Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та кредит» про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди. В обґрунтовуванні позовних вимог позивач посилається на те, що 20.07.2006р. позивачка уклала з Відповідачем Кредитний договір № 18-01/А на отримання кредитних ресурсів для придбання легкового автомобіля «DAEWOO LANOS», д/н [NUMBER], який у відповідності до п.5.2 Кредитного договору був застрахований за договором страхування №19-3351002 від 19.07.2006р., що був укладений між позивачкою та ВАТ «Українська страхова компанія «Гарант-АВТО» (яка потім змінила назву на ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант»), за умовами якого вигодонабувачем був Відповідач. Також 20.07.2006р. між відповідачкою та Відповідачем було укладено Договір застави автомобіля. Разом з укладанням кредитного договору позивачці, у якості бонусу від Відповідача, було за договором № 005-z/001754 від 20.07.2006р. безкоштовно відкрито у Відповідача картковий рахунок [NUMBER]. 22.03.2007р. із автомобілем «DAEWOO LANOS» д/ [NUMBER], який належить відповідачці стався страховий випадок. Страховою компанією на адресу відповідача було направлено листа з запитом до відповідача по призначенню отримувача страхового відшкодування за вказаним договором (яке на підставі умов договору страхування склало 9727 грн. 91 коп.), а саме куди повинна бути спрямована вищевказана сума - до перерахування на рахунок банку або до виплати мені, як клієнту, готівкою. Відповідач повідомив страхову компанію, що ним було прийняте рішення сплатити страхове відшкодування у розмірі 9727 грн. 91 коп. [PERSON], як страхувальнику, шляхом перерахування грошових коштів на її рахунок [NUMBER] у Відповідача, про що страхова компанія повідомила [PERSON]. 06.06.2007р. через банкомат №013 позивачка отримала виписку про стан її рахунку, в якому була вказана перерахована сума 9436 грн. 07 коп., замість належних 9727 грн. 91 коп. Листом від 15.06.2007р. позивачка сповістила про це Відповідача та прохала його перерахувати їй залишок суми, що бракує, а саме 291грн.84 коп. В зв'язку з тим, що своєї згоди на перерахування страхового відшкодування на рахунок позивача [NUMBER] у Відповідача вона не давала, то вважає, що дії Відповідача порушили її права споживача і підпадають під ознаку нечесної підприємницької практики, яка забороняється згідно зі ст.19 Закону України № 1023-ХП від 12.05.1991р. «Про захист прав споживачів», а комісійна винагорода в розмірі 291грн.84 коп., була отримана Відповідачем незаконно. 25.07.2009р., також у відповідності до п.5.2 Кредитного договору, позивачка уклала черговий договір страхування з НАСК «Оранта» № К.28.0353.09.3.Ф., вигодонабувачем за яким також був Відповідач. За час дії цього договору із її автомобілем DAEWOO LANOS, держ.номер [NUMBER], 13.08.2009р.,13.02.2010р. та 12.05.2010р. сталися три страхових випадки. За весь час дії Кредитного договору позивачка добросовісно виконувала всі його умови і претензій Відповідач до неї не пред'являв. При цьому Відповідач, на підставі п.5.4 Кредитного Договору № 18-01/А від 20.07.2006р., як вигодонабувач за договором страхування № К.28.0353.09.3.Ф від 25.07.2009р., мав переважне право на задоволення кредиторських вимог із сум страхового відшкодування. Враховуючи, що щомісячні ануітетні платежі за Кредитним договором складали 1135(одну тисячу сто тридцять п'ять)грн.08 коп., а сума не отриманого страхового відшкодування за договором страхування складає 8281(вісім тисяч двісті вісімдесят одну)грн.79коп., то у разі направлення цього страхового відшкодування на погашення кредиту я була би в змозі погасити кредит більш ніж на сім місяців раніше кінцевого терміну його дії, а так я повинна була знаходити додаткові кошти, що створювало додаткові матеріальні труднощі та наносило їй моральну шкоду. Кредитний договір № 18-01/А від 20.07.2006р. закінчив свою дію 20.07.2012р. Але Відповідач ще більше восьми місяців після закінчення договору (з 20.07.2012р. до 29.03.2013р.) , не надавав дозволу на отримання страхових відшкодувань. Таким чином, Відповідач, як в 2007 році, так і згодом на протязі більше трьох років (з 13.11.2009р. по 29.03.2013р.) порушував вимоги ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме проводив агресивну підприємницьку практику, яка фактично містила елементи примусу та істотно впливала на свободу вибору позивачкою, як споживачем, стосовно придбання продукції (банківської послуги відкриття рахунку), що перешкоджало їй в отриманні страхового відшкодування, як за страховими випадками від 13.08.2009р., від 13.02.2010р., від 12.05.2010р. так і за страховим випадком від 22.07.2012р., і що призводило до її тривалих душевних страждань, які вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою Відповідача щодо неї, як споживача, тому позивачка вимагає відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн. Крім того, позивачка зазначила, що в разі отримання страхового відшкодування вона могла би покласти ці грошові кошти на депозитний рахунок до банку та за звичайних обставин реально отримати дохід (упущена вигода). Тому, на підставі ст. 22 Цивільного кодексу, просить стягнути з Відповідача на її користь відшкодування упущеної вигоди в сумі 4207,29 грн.. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача двічі у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом було встановлено, що 20.07.2006р. позивачка уклала з Відповідачем Кредитний договір № 18-01/А на отримання кредитних ресурсів для придбання легкового автомобіля «DAEWOO LANOS», д/н [NUMBER], який у відповідності до п.5.2 Кредитного договору був застрахований за договором страхування №19-3351002 від 19.07.2006р., що був укладений між позивачкою та ВАТ «Українська страхова компанія «Гарант-АВТО» (яка потім змінила назву на ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант»), за умовами якого вигодонабувачем був Відповідач. Також 20.07.2006р. між відповідачкою та Відповідачем було укладено Договір застави автомобіля. Разом з укладанням кредитного договору позивачці, у якості бонусу від Відповідача, було за договором № 005-z/001754 від 20.07.2006р. безкоштовно відкрито у Відповідача картковий рахунок [NUMBER]. 22.03.2007р. із автомобілем «DAEWOO LANOS» д/ [NUMBER], який належить відповідачці стався страховий випадок. Страховою компанією на адресу відповідача було направлено листа з запитом до відповідача по призначенню отримувача страхового відшкодування за вказаним договором (яке на підставі умов договору страхування склало 9727 грн. 91 коп.), а саме куди повинна бути спрямована вищевказана сума - до перерахування на рахунок банку або до виплати мені, як клієнту, готівкою. Відповідач повідомив страхову компанію, що ним було прийняте рішення сплатити страхове відшкодування у розмірі 9727 грн. 91 коп. [PERSON], як страхувальнику, шляхом перерахування грошових коштів на її рахунок [NUMBER] у Відповідача, про що страхова компанія повідомила [PERSON]. 06.06.2007р. через банкомат №013 позивачка отримала виписку про стан її рахунку, в якому була вказана перерахована сума 9436 грн. 07 коп., замість належних 9727 грн. 91 коп. Листом від 15.06.2007р. позивачка сповістила про це Відповідача та прохала його перерахувати їй залишок суми, що бракує, а саме 291грн.84 коп. В зв'язку з тим, що своєї згоди на перерахування страхового відшкодування на рахунок позивача [NUMBER] у Відповідача вона не давала, то вважає, що дії Відповідача порушили її права споживача і підпадають під ознаку нечесної підприємницької практики, яка забороняється згідно зі ст.19 Закону України № 1023-ХП від 12.05.1991р. «Про захист прав споживачів», а комісійна винагорода в розмірі 291грн.84 коп., була отримана Відповідачем незаконно. 25.07.2009р., також у відповідності до п.5.2 Кредитного договору, позивачка уклала черговий договір страхування з НАСК «Оранта» № К.28.0353.09.3.Ф., вигодонабувачем за яким також був Відповідач. За час дії цього договору із її автомобілем DAEWOO LANOS, держ.номер [NUMBER], 13.08.2009р.,13.02.2010р. та 12.05.2010р. сталися три страхових випадки. 13.11.2009р. позивачка звернулась до Відповідача з заявою від 12.11.2009р., в якій прохала згоди банка на виплату страхового відшкодування за випадком 13.08.2009р. неї особисто. Письмової відповіді на цю заяву від Відповідача позивачка не отримала. Страхова компанія листами № 2-12/435 від 31.03.2010р., №195 від 08.07.2010р. та №200 від 16.07.2010р. зверталась до Відповідача з запитом про реквізити для перерахування страхового відшкодування. Відповідей від Відповідача страхова компанія також не отримала. 13.01.2011р. позивачка звернулась до Відповідача з заявою від 12.01.2011р., в якій прохала згоди банка на виплату страхового відшкодування за страховими випадками 13.08.2009р. на суму 3241грн.20коп., 13.02.2010р. на суму 3675грн.59коп. та 12.05.2010р. на суму 1365грн., всього на суму 8281,79грн. позивачці особисто, тому що автомобіль був відремонтований за її кошти та після ремонту був оглянутий представником банку. У відповідь на цю заяву листом № 10015/349 від 25.01.2011р. Відповідач повідомив, що ним було прийняте рішення провести виплату страхового відшкодування у повному обсязі від НАСК «Оранта» шляхом перерахування суми страхового відшкодування на приватну пластикову карту або поточний рахунок клієнта, що відкриті у Відповідача. А листом № 10015/350 від 25.01.2011р. Відповідач сповістив про це своє рішення страхову компанію, додавши, що станом на 25.01.2011р. позивачка не має відкритих рахунків для проведення виплати страхового відшкодування, після відкриття яких реквізити будуть сповіщені додатково. 25.02.2011р. позивачка звернулась до Відповідача з заявою від 24.02.2011р , в якій вказувала, що відкриття нею поточного рахунку у Відповідача не передбачено ані умовами Кредитного договору № 18-01А 20.07.2006р., ані Договором застави автомобіля від 20.07.2006р., а ці вимоги повністю підпадають під ознаку нечесної підприємницької практики, яка забороняється згідно зі ст.19 Закону України № 1023-ХП від 12.05.1991р. «Про захист прав споживачів» і вказала існуючий у неї рахунок у ПАТ «ПриватБанк» для перерахування страхового відшкодування та пропонувала виключити як умову виплати страхового відшкодування відкриття приватної пластикової карти або поточного рахунку у Відповідача. Листом № 10015/1159 від 17.03.2011р. Відповідач знову повідомив позивачку, що ним було прийняте рішення направити страхове відшкодування на приватну пластикову карту або поточний рахунок клієнта, що відкриті у Відповідача. В порушення вимог ст.20 Закону України " Про звернення громадян" № 393/96-ВР від 02.10.1996 р., відповіді на свого листа від 28.03.2011р. позивачка не отримала, про що вказала у своїй заяві до Відповідача від 09.09.2011р, та вказала що, приватна пластикова карта або поточний рахунок клієнта будуть відкриті нею у Відповідача тільки за умови чіткого і зрозумілого обґрунтування з його боку правових підстав здійснення нею затребуваних ним дій та вказала, що як їй стало відомо під час укладання 25.07.2011р. чергового Договору добровільного страхування транспортного засобу у НАСК «Оранта», страхова компанія також не отримала ніяких відповідей від Відповідача, як вигодонабувача за Договором страхування, щодо дій по виплаті позивачці страхового відшкодування. 25.07.2011р., також у відповідності до п.5.2 Кредитного договору, позивачка уклала черговий договір страхування з НАСК «Оранта» № УБ728367, вигодонабувачем за яким також був Відповідач. 25.07.2012р. із її автомобілем «DAEWOO LANOS», д/н [NUMBER], стався страховий випадок. Листом № 2-12/1310 від 06.08.2012р. страхова компанія просила Відповідача, як Вигодонабувача за Договором страхування, протягом 3 (трьох) робочих днів, від дати отримання запиту Страховика, надати Страховику довідку-розрахунок за Договором кредиту станом на « 06» серпня 2012 р. з визначенням розміру забезпечених заставою застрахованого транспортного засобу зобов'язань, які не були виконані чи припинені на дату складання страхового акту, та вказати реквізити для перерахування страхового відшкодування. Листом № 10015/1831 від 05.09.2012р. Відповідач повідомив страхову компанію, що ним було прийняте рішення про перерахування страхового відшкодування за страховим випадком, що відбувся 25.07.2012р. на поточний рахунок клієнта(тобто позивачки), що відкритий у Відповідача, про що страхова компанія повідомила позивачку листом №09-02-09/25426 від 18.10.2012р. У заяві від 31.10.2012р.,що разом з копією довіреності була надана Відповідачеві Представником позивачки, вона сповістила, що поточний рахунок у Відповідача у неї відсутній, а питання про його відкриття вже розглядалось у її заявах до Відповідача від 24.02.2011р., від 28.03.2011р.та від 09.09.2011р. Вказала, що в порушення вимог ст.20 Закону України « Про звернення громадян», відповідей на заяви до Банку від 28.03.2011р.та від 09.09.2012р. я так і не отримала. Як позивачка неодноразово вказувала у своїх заявах до Банку, відкриття поточного рахунку у Відповідача не передбачено ані умовами Кредитного договору № 18-01А 20.07.2006р., ані Договором застави автомобіля. Постійні вимоги Відповідача про відкриття мною поточного рахунку у Відповідача підпадають під ознаку нечесної підприємницької практики, яка забороняється згідно зі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», та перешкоджають в отриманні страхового відшкодування як за страховим випадком від 22.07.2012р., так й за попередніми страховими випадками від 13.08.2009р.,13.02. 2010р. та 12.05.2010р. вимагала від Відповідача надати правове обґрунтування вимог про відкриття поточного рахунку у Відповідача, а також надати довідку-розрахунок за Договором кредиту станом на « 06» серпня 2012 р. з визначенням розміру забезпечених заставою застрахованого транспортного засобу зобов'язань, які не були виконані чи припинені на дату складання страхового акту, яку вимагала страхова компанія у листі до Відповідача № 2-12/1310 від 06.08.2012р. У листі Відповідача №10015/2531 від 30.11.2012р, який був направлений позивачці 04.12.2012р. в черговий раз з порушенням термінів, вказаних у ст.20 Закону України « Про звернення громадян», довідка-розрахунок була відсутня та було вказано, що Відповідач вважає, що страховим відшкодуванням по страховій події, що сталася 25.07.2012 року, позивачка може розпоряджатися на власний розсуд. У заяві від 27.12.2012р., що була надана Відповідачеві Представником позивача, вона сповістила, що вказаним відшкодуванням по страховій події вона не може розпорядитися на власний розсуд тому що, за договором добровільного страхування № УБ728367 від 25.07.2011р., що був укладений між [PERSON] та ВАТ НАСК «Оранта», Сторонами Договору страхування є: Страховик - Дзержинське відділення Харківської обласної дирекції ВАТ НАСК «Оранта», Страхувальник - [PERSON] та Вигодонабувач - Відповідач. Крім того, залишалось неврегульованим питання про страхові відшкодування по страховим подіям за договором страхування № .28.0353.09.3.ф від 25.07.2009р.,де Вигодонабувач також Відповідач , про що страхова компанія сповіщала Відповідача своїми листами № 2-12/435 від 31.03.2010р., № 195 від 08.07.2010р. та № 200 від 16.07.2010р. Тому про своє рішення стосовно відшкодувань по всіх вищевказаних страхових подіях Відповідач, як Вигодонабувач повинен повідомити Страховика, вказавши позивача, як отримувача страхового відшкодування. Листом № 10015/3326 від 29.03.2013р. Відповідач, повідомив страхову компанію, що станом на 29.03.2013р. всі зобов'язання перед Відповідачем згідно Кредитного Договору № 18-01/А від 20.07.2006р. позичальником виконані в повному обсязі і клієнт має право розпоряджатись страховими відшкодуваннями на власний розсуд, тому просив сплатити страхові відшкодування на її користь. За весь час дії Кредитного договору позивачка добросовісно виконувала всі його умови і претензій Відповідач до неї не пред'являв. При цьому Відповідач, на підставі п.5.4 Кредитного Договору № 18-01/А від 20.07.2006р., як вигодонабувач за договором страхування № К.28.0353.09.3.Ф від 25.07.2009р., мав переважне право на задоволення кредиторських вимог із сум страхового відшкодування. Враховуючи, що щомісячні ануітетні платежі за Кредитним договором складали 1135,08 грн., а сума не отриманого страхового відшкодування за договором страхування складає 8281,79 грн., то у разі направлення цього страхового відшкодування на погашення кредиту позивачка була би в змозі погасити кредит більш ніж на сім місяців раніше кінцевого терміну його дії, а так вона повинна була знаходити додаткові кошти, що створювало додаткові матеріальні труднощі та наносило позивачці моральну шкоду. Кредитний договір № 18-01/А від 20.07.2006р. закінчив свою дію 20.07.2012р., однак Відповідач ще більше восьми місяців після закінчення договору (з 20.07.2012р. до 29.03.2013р.) , не надаючи дозволу на отримання страхових відшкодувань. У зв'язку з тим, що Відповідач порушував вимоги ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» це перешкоджало позивачці в отриманні страхового відшкодування за страховими випадками від 13.08.2009р., від 13.02.2010р., від 12.05.2010р. Таким чином, Відповідач, як в 2007 році, так і згодом на протязі більше трьох років (з 13.11.2009р. по 29.03.2013р.) порушував вимоги ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме проводив агресивну підприємницьку практику, яка фактично містила елементи примусу та істотно впливала на свободу вибору позивачкою, як споживачем, стосовно придбання продукції (банківської послуги відкриття рахунку), що перешкоджало їй в отриманні страхового відшкодування, як за страховими випадками від 13.08.2009р., від 13.02.2010р., від 12.05.2010р. так і за страховим випадком від 22.07.2012р., і що призводило до тривалих душевних страждань позивачки, які вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою Відповідача щодо неї, як споживача. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом також встановлено, що внаслідок саме неправомірних дій відповідачів позивач зазнав моральної шкоди, оскільки між шкодою та діями відповідачів є прямий причинний зв'язок. Таким чином, приймаючи той факт, що є причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідачів та наслідками для позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки упущеної вигоди в розмірі 4 207,29 грн. на підставі ст. 22 Цивільного кодексу України слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, ідеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Як видно з матеріалів справи, позивач не довела запланованого одержання вигоди від розпорядження на свій розсуд спірними грошовими коштами (зокрема, шляхом отримання процентів за іншим банківським вкладом) і не подала жодних доказів про вжиті нею заходи для одержання такої вигоди. Доводи позивача про те, що нею могли бути отримані доходи від розміщення суми повернутих коштів на інших вкладних рахунках не вказують на реальну можливість отримання таких доходів за звичайних обставин, а вказують лише на припущення такої можливості. Отже, оскільки, зазначені позивачем вимоги не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, а також враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ті обставини, що вказаних збитків завдано позивачу з вини відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для задоволення цих вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial