Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з вимогою про стягнення суми боргу за кредитним договором, відсотків за користування коштами, пені, посилаючись на такі обставини. 05 вересня 2007 року сторони уклали договір про надання споживчого кредиту № 11208901000, відповідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 52500,0 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,3% річних, строком не пізніше 05 вересня 2028 року, а відповідач зобовязався сплачувати платежі встановлені договором, згідно графіку погашення, додаткової угоди №1. В забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов'язаних із порушенням умов кредитного договору, згідно п. 2.1 кредитного договору, банк укладає в день укладення цього договору з [PERSON] договір поруки №138560. Відповідно до договору поруки поручитель поручилася за виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань у повному обсязі, відповідно п. п. 1.1, 1.3, 2.2, 3.2 договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань по кредитному договору поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед банком за невиконання умов договору. У зв'язку з тим, що позичальник належним чином свої обов'язки не виконує, станом на 28 квітня 2016 року виникла прострочена заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11208901000 від 05 вересня 2007 року в сумі 43665,71 доларів США, що на день НБУ складає 1101034,99 гривень, на підставі цього позивач вимагає стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором та стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках суму судових витрат в розмірі 16515,53 грн. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та просив визнати недійсним з моменту вчинення договір про надання споживчого кредиту № 11208901000 укладений 05 вересня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на таке. 05 вересня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11208901000. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк надав [PERSON] споживчий кредит в розмірі 52500,0 доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит в іноземній валюті та сплатити відсотки в порядку і на умовах, визначених в Кредитному договорі. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, даний Кредитний договір було укладено з істотними порушеннями законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним з моменту укладення з огляду на наступне. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 52500,0 доларів США. Проте, відповідно до ст. 192 ЦК України та ст. 99 Конституції України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Надання Банком позичальнику грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті (доларах США) за своєю правовою природою є валютною операцією. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Частиною 1, 2 та 3 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ в редакції, що діяла на час укладення Договору встановлено перелік банківських операцій, що мають право здійснювати банки на підставі банківської ліцензії. Операції, визначені пунктами 1-3 частини 1 ст. 47 Закону належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Як вбачається з аналізу ст. 47 Закону №2121 в цілому право на здійснення будь-яких валютних операцій визначено виключно п. 1 ч. 2 ст. 47 ЗУ від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ. А ч. 5 ст. 47 закону встановлено, що Національний банк України встановлює порядок надання банкам дозволу на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої цієї статті. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії НБУ. Відповідно до п. 2.3 Положення «про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року - за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно ж до пунктів «в», «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року №15-93 індивідуальної ліцензії потребують такі операції як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Тобто укладення Кредитного договору, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо після дотримання одночасно кількох імперативних вимог законодавства, а саме: - одержання Банком генеральної ліцензії; - одержання Банком письмового дозволу від НБУ; - одержання Банком індивідуальної ліцензії від НБУ. Проте, Банк при укладанні Кредитного договору не надав доказів наявності у нього Генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, а тому [PERSON] вважає, що дозвільні документи у Банку відсутні. Відсутня індивідуальна ліцензія. Таким чином договір про надання споживчого кредиту № 11208901000 було укладено з чисельними грубими порушеннями Закону, що, на думку [PERSON], є підставою його недійсності. Окрім того, відповідно до ст. 49 ЗУ від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ в редакції, що діяла на час укладення Кредитного договору як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. Тобто ст. 49 ЗУ від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ не може застосовуватися до кредитних правовідносин, що виражені в іноземній валюті. ПАТ «УкрСиббанк» надав до суду заперечення на зустрічний позов та просив залишити його без задоволення, вказуючи, що ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускаються у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У відповідності до вимог ст.. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Операції з валютними цінностями банки вправі здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно до пункту 2 статті 5 Декрету. Більш того, вирішуючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо у договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від 16 вересня 2015 року ( права №6-190цс15) і в постанові від 10 лютого 2016 року (справа №6-1680цс15), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. ПАТ «УкрСиббанк» має банківську ліцензію Національного банку України від 24 грудня 2001 року №75, яка включає дозвіл на здійснення операцій з іноземною валютою. До того ж, умовами кредитного договору визначено, що позичальник повертає банку кредит і сплачує йому проценти у валюті кредиту. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову ПАТ «УкрСиббанк», а у зустрічному позові [PERSON] необхідно відмовити. Судом встановлено, що 05 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (зараз Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11208901000, відповідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 52500,0 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,3% річних, строком не пізніше 05 вересня 2028 року, а відповідач зобовязався сплачувати платежі встановлені договором, згідно графіку погашення, додаткової угоди №1. В забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов'язаних із порушенням умов кредитного договору, згідно п. 2.1 кредитного договору, банк укладає в день укладення цього договору з [PERSON] договір поруки №138560. Відповідно до договору поруки поручитель поручилася за виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань у повному обсязі, відповідно п. п. 1.1, 1.3, 2.2, 3.2 договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань по кредитному договору поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед банком за невиконання умов договору. У зв'язку з тим, що позичальник належним чином свої обов'язки не виконує, станом на 28 квітня 2016 року виникла прострочена заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11208901000 від 05 вересня 2007 року в сумі 43665,71 доларів США, що на день НБУ складає 1101034,99 гривень, з яких: - кредитна заборгованість у сумі 32898,26 доларів США, що на день НБУ складає 829532,72 гривень; - заборгованість по процентам у сумі 7788,38 доларів США, що на день НБУ складає 196384,73 гривень; - пеня за прострочення сплати за кредитом в розмірі 236,10 доларів США, що на день НБУ складає 5953,29 гривень, - пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 2742,97 доларів США, що на день НБУ складає 69164,26 гривень. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а відповідно до ч. 2 цієї статті поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд виходить з того, що кредит видавався в іноземній валюті доларах США, ПАТ «УкрСиббанк» є спеціалізованою фінансовою установою, яка здійснює відповідні фінансові послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобов'язанням допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно з п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі-Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору кредитного договору, але зі змісту ст.1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, вбачається що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення, і [PERSON] з вересня 2007 року не оскаржувався. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч. ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що [PERSON] із умовами кредитного договору № 11208901000 від 05 вересня 2007 року та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» був ознайомлений, і при підписанні договору сторони підтвердили, що текст договору відображає дійсність їх намірів, про що свідчить підпис [PERSON] на договорі. Відповідно до п. п. 10, 11 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 7 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Згідно вимог ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» обґрунтованим та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості у повному обсязі у межах заявлених вимог. У задоволені зустрічної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним необхідно відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути державний збір в рівних частках з відповідачів на користь позивача в розмірі 16515,53 грн.

Outcome: approved