Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачки [PERSON] в якому просить : - встановити, що інформація, розповсюджена [PERSON] протягом 2020 року через соціальну мережу «Фейсбук» та серед жителів селища Перегінське про те, що вона [PERSON] є «розпусною жінкою, яка розбиває чужі сім`ї та мала інтимні стосунки з чоловіком [PERSON] » є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачки; - зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно неї [PERSON] вищезазначену недостовірну інформацію, шляхом опублікування на своїй сторінці у «Фейсбук» спростування такого змісту «Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2021 встановлено, що я [PERSON] , розповсюджувала неправдиву інформацію про те, що [PERSON] є «розпусною жінкою, яка розбиває чужі сім`ї та мала інтимні стосунки з моїм чоловіком»; - стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 50000 та судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що проживає в [ADDRESS] , працює на сезонних роботах за кордоном. З початку березня 2020 року та впродовж двох наступних місяців відповідачка [PERSON] через соціальну мережу Фейсбук у групах в яких десятки підписників, таких як Рожнятівські Вісті, Перегінськ Великий, Перегінська ОТГ, [PERSON] розповсюджувала неправдиву інформацію щодо неї, чим принижувала її честь та гідність, зробила десятки дописів на яких ображала її нецензурними словами, вказувала, що вона тобто позивачка є «розпусною жінкою, яка розбиває чужі сім`ї та мала інтимні стосунки з її чоловіком». Дізнавшись через знайомих номер телефону відповідачки, вона в кінці квітня 2020 року зателефонувала останній та переконала її в тому, що не знає її чоловіка навіть з вигляду, жодного разу з ним не спілкувалася. З того часу до вересня 2020 року відповідачка жодних протиправних, принизливих дій відносно неї не вчиняла. Проте з вересня 2020 року відповідачка знову почала розповсюджувати неправдиву інформацію щодо неї, як через соціальні мережі так і безпосередньо спілкуючись з жителями Рожнятівського району. Крім цього відповідачка [PERSON] неодноразово погрожувала їй фізичною розправою в телефонному режимі з приводу чого вона зверталася з відповідною заявою в поліцію. Позивачка ствердила, що відповідачка поширила неправдиву інформацію щодо неї на численну аудиторію своїх читачів. Розповсюджена неправдива інформація істотно шкодить її репутації, спонукає до негативного ставлення до неї. Такими діями відповідачка завдала їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 50000 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Калиній Ю.М. позовні вимоги підтримали повністю покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили про задоволення позову, не заперечили проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не прибула, хоча була повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, про причини неприбуття суд не повідомила, відзиву на позов не подала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в селищі Перегінське Калуського району Івано-Франківської області. Позивачку [PERSON] дуже добре знає, оскільки та являєься її кумою, з відповідачкою по справі [PERSON] не знайома, проте остання дізнавшись про те, що [PERSON] доводиться їй кумою, неодноразово телефонувала до неї та писала на Мессенджер , де висловлювалася в сторону позивачки нецензурними та образливими словами, говорила, що остання розбиває чужі сім`ї і її в тому числі. Вона писала не тільки їй особисто, але поширювала дану інформацію в різних групах соціальної мережі Фейсбук, викладаючи при цьому фотографії позивачки. Зазначила, що вказану ситуацію, а саме те, що відповідачка в соціальній мережі ображає позивачку, обговорювало багато людей, здебільшого жителі селища Перегінське. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає в селищі Перегінське Калуського району, позивачка [PERSON] являється її кумою, з відповідачкою [PERSON] особисто незнайома, проте остання неодноразово їй телефонувала та висловлювалася в сторону [PERSON] нецензурними та образливими словами, проклинала останню та її дітей, говорила про те, що позивачка є розпусна жінка, розбила її сім`ю. Також їй відомо, що [PERSON] розповсюджувала неправдиву інформацію щодо [PERSON] через соціальну мережу Фейсбук, де також викладала фотографії останньої, під якими викладала різні образливі пости. Зазначила, що поширена відповідачкою інформація, яка стосується позивачки, є неправдивою, яка не відповідає дійсності, оскільки вона знає позивачку дуже давно, і тільки з позитивної сторони, а саме, те що остання є порядною жінкою, яка виховала двох дітей, більшість часу перебуває на заробітках за кордоном. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] являється її дочкою. На початку 2020 року до неї зателефонувала дочка [PERSON] , яка в той час перебувала на заробітках за кордоном і сказала, що відповідачка [PERSON] розповсюджує про неї неправдиву інформацію про те, що нібито вона тобто [PERSON] має інтимні відносини з чоловіком відповідачки. Згодом остання неодноразово телефонувала і їй, говорила що [PERSON] розбила їй сім`ю, спілкується з її чоловіком та має з ним інтимні стосунки. Також вона особисто читала неправдиву інформацію щодо своєї дочки, яку розповсюджувала відповідачка [PERSON] , в соціальній мережі Фейсбук, де остання ображала [PERSON] непристойними та образливими словами, зводила на неї наклепи, про те, що нібито [PERSON] є розпусна жінка, розбила її сім`ю та має інтимні стосунки з її чоловіком. Дописи які розповсюджувала відповідачка в соціальних мережах відносно її дочки читало багато людей, їхні родичі, друзі, односельчани. Її дочка це дуже болісно сприймала та страждала від цього. У відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності відповідачки з ухваленням заочного рішення. Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Стаття 13 гарантує наявність у національному праві засобу правового захисту для забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст.3, 28). Відповідно до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачка [PERSON] на своїх сторінках « [PERSON] » та " [PERSON] " у соціальній мережі Фейсбук в різних групах, таких як Рожнятівські Вісті, Перегінськ Великий, Перегінська ОТГ, Греко-католицька церква Перегінське, Ясень , Сливки, Гриньків, розміщувала інформацію щодо позивачки [PERSON] , зробила десятки дописів на яких ображала останню нецензурними словами, звинувачувала позивачку в тому, що вона мала інтимні стосунки з її чоловіком, а також те що вона є «Розпусна жінка яка розбиває чужі сім`ї». Також під текстами з образами було розміщено фотографії позивачки. Відповідачка обставину розміщення вказаної інформації у соціальних мережах не спростувала. Будь-яких доказів на підтвердження відповідності дійсності розміщеної інформації відповідачка також суду не представила. Таким чином, предметом спору по даній справі є поширення відповідачкою вказаної інформації у мережі Фейсбук. Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п. 4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ за № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Способи судового захисту гідності та честі передбачені ст.ст.16, 277 Цивільного кодексу України. Вищевказана інформація висловлена ненормативною лексикою розміщена в соціальних мережах та доступна необмеженому колу осіб стосується особистого приватного життя позивачки [PERSON] . Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Також згідно ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається та інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Суд вважає, що інформація, яка поширена відповідачкою є недостовірною та негативною, оскільки створює уявлення про позивачку як особу, яка причетна до вчинення вчинків поза нормами моралі. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації, яка стосувалася позивачки, відбулося в спосіб, який міститься у п.15 наведеної Постанови Пленуму ВСУ, а тому така інформація відповідає критеріям поширення інформації. Також судом встановлено, що поширена інформація стосувалася особи позивачки. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. З огляду на статтю 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц, а також постанові Верховного Судом України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд враховує характер такої інформації, стилістичний виклад інформації, безапеляційні твердження про вчинення певних дій позивачкою, вчинення дій, направлених на підтвердження правдивості викладеної інформації, та вважає, що така інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. З вищезазначеного слідує, що відповідачкою поширено недостовірну інформацію про позивачку. Отже, позивачка вимагає відновлення порушених особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з поширенням негативної та недостовірної інформації щодо неї. Суд також погоджується з твердженнями позивачки, що формулювання речень носить негативний характер, та наявний зв`язок між публікацією та певної особи з конкретними вчинками, який надає можливість стверджувати про здійснення цією особою дій поза нормами моралі, що в свою чергу негативно впливає на сприйняття особи. Частиною 2 статті 200 ЦК України передбачено, що суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими порушеннями. Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до Конституції України та ст.ст.270, 275, 297 ЦК України фізична особа має право як на повагу до гідності та честі, так і право на захист свого особистого немайнового права. У ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання та недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (пункт 1 ст.17) встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. У статті 3, 32 Конституції України проголошено, що честь та гідність визнається найвищими соціальними цінностями і кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Суд погоджується з доводами позивача, що сам факт розповсюдження інформації про її приватне життя в негативному світлі завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації. Це призводить до формування недовіри до неї необмеженого кола осіб і створює уявлення про те, що позивачка причетна до протиправних дій. За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: approved