Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору №5982153 від 27.12.2007р., укладений між нею та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є відповідач; а також зобов'язати ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», приймати він неї залишок коштів, що залишились після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення кредитного договору №5982153 від 27.12.2007р., рівними частинами, протягом 180 місяців. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що ПАТ "Перший Український Міжнародний банк" не виконав умови Закону України "Про захист прав споживачів", свідомо не надав їй перед укладенням кредитного договору та після його укладення, інформації, що передбачена нормами п.2 ст.11 Закону, для того, щоб вплинути на здійснення її вибору щодо отримання кредиту саме у відповідача, так як побачивши реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, вона могла відмовитись від отримання кредиту у відповідача та звернутися до іншого банку та своїми діями відповідач ввів її в оману. Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, представник відповідача надав до суду письмові заперечення та заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» з одного боку та [PERSON] з іншого боку, було укладено кредитний договір № 5982153 про отримання кредиту в сумі 227 250 грн., виходячи з 11,99% річних (а.с. 6-14). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України ч.1-3, 5, 6. За змістом ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з наданих суду матеріалів, кредитний договір [PERSON] підписала та була ознайомлена з його змістом (а.с.6-14) З наданих суду матеріалів вбачається, що кредитні кошти позивачу банком видавались на підставі її заяви на видачу готівки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що передбачено ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК ч.1-3, 5, 6. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем так і не було доведено, що вона помилилась щодо істотних умов укладеного договору. Судом встановлено, що [PERSON] мала юридичне право укладати спірний договорів та скористалась ним. Укладаючи спірний договір, позивач була ознайомлена з його змістом, про що свідчать її особистий підпис на кожній сторінці договору, отримала його копію. При цьому суду не надано доказів порушення принципу добровільності та свободи під час укладання між сторонами спірного договору, порушення прав позивача відповідачем. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача.

Outcome: dismissed