Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд із позовом до відповідача [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, а саме, просять визнати за ними право власності кожному по 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 3, загальною площею 81,3 кв. м., житловою площею 48,9 кв. м., що розташований по вулиці Кутова в селі Дичків Тернопільського району Тернопільської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 03 травня 2016 року. Свої вимоги обґрунтовують тим, що після смерті [PERSON], відкрилась спадщина за заповітом на даний житловий будинок. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок. У судове засідання представник позивачів не зявився, подавши суду заяви про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання не зявився, подано суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи Тернопільської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, однак надіслано суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 травня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №204136, виданим Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 05.05.2016 р., актовий запис № 49. Після смерті [PERSON] у Тернопільській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу за №447/2016р., що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 01.03.2017 за №456/02-14. Спадкоємцями [PERSON], згідно заповіту від 22.06.1998, посвідченого [PERSON], секретарем виконавчого комітету Дичківської сільської ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області, реєстровий запис №21-2, виданого [PERSON], виконувачем обов'язків старости села Дичків, села Красівка Великогаївської сільської ради 08.09.2016, є позивачі [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що підтверджується дублікатом заповіту від 08.09.2016 р. На день смерті спадкодавця [PERSON], останній належав на підставі власності житловий будинок з надвірними будівлями №3 (раніше №2), що розташований по вулиці Кутова в селі Дичків Тернопільського району Тернопільської області, загальною площею 81,3 м. кв. (надалі - спадковий будинок), що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 30 квітня 1992 року, реєстровим написом на документі про право особистої власності від 30 квітня 1992 року, а також інформаційною довідкою про технічний стан нерухомого майна, виданою Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації від 01.02.2017 за №94. Втім, вказаний вище реєстровий напис на документі про право особистої власності від 30 квітня 1992 року не відповідає дійсності, оскільки згідно інформаційної довідки №95 від 01.02.2017, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на замовлення позивача [PERSON], станом на 01.01.2013 р. державна реєстрація житлового будинку №3 (раніше №2) загальною площею 81,3 кв. м., житловою площею 48,9 кв. м. по вул. Кутова в с. Дичків Тернопільського району Тернопільської області за [PERSON] в бюро не проведена, а тому, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 01.03.2017 за №456/02-1, відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадковий будинок. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його права власності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм листом від 16.05.2013р. №24-753\\0\\4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» надав роз'яснення, що діючим законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину. Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Законодавцем у статях 1216, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої та другої статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина 1 статті 1221 Цивільного кодексу України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1221 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно частини першої статті 1234 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому (частина перша статті 1236 Цивільного кодексу України). У відповідності до вимог частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята цієї статті). Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з роз'ясненнями наданими у пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56Димчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, так як в даному випадку мають місце порушення прав позивачів, які підлягають захисту шляхом визнання за ними права власності кожному по 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 3, загальною площею 81,3 кв. м., житловою площею 48,9 кв. м., що розташований по вулиці Кутова в селі Дичків Тернопільського району Тернопільської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 03 травня 2016 року.

Outcome: approved