Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.12.2007 року в розмірі 35519,90 грн., з яких: 3788,61 грн. заборгованість за кредитом, 16711,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 12852,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1667,61 грн. штраф (процентна складова), та судові витрати в розмірі 355,20 грн., мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28.12.2007 року відповідач [PERSON] 28.12.2007 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В порушення норм закону та умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. В зв'язку з порушенням зобов'язань за договором, станом на 19.01.2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість в розмірі 35519,90 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 3788,61 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 16711,68 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом - 12852,00 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1667,61 грн. - штраф (процентна складова). В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити та стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і пояснив, що дійсно кредитний договір був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] шляхом подачі відповідачем письмового підтвердження про приєднання до умов договору та підписання заяви на оформлення кредитної картки. Відповідач повинен був здійснювати погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами щомісячними платежами у відповідності до умов укладеного договору. Як вбачається з п. 2 Умов і правил надання банківських послуг, мінімальним обов'язковим платежем є розмір боргових зобов'язань Держателя, які щомісячно належать сплаті Держателем протягом строку дії картки. Цей платіж є обов'язковим для Держателів платіжних карт, що виконують операції за кредитною схемою. Згідно п. 6.6 Умов і правил надання банківських послуг, у випадку невиконання обов'язку по договору, клієнт зобов'язаний за вимогою банку виконати обов'язок з повернення кредиту. Поскільки останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 12.01.2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем, то наступний платіж за цим договором повинен був надійти від позичальника не пізніше одного місяця, тобто 12.02.2009 року. Отже, починаючи з 13.02.2009 року у позивача виникло право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та супутніх платежів за цим договором, тобто з вказаного часу почався перебіг строку позовної давності, а його закінчення припадає на 13.02.2012 року. Однак, позивач звернувся до суду лише 05.02.2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, в зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Враховуючи, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позов до суду, просив в задоволенні позову відмовити, в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Вислухавши представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що 28.12.2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, згідно якого відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач в заявлених вимогах посилається на ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, згідно яких зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Разом з тим, слід зазначити, що згідно п. 5.4 Правил користування платіжною карткою, строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без встановленого мінімального обов'язкового платежу, відбувається в наступному порядку: строк погашення відсотків по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом з 12 січня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 05 лютого 2015 року, що підтверджується штампом про реєстрацію вхідної кореспонденції суду №1229/15-вх від 05.02.2015 р. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст.264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно Правил користування платіжною карткою (п. 5.4) строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без встановленого мінімального обов'язкового платежу, відбувається в наступному порядку: строк погашення відсотків по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті, а також встановлено, що за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань держатель оплачує відсотки по підвищеній процентній ставці або додаткову комісію, розміри яких визначаються Тарифами (п. 5.5.1). Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення відсотків по кредиту повинно здійснюватись позичальником щомісячно за попередній місяць, а погашення кредиту - в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Дана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 06.11.2013 р. у справі №6-116цс13. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що останній платіж з погашення кредиту був здійснений 12.01.2009 року, перебіг строку позовної давності для звернення за захистом порушеного права у позивача розпочався з 12.01.2009 року, позивач звернувся до суду з позовом 05.02.2015 року, представником відповідача заявлено про застосування спливу строку позовної давності, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити, в зв'язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного, ст. ст. 252-255, 258, 261, 267, 509, 526, 530, 610, 611, 626, 629, 631, 634, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Постанови ВСУ від 06.11.2013 р. у справі №6-116цс13,

Outcome: dismissed