Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона до 25.05.2015 року перебувала у шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який мешкає разом з нею. Позивач має близьких родичів та особисте майно на території Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим періодично разом з сином виїжджала туди. Раніше відповідач надавав нотаріально завірену згоду на тимчасові поїздки сина без його супроводу, однак після того як у 2017 році позивач виїхала з дитиною до Автономної Республіки Крим, стосунки між сторонами зіпсувалися і відповідач відмовився надати вказаний дозвіл, у зв'язку з чим, позивач не має змоги привезти дитину на контрольовану територію України. На підставі вищевикладеного, просить суд надати дозвіл [PERSON], [INFO]на багаторазові тимчасові виїзд та в'їзд на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим у її супроводі без згоди батька - [PERSON], [INFO]. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, представник позивача надав до суду заяву в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив розглянути справу без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Заяви про розгляд справи за його відсутність від відповідача не надходило. Представник Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі, а також надала письмові пояснення, згідно яких 16.04.2018 року представниками Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області були відвідані адреси реєстрації позивача та відповідача, але поспілкуватися ні з ким не вдалося, двері у квартири ніхто не відчинив. Зі слів сусідів відповідач з 2014 року за адресою: [ADDRESS] та позивач за адресою: [ADDRESS], не проживають, зазначений в позовній заяві номер телефону позивача не працює. На підставі вищевикладеного, Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області не має можливості надати висновок про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без згоди батька (а.с.27). Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 14.05.2018 року на підставі ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.4-5). Згідно відомостей Управління державної міграційної служби України в Луганській області від 20.03.2018 року [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). 03.09.2013 року народився [PERSON], батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження, виданого 21.03.2017 року Рубіжанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 365, та копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого 10.06.2016 року (а.с. 6, 8) 25.05.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.05.2015 року, яке набрало законної сили 22.06.2015 року (а.с.13-14). Відповідно до нотаріально завірених заяв від 20.06.2014 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1097, та від 21.04.2016 року, зареєстрованої в реєстрі за №ІІІ-123, [PERSON] надавав дозвіл з тимчасові поїздки [PERSON] на/з України за кордон (а.с. 9-10). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов дитини від 13.04.2018 року та пояснень інспектора ювенальної превенції сектору превенції Рубіжанського ВП ГУНП в Луганській області лейтенанта поліції Борзяка В.С., [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з березня 2018 року не з'являлася (а.с. 28, 30). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов дитини від 13.04.2018 року та пояснень інспектора ювенальної превенції сектору превенції Рубіжанського ВП ГУНП в Луганській області лейтенанта поліції Борзяка В.С., [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2014 року не проживає (а.с. 29, 31). Як зазначила позивач у своєму позові, відповідач не бажає добровільно надати нотаріальну згоду на перетин їхньою спільною дитиною державного кордону без його супроводу. За правилами ст. 141 СК України,мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Вимоги ст.ст. 150, 152, 155 СК України передбачають гарантоване право дитини на належне батьківське виховання, обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини. Стаття 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з принципом шостим Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матір'ю тільки за виняткових обставин. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За нормою ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний виїзд на тимчасово окуповану території і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини на тимчасово окуповану територію без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово неконтрольовану територію України та за межі України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та вважає можливим надати дозвіл строком на один рік на перетинання [PERSON] тимчасово окупованої території України -Автономної Республіки Крим у супроводі матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON]. Однак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині безстрокового неодноразового в'їзду на тимчасово окуповану територію України з огляду на недоведеність та необгрунтованість позивачем нагальної потреби та відповідності інтересам дитини знаходження на зазначеній території досить тривалого часу.

Outcome: partial