Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, посилаючись на те що вона є власником будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою з 2013 року зареєстрована і відповідач. З часу реєстрації і по теперішній час відповідачка у будинку не проживає, договір найму житла з нею не укладався. Всі витрати по утриманню вказаного будинку вона здійснює сама. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом у його будинку за [ADDRESS]. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON], позивач по справі є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житлового будинку від 12 березня 2010 року посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори. Зареєстровано в реєстрі за №1-535 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4,5). Згідно довідок №1 та №2 від 11.07.2017 року виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області в житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований позивач та з 16.08.2013 року відповідач. Відповідач з часу реєстрації по теперішній час за вказаною адресою не проживає (а.с.9, 10). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно пояснень позивача відповідач по справі, за адресою реєстрації не проживає більше ніж чотири роки, місце його проживання не відоме. Всі витрати, пов'язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків здійснюються тільки нею. Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі вітсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, підстави для відмови у задоволенні останніх судом не вбачаються. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Небажання відповідача надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Outcome: approved