Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що вона є власником буд. 6 по вул. Дунайській в Приморському районі м. Маріуполя, в якому також з 18.11.2011 року зареєстровані відповідачі [PERSON] та її син [PERSON], які фактично з 14.03.2014 року не мешкають в будинку. Також позивачка зазначила, що не перебуває з відповідачами у родинних відносинах, вони не є колишніми власниками даного будинку та наймачами будинку, а були зареєстровані в приміщенні виключно за проханням [PERSON] перебуваючи лише у дружніх відносинах з нею. Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Маріуполь, вул. Дунайський, буд. 6. Позивачка в судове засідання надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, з участю свого представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала заяву, якою підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного розгляду справи у разі відсутності відповідача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи повідомленими про дату та час судового розгляду справи, до суду не зявились, із будь-якими заявами на адресу суду не звертались, тому суд, за згодою позивача, ухвалив заочне рішення на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, із будь-якими заявами на адресу суду не звертався. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено судом, [PERSON] є власником буд. № 6 по вул. Дунайській в Приморському районі м. Маріуполя, що підтверджується договором довічного утримання від 15.07.2008 року, витягом про державну реєстрацію права № 30818197 від 02.08.2011 року. (а.с. 1, 26) З домової книги на буд. 6 по вул. Дунайській в м. Маріуполі слід, що в належному позивачці на праві власності будинку відповідачі [PERSON], 23.09. [INFO], та [PERSON], 13.08 [INFO], зареєстровані з 18 листопада 2011 року по теперішній час. (а.с.22-23) Згідно довідки № 95 від 15.04.2015 року, виданої Комітетом самоорганізації населення "Балтійський", відповідачі в буд. № 6 по вул. Дунайській в Приморському районі м. Маріуполі тільки зареєстровані, але фактично не мешкають з березня 2014 року, про причини не проживання нікому не повідомляли, з зазначеного часу в квартирі не зявлялись, чим підтверджується відсутність відповідачів за місцем реєстрації на протязі більш ніж одного року. (а.с. 6) Окрім того, судом встановлено, що відповідачі не є членами сімї позивача, або колишніми власниками цього майна, не є наймачами цього житла. Оскільки діючим законодавством не врегульовано порядок визнання таких осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому суд вважає можливим застосувати положення ч. 1 ст. 8 ЦПК України, яка передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.2 Постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. З таких підстав, оскільки законом не встановлено порядку визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, осіб, які перебувають із власником житла лише у дружніх відносинах, та не носять характер родинних, не зазначені як колишні власники або родичі колишніх власників житлового приміщення, не є наймачами цього приміщення, суд вважає за можливе застосувати до вказаних правовідносин норми ЦК України, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини, а саме положення ст.405 ЦК України. Згідно ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод\~в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже підсумовуючи зміст вказаних правових норм та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що право відповідачів [PERSON] та [PERSON] користування жилим приміщенням перестало існувати, а тому суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та задовольняє їх. На підставі викладеного,

Outcome: approved