Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом вказуючи, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20.07.1996 року, від якого мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. 27.11.2010 року шлюб між ними було розірвано. Вони з відповідачем проживають окремо. В даний час старша дочка вже повнолітня, молодша проживає з нею. 11 листопада 2011 року Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області було винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача . Однак ніяких коштів вона не отримувала. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не відвідує її вдома , в навчальному закладі. Позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його малолітньої дочки [PERSON] [INFO]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що батько приїздив до дитини останній раз в березні 2017 року. В 2016 році відповідач жодного разу не приїздив до дитини. Аліменти на дітей вона не отримувала. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що після розірвання шлюбу син залишив будинок дружині та дітям , позивач не ставила питання про стягнення аліментів. Син поїхав в Росію і кожного місяця сплачував аліменти по 100 доларів США. Після подачі позову про розірвання шлюбу він перераховував гроші на виконавчу службу, однак позивач відмовилась отримувати гроші. Відповідач проживає зараз в Новоград-Волинську. Син приїздив в Нову-Борову і забирав дітей. Він купував продукти і особисті речі дітям. З 2010 по 2013 рік син був в Росії на заробітках, але телефонував дітям. З 2015 року відповідач постійно проживає в Україні. Раз в місяць син забирав з собою дітей до того часу коли його побив співмешканець позивача. Перешкод у спілкуванні з дітьми позивач не створювала. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає за слідуючих обставин. -2- Відповідно до статті 164 ч.1 п. 2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 27.11.2010 року , після розірвання шлюбу діти залишилася проживати з матір'ю. Відповідач належним чином не виконує своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дочки [PERSON], а саме не відвідував навчальний заклад де навчається його дочка . Питання про недотримання батьківських обов'язків відповідачем органами опіки та піклування не розглядалось. Згідно рішення виконавчого комітету Новоборівської селищної ради від 30.05.2017 року [PERSON] попереджено про необхідність виконання належним чином батьківських обов'язків відносно малолітньої доньки [PERSON]. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВС України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і допускається лише при наявності вини в діях батьків і належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. У п. 16 даної постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Посилання позивача на фактори, які можна розцінювати як ухилення відповідача від вихонання дитини самі по собі не дають підстав для висновку щодо свідомого нехтування відповідачем своїх обов'язків. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів неповнолітньої дочки [PERSON] шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав. Зважаючи на викладене, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. -3- З огляду на наведене суд, ураховуючи характер поведінки відповідача та його ставлення до дитини, наявність певних перешкод у спілкуванні з дитиною у період перебування за межами України, а також що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який не відповідає інтересам дитини, приходить до висновку щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно п. 18 Постанови Пленуму ВС України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" слідує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Разом з тим за обставин відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд попереджає відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покладання на орган опіки та піклування контролю за виконанням ним батьківських обов'язків.

Outcome: dismissed