Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Київкомбікорм» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та спричиненної моральної (немайнової) шкоди. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що він працював на посаді головного енергетика служби головного інженера у товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД КИЇВКОМБІКОРМ» з 03.02.2020 р. до 03.02.2021 р. 03.02.2021 був звільнений з займаної посади за ст. 38 КЗпП України. Однак розрахунки з ним не провели. Відповідач не виплатив йому заробітної плати з 01.09.2020 по день звільнення - 03.02.2021. 17.02.2021 позивач направив відповідачу письмовий запит з вимогою надати копію довідки про його роботу і розмір заробітної плати, з зазначенням розміру середньоденної (годинної) заробітної плати за період з 01.09.2020 по день звільнення - 03.02.2021. Однак станом на час винесення рішення позивач не отримав відповіді на свій запит. Вважає, що його права грубо порушені, і відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунків (з 03.02.2021 по 03.02.2021), виплатити заробітну плату в розмірі 74 123,53 грн. за період з 01.09.2020 по 03.02.2021. В день звільнення розрахунок не було проведено, через що утворилась заборгованість із виплати заробітної плати 74 123,53 грн. За підрахунками позивача розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати становить 14 513, 70 грн. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.03.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до ст.128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Судом установлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. [PERSON] працював на посаді головного енергетика служби головного інженера у товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД КИЇВКОМБІКОРМ» у товаристві з обмеженою відповідальністю «Завод Київкомбікорм» з 03.02.2020 по 03.02.2021 включно. 03.02.2021 [PERSON] був звільнений з займаної посади за ст. 38 КЗпП України, що вбачається з копії трудової книжки. Відповідач не виплатив [PERSON] заробітну плату в період з 01.09.2020 по день звільнення - 03.02.2021, через що утворилась заборгованість із виплати заробітної плати 74 123, 53 грн. та із виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати 14 513, 70 грн. Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Питання щодо порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою (працівником) та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті працівнику при звільненні, врегульовані нормами ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України. Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України та не виплачено всіх належних до виплати сум в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Суд, беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховує наступне. Розмір заробітної плати позивача за липень 2020 р. становив 14 294, 23 грн. Розмір заробітної плати позивача за серпень 2020 р. становив 14 733, 18 грн. Тобто, середньомісячна заробітна плата за 2 останні календарні оплачувані місяці роботи становить: 14 513, 70 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 14 513, 70 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Також судом встановлено, що відповідачем з позивачем не було проведено повного розрахунку, як при звільненні, так і на час розгляду справи в суді. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що протиправними діями відповідача щодо невиплати всіх належних сум при звільненні йому було завдано моральну шкоду, яку останній оцінює в розмірі 20 000,00 грн. та просить стягнути з відповідача. У позовній заяві позивач зазначає, що своє життя йому не приходилося стикатися з подібною ситуацією, жодного разу він не відчував такої безпорадності, яку йому прийшлося пережити після того, що сталося. Внаслідок неправомірних дій відповідача стан його здоров`я погіршився. В результаті пережитого стресу і переживань внаслідок невиплати заробітної плати в позивача з`явилися негативні психічні процеси, головні болі, погіршився сон, підвищилася нервова збудженість і кров`яний тиск. В зв`язку з цим у позивача погіршилися стосунки з оточуючими, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3 000, 00 грн. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial