Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим помешканням, мотивуючи тим, що позивач [PERSON], перебувала з відповідачем у шлюбі. З 03.10.1992 року сторони проживали у [INFO], а згодом у квартирі № 17, яка розташована в житловому будинку № 115 по вул. Келецькій в м. Вінниці. Квартира належала позивачу [PERSON], на праві власності. Від шлюбу сторони мають доньку, позивача - [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці 28.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано, і позивачі залишилися проживати у вказаній квартирі. З січня 2013 року відповідач [PERSON], та позивачі [PERSON], [PERSON], примирились і проживали разом та в червні 2013 року позивачі переїхали в спадкову квартиру відповідача за адресою: [ADDRESS], де проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та були у ній за згодою відповідача зареєстровані. У спадкодавця матері відповідача [PERSON], крім відповідача, був інший спадкоємець, рідна сестра - [PERSON]. Для оформлення права власності на спадкове майно за відповідачем, позивачі продали свою квартиру № 17 у будинку № 115, що розташована по вул. Келецькій в м. Вінниці, а кошти в сумі 26,5 тис. дол. США передали сестрі відповідача - [PERSON] за її частку в спадковому майні, внаслідок чого 08.08.2013 року [PERSON] один прийняв спадщину на квартиру [ADDRESS] та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. 09.01.2014 року між [PERSON] та відповідачем повторно було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за № 13. Проте, на початку 2015 року, відповідач без будь-яких пояснень залишив свої речі у квартирі, борги та книжки по оплаті за комунальні послуги, а сам виїхав невідомо куди. Залишившись проживати та користуватися житловим приміщенням позивачі, оплачують комунальні послуги, виконують усі зобов'язання, що випливають із договору найму житлового приміщення відповідно до ст. 156 ЖК, проте в березні 2015 року позивачі дізнались, що зазначена квартира продана іншим власникам на підставі договору купівлі продажу, тому позивачі змушені були звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів та просили визнати за ними право користування квартирою №8 у будинку № 24, що розташована по просп. Космонавтів в м. Вінниці В ході розгляду справи позивачем [PERSON] було збільшено позовні вимоги, а саме: просила визнати Договір купівлі-продажу квартири з балконом №8, загальною площею 58,2 кв.м., в т.ч. житловою площею 42,0 кв. м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м. в будинку №24 по проспекту Космонавтів в м. Вінниці, укладений 31 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 31 березня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]В, зареєстрований в реєстрі за №741, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 128432005101- недійсним. Решта вимог залишена без змін. Збільшені позовні вимоги мотивовано тим, що згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Відповідач [PERSON] приховав від покупця та нотаріуса те, що позивач [PERSON], та донька [PERSON], як члени сім'ї, проживають в квартирі, не маючи іншого житла. Обов'язком продавця було повідомити покупця та нотаріуса про право позивача на проживання на законних підставах, наміри на проживання, наявність речей, тощо. Представником відповідача [PERSON] в інтересах [PERSON], було подано зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, в якому відповідач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 31.03.2015 року [PERSON] є власницею квартири з балконом номер 8, загальною площею 58,2 кв.м., в т.ч. житловою площею 42,0 кв.м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м. в будинку номер 24 по проспекту Космонавтів в місті Вінниця. Право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2015 року за № 9241449. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до пункту 4.9. договору купівлі-продажу від 31 березня 2015 року [PERSON] взяв на себе зобов'язання зняти з реєстраційного обліку відчужуваної квартири себе та третіх осіб, а саме - [PERSON], [PERSON], які зареєстровані у відчужуваній квартирі на момент її відчуження добровільно або у судовому порядку особисто або ж разом із Покупцем, а також передати Предмет договору у повне розпорядження Покупця до 30.04.2015 року. У зазначений у договорі термін зобов'язання не було виконано. З метою відновлення свого порушеного права 22.05.2015 року на адресу відповідачів було направлено письмове повідомлення з вимогою протягом двох місяців з моменту отримання повідомлення, але не пізніше 25 липня 2015 року звільнити та забрати всі свої речі з квартири [ADDRESS], знятись з реєстрації та передати квартиру у повне розпорядження. Вказане повідомлення було отримано відповідачами 23.05.2015 року, що підтверджується відповідними поштовими квитанціями, але на даний час відповідачі проживають в квартирі, не знялись з реєстрації чим порушують права [PERSON] Позивачі [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні первісний позов підтримали та просили суд його задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, та просили в їх задоволенні відмовити. Позивач [PERSON], підтримала вимоги заяви про збільшення позовних вимог та додатково суду пояснила, що в неї немає іншого житла для проживання, свою квартиру вона продала для сплати коштів чоловіком його сестрі [PERSON], за частку у спадковому майні квартири [ADDRESS]. Про продаж квартири у якій проживає разом з донькою дізналась у березні 2015 року. Також пояснила, що на час оформлення її чоловіком [PERSON], права власності на спадкове майно у зареєстрованому шлюбу вони не перебували. Позивач та третя особа [PERSON], суду пояснила, що її батьки [PERSON], та [PERSON], розлучились у 2012 році, проте у 2013 році стали проживати знову разом. Згодом, а саме 06.06.2013 року батьками було вирішено продати мамину квартиру та сплатити отримані кошти від продажу папиній сестрі [PERSON], за частину квартири по просп. Космонавтів в м. Вінниці. Про продаж квартири в якій проживає разом з мамою дізналась у квітні 2015 року. Представник позивачів [PERSON], за первісним позовом позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Додатково суду пояснив, що за положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Держава гарантувала таке право ст. 47 Конституції України, і ніхто не може бути примусово позбавлений такого права інакше, як на підставі закону. Представник [PERSON] зазначив, що члени сім"ї власника житла не втрачають правона користування житлом в зв"язку зі зміною власника. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом лише у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Також просив визнати недійсним договір купівлі продажу квартири на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки продавець не мав на меті спрямувати правочин на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором купівлі-продажу, приховавши від позивачів вчинення продажу квартири, необхідність зняття з реєстрації, звільнення квартири та її передачу покупцю. [PERSON] просто отримав кошти і зник. Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим помешканням, [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-ті особи приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення визнав та не заперечив щодо їх задоволення. Додатково суду пояснив, що його довіритель був одноосібним власником спірної квартири та під час продажу квартири реалізував своє право на підставі ст. 319 ЦК України. Під час укладення договору купівлі-продажу квартири ст. 203 ЦК України [PERSON], порушено не було, в оману ніхто не вводив. У договорі купівлі-продажу, зокрема у п.4.9 зазначено, що [PERSON], [PERSON], зареєстровані у відчужуваній квартирі. На даний час його довіритель [PERSON] з серпня 2015 року перебуває у місцях позбавлення волі. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON]П - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Зустрічні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що згідно з договором купівлі-продажу від 31.03.2015 року [PERSON] є власницею квартири з балконом номер 8, загальною площею 58,2 кв.м., в т.ч. житловою площею 42,0 кв.м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м. в будинку номер 24 по проспекту Космонавтів в місті Вінниця. Право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2015 року за № 9241449. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], що порушує право [PERSON]П, вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Так [PERSON] та [PERSON] не сплачують комунальні послуги, в зв"язку з чим нараховується заборгованість, сплачувати яку повинен власник квартири тобто вона. Під час укладення договору про зареєстрованих в квартирі осіб вона знала про те, що позивачі проживають в квартирі, проте думала, що продавець узгодить це питання, крім того, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку відчужуваної квартири зареєстрованих в ній осіб до 30.04.2015 року чітко прописана в п. 4.9 договору. Підстав для визнання договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 230 ЦК України не має. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявилася, проте подала до суду пояснення у справі в яких зазначила, що вважає позовні вимоги [PERSON], та [PERSON], безпідставними, оскільки їх права жодним чином не порушені та із підстав викладених в письмових поясненнях. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим помешканням, позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-ті особи приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним та про задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено та сторонами не заперечувались ті обставини, що позивач [PERSON], перебувала з відповідачем у шлюбі з 03.10.1992 року. Від шлюбу сторони мають доньку, позивача - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці 28.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. З січня 2013 року відповідач [PERSON], та позивачі [PERSON], [PERSON], примирились, проживали та були за згодою відповідача зареєстровані за адресою: [INFO]. 09.01.2014 року між [PERSON] та відповідачем повторно було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за № 13 (а.с. 5). Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Позивач [PERSON], продала свою квартиру № 17 у будинку № 115, що розташована по вул. Келецькій в м. Вінниці за ціною 145000,00 грн., що підтверджується листом приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та договором купівлі-продажу квартири від 06.06.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №1984 (а.с. 12, 90). Доказів про те, що отримані від продажу квартири кошти [PERSON] спрямувала для отримання права власності в порядку спадкування [PERSON] на спірну квартиру суду не надано. Квартира [ADDRESS] належала відповідачу [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1984 (а.с. 9-11). Доказів того, що свідоцтво про право на спадщину отримано внаслідок укладення інших оплатних договорів суду не надано. Згідно з договором купівлі-продажу від 31.03.2015 року відповідач [PERSON], відчужив [PERSON] квартиру з балконом номер 8, загальною площею 58,2 кв.м., в тому числі житловою площею 42,0 кв.м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м. в будинку номер 24 по проспекту Космонавтів в місті Вінниця. Право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2015 року за № 9241449 (а.с. 66-68). Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу, сторони, укладаючи договір, підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, цей договір не суперечить інтересам держави та суспільства, не носить характеру мнимого, фіктивного та удаваного правочину і відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Своїми підписами сторони, укладаючи договір, підтвердили, що правильно розуміють значення, умови та правові наслідки укладеного ними правочину, всі суттєві умови купівлі-продажу ними узгоджені і повністю відповідають волевиявленню кожного із них, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору, розрахунки між ними проведено в повному обсязі і претензій один до одного вони не мають. Відповідно до п. 4.13 договору купівлі продажу, продавець заявляє, що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю, а належить йому на праві особистої приватної власності, прав третіх осіб як в межах так і за межами України на неї не має, оскільки набута у власність в результаті спадкування. Сторонами у справі не заперечується та обставина, що станом на час отримання спірної квартири у власність відповідача [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1984 сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що договір купівлі продажу квартири укладений між [PERSON], та [PERSON], під впливом обману з таких підстав. Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» розяснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, визнання договору, вчиненого під впливом обману, недійсним може мати місце лише тоді, коли одну сторону правочину умисно ввела в оману інша сторона правочину та при наявності обставин передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України. Позивач [PERSON], не була учасником спірного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON], та [PERSON], а положення ст. 230 ЦК України може бути застосовано лише у разі, коли вимогу при визнання договору недійсним з підстав вчинення його під впливом обману заявляє сторона спірного правочину, тому спірний договір купівлі-продажу квартири на підставі положень цієї норми закону не може бути визнаний недійсним. Крім того, згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, спірна квартира належала відповідачу [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1984. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як вимагає ст. 203 ЦК України. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що сторонами виконано всі, передбачені законом, умови договору, тому відповідно до ст. 215 та ст. 203 ЦК України, підстав для визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним не встановлено. Суд критично ставиться до твердження позивачів [PERSON], [PERSON], щодо того, що відповідач [PERSON] приховав від покупця та нотаріуса те, що позивач [PERSON], та донька [PERSON], як члени сім'ї, проживають в квартирі, не маючи іншого житла, оскільки у п. 4.9. договору купівлі продажу квартири, укладеного між [PERSON], та [PERSON] зазначено, що [PERSON], [PERSON], зареєстровані у відчужуваній квартирі. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з договором купівлі-продажу від 31.03.2015 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] є власницею квартири з балконом номер 8, загальною площею 58,2 кв.м., в т.ч. житловою площею 42,0 кв.м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м. в будинку номер 24 по проспекту Космонавтів в місті Вінниця. Право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2015 року за № 9241449. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до пункту 4.9. договору купівлі-продажу від 31 березня 2015 року [PERSON] взяв на себе зобов'язання зняти з реєстраційного обліку відчужуваної квартири себе та третіх осіб, а саме - [PERSON], [PERSON], які зареєстровані у відчужуваній квартирі на момент її відчуження добровільно або у судовому порядку особисто або ж разом із Покупцем, а також передати Предмет договору у повне розпорядження Покупця до 30.04.2015 року. У зазначений у договорі термін зобов'язання не було виконано. З метою відновлення свого порушеного права 22.05.2015 року на адресу відповідачів було направлено письмове повідомлення з вимогою протягом двох місяців з моменту отримання повідомлення, але не пізніше 25 липня 2015 року звільнити та забрати всі свої речі з квартири [ADDRESS], знятись з реєстрації (а.с 39). Зобов'язання не було виконано. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Так, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже зі зміною власника квартири члени сім"ї власника втрачають право на користування житловим помешканням. Згідно п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою сервітуту. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, вимоги первісної позовної заяви розглянув у судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим помешканням, [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-ті особи приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним не підлягають задоволенню, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення слід задовольнити. При подачі позову до суду за зустрічним позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 243 гр-ні 60 коп., висувались дві позовні вимоги тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідачів ( в рівних частинах) на користь позивача 243 гр-ні 60 коп. та 243 гр-ні 20 коп. на користь держави як судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved