Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів, третьої особи відділу Держгеокадастру у м.Дрогобич про визнання незаконним та скасування державного акта та ухвали п'ятої сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради. В обґрунтування позову посилається на те, що ухвалою Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 V сесії IV демократичного скликання "Про надання в спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок" ухвалено надати безкоштовно в спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають [ADDRESS], спільно земельну ділянку площею 759 кв.м. Земельна ділянка вказаним особам передана у спільну сумісну власність як власникам квартир у багатоквартирному будинку [ADDRESS]. Вважає, що така ухвала не відповідає чинним на момент її прийняття вимогам законодавства України, а тому підлягає скасуванню. Крім цього, просить визнати недійсним Державний Акт на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER], виданий Другобицьким МУЗР 04.09.2003 р. на підставі вище вказаної ухвали, так як такий виданий згідно незаконного документу. Відповідно до розпорядження Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 31 від 27.04.2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи № 442/1120/16-ц передано судді Нагірній О.Б. для розгляду справи по суті. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Закону України № 2147 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 28.04.2017 справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 23.02.2018 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду справу на 16.04.2018 о 10:30. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених письмово. Позивач пояснила, що про наявність рішення Дрогобицької міської ради та акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] дізналась при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні горищем, виділ частки із спільної сумісної власності, поданим в липні 2013року. А тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки про наявність вказаних актів їй відомо не було. Віповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засідання позов визнали, просили такий задовольнити, оскільки прийнятим рішення порушено права всіх співвласників будинку, так як спірна земельна ділянка є фактично прибудинковою територією і повинна використовуватись всіма співмешканцями будинку. Однак на сьогодні між ними виник спір з приводу поділу такої ділянки в натурі. Представник Дрогобицької міської ради в судове засідання не з»явився, подала суду заяву про застосування строків позовної давності та відмови в позові з цим підстав. Відповідач [PERSON] та іі представник [PERSON] у вступному слові позов заперечили, пояснили, що рішення прийняте правомірно за заявою всіх співмешканців будинку. Крім того просили застосувати строк позовної давності. Вислухавши вступне слово учасників процесу, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Так, у відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що ухвалою Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 V сесії IV демократичного скликання "Про надання в спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок" надано безкоштовно в спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON] ([ADDRESS].), [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([ADDRESS]), які проживають [ADDRESS], спільно земельну ділянку площею 759 кв.м. Земельна ділянка вказаним особам передана у спільну сумісну власність як власникам квартир у багатоквартирному будинку [ADDRESS], що стверджується державним актом про право власності на земельну ділянку (а/с 9, 10). Згідно норм ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 28.11.2002р.) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Питання регулювання земельних відносин, зважаючи на норми п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Згідно з ч.6 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 2-4 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. При цьому прибудинковою територією вважають встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної не садибної житлової забудови, необхідну для розміщення та обслуговування жилого будинку й господарських і технічних будівель та споруд біля нього, тобто територію під жилим будинком, проїзди й тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських потреб та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацією будинку. З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до об'єднання у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку». У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Таким чином, нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини. Мешканцями багатоквартирного будинку [ADDRESS] не було створено на час прийняття оскаржуваного рішення радою об'єднання співвласників будинку, а також не було визначено порядку використання земельної ділянки, на якій розташований обумовлений багатоквартирний будинок. Поряд з тим, з самої ухвали Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 вбачається, що земельну ділянку площею 759 кв.м. надано не підприємству, установі і організації, яка здійснює управління будинком [ADDRESS], а саме мешканцям - власникам квартир такого будинку. Оскаржувана ухвала (згідно посилань в самій ухвалі) постановлена на підставі статей 118, 121 Земельного кодексу України, які регулюють правовідносини щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам та норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зі змісту вказаних статей не вбачається регулювання передачі земельних ділянок співвласникам багатоквартирного будинку. Як вбачається з п.7постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. З аналізу наведеного суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала V сесії IV демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 30 грудня 2002 року №115 в частині надання безкоштовно у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають [ADDRESS], спільно земельну ділянку площею 759 кв.м. не відповідає чинним на момент її прийняття вимогам законодавства та суперечить, зокрема, нормам ст. 42, 118, 121 ЗК України. Одночасно з цим, щодо вимоги про законність видачі на підставі вказаної ухвали Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку слід зазначити таке. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки встановлено, що ухвала Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року прийняте в порушення вимог ст. 42 ЗК України, то оскаржений державний акт, виданий на її підставі, є неправомірним. Крім того, форма державного акта на право власності на земельну ділянку затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 р. № 449 (зі змінами). З назви та змісту такої форми вбачається, що один державний акт видається власнику земельної ділянки або особі, уповноваженій співвласниками земельної ділянки, та посвідчує право власності на одну земельну ділянку. До державного акта додається додаток, в якому зазначається список співвласників земельної ділянки. Пунктом 2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (в редакції, чинній на момент видачі обумовленого акту), затвердженої наказом Держкомзему від 04 травня 1999 р. № 43 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 р. за № 354/3647 (далі - Інструкція), також зазначено, що до державного акта на право власності на земельну ділянку, який видається співвласникам, обов'язково додається затверджений список співвласників цієї земельної ділянки. Отже, право спільної власності на земельну ділянку посвідчується одним державним актом, який видається особі, уповноваженій співвласниками земельної ділянки, що обирається з їх числа. Список співвласників земельної ділянки зазначається в додатку до державного акта. На кожного співвласника земельної ділянки окремий державний акт не складається. Державний акт, який оформлено на уповноважену особу, що видається співвласникам земельної ділянки, посвідчує право власності на земельну ділянку уповноваженої особи та інших співвласників, зазначених у списку співвласників земельної ділянки. Такий державний акт є правовою підставою виникнення права власності на земельну ділянку у всіх співвласників земельної ділянки. Оскаржуваний Акт видано [PERSON], в тому що вона є власником земельної ділянки площею 0,0759 га по [ADDRESS]. Також у акті визначено співвласників земельної ділянки: [PERSON], [PERSON] ([ADDRESS].), [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([ADDRESS]) Згідно п. 1.4. Інструкції, Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради. Отже, враховуючи видання Державного акту Серія [NUMBER] на підставі саме ухвали Дрогобицької міської ради від 30.12.2002р. за №115, вказаний державний акт має за змістом відповідати обумовленому рішенню ради. Проте згідно списку співвласників земельної ділянки, наведеному у Державному акті, такий не відповідає переліку співвласників, наведеному у Ухвалі ради від 30.12.2002р., а саме у списку співвласників земельної ділянки відсутні дані про співвласника [PERSON]. Вказані обставини також свідчать про незаконність видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER], що є підставою для його скасування. Поряд з тим, відповідачами [PERSON], [PERSON] та представником Дрогобицької міської ради подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивачці було відома про існування і ухвали Дрогобицької міської ради і оскаржуваного акту, оскільки сама писала заяву на приватизацію спірної земельної ділянки, про виготовлення технічної документації, а відтак строк для звернення до суду з таким позовом давно минув. Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідачі при подачі заяв про відмову у позові через пропуск позивачкою строку позовної давності посилаються, як на підставу, на ряд документів з яких доводять суду про обізнаність позивачки в існуванні оскаржуваного акта, проте таких документів не додали. Позивач стверджує, що про наявність рішення Дрогобицької міської ради та акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] дізналась при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні горищем, виділ частки із спільної сумісної власності, поданим в липні 2013року. Такий позов подано до суду 1 липня 2013року. Саме з цього моменту вважає розпочався перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про захист її порушеного права. Так, вона звернулась до суду з вказаним позовом 3 лютого 2016року, а отже в межах строку позовної давності. Належних та допустимих доказів того, що позивачці було відомо про наявність оскаржуваних актів суду не надано, а отже, заявлена вимога про застосування строку позовної давності є голослівною, оскільки не знайшла свого підтвердження в процесі судового розгляду. Таким чином позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved