Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № HEXRRC12100094 від 02.11.2007 року в сумі 62 757.60 грн., посилаючись на те, що остання належним чином не виконувала своїх зобовязань за ним. При цьому у позовній заяві вказано, що 02.11.2007 року, між позивачем - ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено вищевказаний кредитний договір, відповідно до якого відповідачці було надано кредит у розмірі 5 577.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом - 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначив, що, підписуючи заяву про отримання кредиту, позичальник тим самим погодився із тим, що ця заява разом із Умовами надання споживчого кредиту і Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Проте, в порушення вимог закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, а тому, станом на 18.03.2013 року, її заборгованість за договором кредиту склала 62 757,60 грн. В ході розгляду справи представник позивача зменшила позовні вимоги та, з урахуванням всіх уточнень позову, остаточно просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № HEXRRC12100094 від 02.11.2007/26.12.2007 року в сумі 55927.82 грн., яка складається з: заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 644.17 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 2649.17 грн., 49495.06 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафу (фіксована частина) -500.00 грн. та 2639.42 грн (процентна складова) та судових витрат зі сплати судового збору - 627,58 грн. В судове засідання [PERSON] не зявилась з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що суму боргу за кредитним договором № HEXRRC12100094 від 02.11.2007 року з [PERSON] вже було стягнуто за судовим наказом від 13 серпня 2008 року, вказала також на недопустимість одночасного стягнення штрафу та пені, що є подвійною відповідальністю, та одночасно просила суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, у задоволенні позову з цих підстав відмовити в повному обсязі. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Пунктом 1.1 Статуту Публічного Акціонерного Товариства [PERSON] Банку «ПриватБанк» передбачено, що воно є правонаступником Закритого Акціонерного Товариства [PERSON] «Приватбанк». З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що між Закритим акціонерним товариством [PERSON] банк «Приватбанк» та [PERSON] 02.11.2007 року було укладено договір № HEXRRC12100094, відповідно до якого відповідачці надано строковий кредит у сумі 5577.00 грн. на строк 36 місяців - з 02.11.2007 року по 02.11.2010 року включно. Відповідно до умов договору відповідачка мала сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 1.0 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 139.43 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 507.00 грн. в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка", "Стандарт") строки. З 20 по 25 число кожного місяця відповідачка мала сплачувати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 325.11 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. При порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, він повинен сплачувати пеню, розмір якої визначений п. 5.1 Умов за кожен день прострочки, тобто 0.15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки платежу. У звязку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобовязань за кредитним договором 05.04.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, який заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 03.06.2013 року був задоволений та з останньої було стягнуто на користь позивача 63385.18 грн. Згідно листа Новокаховського МВ ДВС ГТУЮ в Херсонській області № 1/5097 від 29.01.2018 року за вказаним рішенням державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 44649902 та постановою державного виконавця від 27.01.2015 року було звернено стягнення на пенсію боржника та на теперішній час відраховано всього 1478.98 грн. на користь стягувача. Ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 13 липня 2017 року вищевказане заочне рішення було скасовано, а тому, постановою державного виконавця від 12.09.2017 року, у зв'язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, виконавче провадження було закінчено ( п.5 ч. 1 ст. 39, 40 ЗУ «Про виконавче провадження»). При цьому, як було з'ясовано в ході розгляду справи, судовим наказом № 2-н-238/2008 від 13.08.2008 року, виданим Новокаховським міським судом Херсонської області, було стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 7004.55 грн.. Також, сторони підтвердили, що останній платіж на виконання своїх зобов»язань по кредитному договору [PERSON] був зроблений після постановлення судового наказу - 04.08.2009 року. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Статтею 256 ЦК України визначено що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним законодавством передбачено два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 та від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За кредитним договором, яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Таким, чином, дослідивши докази у справі, надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, суд виходить із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому суд виходить з того, що виданий 13 серпня 2008 року Новокаховським міським судом судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 7004,55 грн. набрав законної сили, а останній платіж [PERSON] був зроблений 04.08.2009 року, тому строк позовної давності переривався і з 04.08.2009 року перебіг строку позовної давності почався заново. Установлено, що з цього періоду відповідачка не сплачувала жодного платежу на погашення заборгованості. За таких обставин суд обґрунтовано вважає, що трирічний строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості сплив у серпні 2012 року. При цьому, на спростування доводів позивача про те, що п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») установлено позовну давність тривалістю в 5 років, суд зазначає, що вказані Умови не містять підпису відповідачки, тому такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 02.11.2007 року. Також, заява позичальника від 02.11.2007 року не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності з урахуванням вимог ст. 259 ЦК України, згідно з якою позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, що в свою чергу відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 04 листопада 2015 року № 6-1926цс15, а також останній правовій позиції, викладеній у постанові від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed