Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] подала на розгляд суду позовну заяву до [PERSON] про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. Позивачка, в судове засідання не з"явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити. Із позовної заяви вбачається, що шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано рішенням Косівського районного суду від 30.11.2016 року. В даному шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач не займається і не інтересується розвитком та вихованням дітей, тим більше не допомагає матеріально утримувати двох дітей. Вона на постійній роботі не працює. Матеріальне становище вкрай складне, а відповідач не хоче добровільно давати гроші на утримання двох дітей, які потребують в даний час не малих витрат на їх утримання, оскільки діти навчаються в школі. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву, в якій позов визнав частково та просить слухати в його відсутності. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення за наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між сторонами розірвано рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 року по справі № 347/1810/16 (а.с.3-4). Відповідно до копій свідоцтв про народження (а.с.5-6), [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно довідки виданої виконкомом Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області від 13.02.2017 року № 613 (а.с.7), [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із неповнолітніми дітьми. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов життя виданого Косівською міською радою від 13.02.2017 року (а.с.8), [PERSON] не бере ніякої участі у вихованні дітей, не надає матеріальної допомоги. Суд має виходити з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов'язків батьків щодо догляду та матеріального забезпечення неповнолітніх дітей. При вирішенні спору суд має врахувати положення ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства", за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки дитини мають рівні обов'язки з надання утримання дитині, що передбачено ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України. У відповідності до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд звертає увагу, що відповідач є особою молодого віку, працездатний, інших утриманців не має, отже спроможний сплачувати аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі, а саме по 700 грн. щомісячно на утримання кожної дитини і до досягнення дітей повноліття. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від обов'язку сплати аліментів при наявності умов, передбачених ст. ст. 182, 184 СК України. Згідно ст.191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто в даному випадку із 21.02.2017 року. Крім того, враховуючи приписи ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір. На підставі наведеного, ст. ст. 141, 180, 182, 184, 191, 192 Сімейного Кодексу України, ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства",

Outcome: approved