Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач у червні 2015 року звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про уточнення позову від 26.10.2015 року (а.с.56-59)) заборгованість по заробітній платі у сумі 9668 грн. 59 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 568 грн. 90 коп. та моральну шкоду 5000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на те, що вона працювала в ТОВ «Трест Київміськбуд-5» на посаді маляра 5 розряду, а після звільнення 24.03.2015 року відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, в зв'язку з чим її трудові права були порушені. Позивач у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання з'явилась, позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні, надала до суду письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст.ст. 47, 115, 117 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України „Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що [PERSON] 03.10.2005 року була прийнята на роботу в Спеціалізоване будівельне управління №32 ЗАТ «Трест Київміськбуд-5» (правонаступником якого є ТОВ «Трест Київміськбуд-5» на посаду маляра 5 розряду (а.с.12), а наказом від 24.03.2015 року була звільнена із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с.30). Таким чином, позивачем доведено наявність трудових відносин постійного характеру в порядку, визначеному ст.60 ЦПК України, в період до з 03.10.2005 року по 24.03.2015 року, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.12). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивачем не надано суду належних доказів того, що вона у день звільнення працювала, вимагала від відповідача здійснення з нею розрахунку, крім того, у заяві про звільнення також не вказано про розрахунок. У день звернення позивача до відповідача, а саме: 06.04.2015 року, позивачу було виплачено 2908 грн. 71 коп. компенсації за невикористану відпустку у кількості 57 календарних днів, що підтверджується видатковим касовим ордером від 06.04.2015 року (а.с.39). З огляду на викладене вимога позивача про виплату їй середнього заробітку за період з 25.03.2015 року по 29.10.2015 року у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню. Також, не підлягає задоволенню вимога про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за період з 01.08.2014 року по 24.03.2015 року, оскільки позивач у вказаний період була взагалі відсутня на робочому місці без поважних причин, що підтверджується відповідними актами (а.с.40-50). Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовувала тим, що отримала моральні та душевні страждання у зв'язку з потиправною поведінкою відповідача щодо неї. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення, оскільки невбачає в діях відповідача протиправної поведінки відносно позивача, оксільки відповідачем при звільненні позивача не було порушено жодних норм трудового законодавства України. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно відхилити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 47, 115, 117 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці",

Outcome: dismissed