Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним та несправедливим окремих пунктів кредитного договору. Позовні вимоги мотивує тим, що 14 листопада 2013 року між [PERSON] надалі Позивач та Відкритим акціонерним товариством «Ідея Банк» - надалі Відповідач, укладено Кредитний Договір №Z25.101.14789. Відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень строком на 30 (тридцять) місяців, тобто до 14.05.2016 року. Пунктом 5.4. передбачено, що всі вимоги,які виникають при виконанні даного договору або у звязку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, піддягають; розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків... Позивач вважає, що пункт 5.4. кредитного договору є такими, що порушує її права як споживача кредитних послуг та є несправедливими, а тому може бути визнаний судом недійсними з моменту укладення кредитного договору. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати недійсним пункт 5.4. кредитного договору NZ25.101.14789 від 14 листопада 2013 року, що укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Ідея Банк» з моменту його укладення. В судове засідання позивач не з'явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник ПАТ «Ідея Банк» в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення, згідно яких просив у задоволенні позовної заяви відмовити, а позовну заяву розглянути без участі представника відповідача. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14 листопада 2013 року між [PERSON] надалі Позивач та Відкритим акціонерним товариством «Ідея Банк» - надалі Відповідач, укладено Кредитний Договір NZ25.101.14789. Відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень строком на 30 (тридцять) місяців, тобто до 14.05.2016 року. Пунктом 1.3. вищевказаного кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 6% річних від залишкової суми кредиту. Спірний кредитний договір містить третейську угоду, укладену у вигляді третейського застереження: згідно з п. 5.4. сторони домовилися про те, що всі вимоги,які виникають при виконанні даного договору або у звязку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, піддягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Відповідно до п. 1.1. Договору кредит надавався позичальнику на поточні потреби.\~ Статтею 11 ЦПК України передбачено,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до етапі 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Відповідно до ч.1 ст..203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому кодексу,іншим актам цивільного законодавства,а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України закріплено положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р.№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог,які встановлені ст203 ЦК України,саме на момент вчинення правочину. Пленум Верховного Суду України, в своїй постанові №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві. Спеціальним законом, який регулює правовідносини по отриманню та виконанню; споживчого кредиту є [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 зазначеного Закону передбачено визнання недійсними умов договору, або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин (або його окремі умови), визнані судом недійсним, є недійсним з моменту його (їх) вчинення. Таким чином,на час укладення третейського застереження, [PERSON] України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6\~\~ Закону України «Про третейські суди», що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15. Враховуючи те, що нормами ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, суд виходить з того, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена\~п. 5.4. кредитного договору\~, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми ЦК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, а також беручи до уваги третейське застереження яке міститься в кредитному договорі NZ25.101.14789 від 14 листопада 2013 року, який укладений між [PERSON] та ПАТ "Ідея Банк" є таким, що порушує вимоги пункту 14 частини першої етапі 6 Закону України "Про третейські суди", а отже суд приходить до переконання, що в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору.

Outcome: approved