. Відповідно до положень ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 370 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Як в судовому засіданні, так і у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2014 року, встановлено, що будинок складається із семи житлових кімнат та чотирьох кухонь. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що такі користуються займаними приміщеннями, які є фактично відокремленими. Відповідно до положень статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням сулу на підставі позову інших співвласників якщо- 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам та членам його сім'ї. Верховний Суд України під час розгляду справи №6-37цс13 сформулював правову позицію, згідно якої для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В обґрунтування своїх вимог позивачі за первісним позовом посилаються на те, що припинення права відповідача [PERSON] частку у спільному майні може бути припинене, оскільки частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам та членам його сім'ї. Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій заява та звернень, зокрема, позивач [PERSON] дійсно неодноразово зверталась до ЛКП «№507», Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області (на час звернення) із заявами з приводу користування спірним будинком. Суд погоджується із доводами позивачів, що дійсно з приводу користування будинком [ADDRESS] існує конфлікт, що стверджується наданими суду зверненнями сторін. Вказані обставини також підтверджено сторонами в судовому засіданні, а також підтверджується неодноразовим зверненням сторін із позовами один до одного до суду. Відповідно до положень ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Посилання представника відповідача на те, що вироку чи будь-якого іншого кінцевого процесуального документа за наданими суду зверненнями немає, суд не бере до уваги, оскільки такі, у відповідності до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, містять дані про обставини користування спірним будинком та конфлікти між сторонами, та такі спростовані відповідачем не були. Суд також погоджується із доводами позивачів, що з врахуванням загального розмірі будинку, в якому [PERSON] належить 66/800 частин; [PERSON] - 120/800 частин; [PERSON] - 552/800 частин (а всього 738/800 часин), частка відповідача [PERSON], яка становить 62/800 частин є незначною. Як вбачається із матеріалів справи, загальна площа будинку становить 366,7 кв.м., житлова -135,5 кв.м. Таким чином, ідеальній частці відповідача - 62/800 відповідає площа загальна площа - 28,41925, кв.м., житлова - 10,50125 кв.м. Також, як встановлено в ході розгляду справи та зазначено в рішенні Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2014 року, при виділі частки [PERSON] конкретних приміщень мало місце збільшення її частки та стягнення з неї компенсації на користь інших співвласників. Отже, на даний час відповідач займає приміщення, які значно перевищують її частку у праві власності. Суд не погоджується із доводами позивача в частині того, що будинок [ADDRESS] є неподільним, оскільки з врахуванням положень ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Даних про неможливість поділу будинку, або даних про те, що поділ такого призведе до фактичного руйнування або істотного зменшення вартості такого, як і зазначення про таке у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2014 року, суду не представлено. Позивачами помилково підмінено поняття неподільності речі із неможливістю поділу будинку без відступленням від рівності часток. Окрім цього, Верховний Суд України під час розгляду справи №6-68цс14 сформулював правову позицію, згідно якої при припиненні права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників умова, що шкода внаслідок припинення права на частку не буде істотною є визначальною при вирішенні позову. Мотивуючи позовні вимоги позивачі за первісним позовом зазначають, що у власності відповідача окрім частки в будинку [ADDRESS] з 2012 року перебуває 3-кімнатна квартира [ADDRESS], що в м. Львові, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.22). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім цього, у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не враховує заперечення представника відповідача з приводу відчуження вказаної квартири відповідачем, з врахуванням чого у відповідача немає іншого житла, що істотно порушує її інтереси, оскільки жодних підтверджень вказаних доводів суду не надано. Окрім того, судом безспірно встановлено, що на час звернення із даним позовом відповідач мала у власності це житло, що сама підтвердила, а отже, у випадку відчуження такого після звернення з позовом в суд позивачів, ці обставини вказують на те, що саме відповідач істотно погіршила свої житлові права, а не позбавлення її частки у спірному майні. Таким чином, оскільки частка відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування ним неможливе і таке припинення не завдасть шкоди інтересам відповідача [PERSON], як співвласнику спірного майна, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, суд приходить до переконання про підставіть позовних вимог за первісним позовом. Як вбачається із експертного Висновку від 28.11.2016 року (а.с.44-65), загальна вартість спірного будинку становить 1 508 773 гривень, а вартість частки відповідача, тобто 62/800 частини будинку, становить 122 746 гривні. Як вбачається із квитанції №0.0.696969342.1 від 30.01.2017 року, позивачами було сплачено суму 122 746 грн. що поміщені позивачами на депозитний рахунок суду (№37315022000757, Територіальне управління державної судового адміністрації України в Львівській області). З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що слід первісний позов задоволити та припинити право власності [PERSON] на 62/800 частки у будинку [ADDRESS], шляхом виплати компенсації за вказану частку, та визнати саме за [PERSON] право власності на 62/800 частки у будинку [ADDRESS], оскільки про це просять всі позивачі, які є співвласники спірного будинку. В частині зустрічного позову суд в задоволенні такого відмовляє з наступних підстав. Як встановлено раніше, на даний час будинок [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS], а саме: [PERSON] - 66/800 частин; [PERSON] - 120/800 частин; [PERSON] - 552/800 частин; [PERSON] - 62/800 частин. Дійсно, як вбачається із довідок з місця проживання про склад сім'ї і прописки, що долучені до матеріалів справи, у вказаному будинку зареєстрований зокрема син відповідач за зустрічним позовом [PERSON] Як вбачається із договору дарування від 18.09.2013 року (а.с.17-18), [PERSON] подарувала [PERSON] 120/800 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Дійсно, частина третя статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч.2, 4 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, зокрема, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Таким чином, з аналізу положень вказаних статей вбачається, що для відчуження ідеальної частки, яка належала відповідачу [PERSON] та не була виділена в натурі, своєму сину [PERSON], дозволу органів опіки і піклування не потрібно, оскільки у відповідності до положень ч.1 ст.316, ч.1 ст.317 ЦК України власник розпоряджається своїм майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а обмеження, які визначені ст.ст. 17, 18 Законом України «Про охорону дитинства» до цих правовідносин не можуть застосовуватися, оскільки майно не відчужується батьками неповнолітньої особи. При розгляді справи №6-2940цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Не зважаючи на те, що відчуження частки здійснювалось відповідачем [PERSON], а не батьками неповнолітньої дитини, слід також врахувати зазначу правову позицію Верховного Суду України. Мотивуючи позовні вимоги відповідач зазначає про порушення її прав, проте чим при укладенні договору порушено права неповнолітньої дитини, яка не є власником будинку, зокрема її майнові права, жодним чином не обґрунтовує. А тому, з врахуванням наведеного, суд в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовляє за безпідставністю вимог. У відповідності до положень ст.88 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги позивачів слід стягнути з відповідача на користь позивачів в рівних частках понесені та документально підтверджені судові витрати - 1 227,47 грн.

Outcome: approved