Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить зняти арешт з належного їй майна, а саме з квартири [ADDRESS] , скасувавши обтяження № 9968341 та № 10024404, підстава обтяження: постанова ВДВС Васильківського МРУЮ №19917658, від 23.06.2010 року. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідно до довідки Відділу ДВС Васильківського МРУЮ від 23.11.2020 року виконавче провадження № 19917658 щодо виконання ухвали від 16.06.2010 року №2-1586 завершено, однак, не було знято арешт з належного їй майна та не скасовано заборону на його відчуження, що обмежує її право розпоряджатися власним майно на власний розсуд, а тому позивач просить скасувати вказане обтяження. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутність. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що як вбачається з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 05.04.2006 року, виданого Калинівською селищною радою, позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з відомостей з Єдиного Державного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна, в рамках ВП 19917658, накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження № 9968341 (зареєстровано 23.06.2010 року Київською обласною філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України) та № 10024404 (зареєстровано 12.07.2010 року Київською обласною філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції, підстава обтяження: постанова ВДВС Васильківського МРУЮ №19917658, від 23.06.2010 року. Відповідно до довідки Відділу ДВС Васильківського МРУЮ від 23.11.2020 року виконавче провадження № 19917658 щодо виконання ухвали від 16.06.2010 року №2-1586 завершено. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За положеннями ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійсненні державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття арешту є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби суми коштів, стягнених з боржника необхідних для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Враховуючи вищевикладене, та те, що зобов`язання, що стало підставою для відкриття виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на нерухоме майно боржника, мною виконано, а всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», дій щодо зняття арешту з майна відділом державної виконавчої служби проведено не було, чим було порушено моє право на користування та розпорядження своїм майном чим порушує мої права на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд, а тому необхідно надати в повноправне моє користування належне мені майно шляхом зняття з нього арешту, скасувавши постанову державного виконавця. Відповідно до ч.2 ст. 30 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дії або бездіяльність державного реєстратора можуть бути оскаржені до суду. Таким чином, на підставі зібраних по справі доказів суд приходить до висновку, що будь-яких правових підстав для подальшого арешту майна немає, а тому, з метою недопущення порушення майнових прав позивача, арешт майна підлягає скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved