Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу батька, в якому просить надати синові [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд з 01.07.2020року по 01.08.2021 року до Республіки Польща без згоди батька. В позові позивачка посилається на те, що вони з відповідачем є батьками дитини [PERSON] , 2010р. народження.. Шлюб між подружжям розірвано та на теперішній час позивачка перебуває в іншому шлюбі. [PERSON] разом з дитиною зареєстровані в [ADDRESS] , однак, фактично проживає та працює в Республіці Польща. Має офіційно орендоване житло, трудовий контракт, перебуває у Польщі на підставі карти перебування з терміном дії до 15.05.2022р.. Неповнолітній син проживає з бабусею та дідусем, за місцем реєстрації позивачки. Відповідач перебуває теж на роботі в Республіці Польща.. Позивачка бажає проживати разом із неповнолітньою дитиною, але не може забрати дитину із собою, так як батько дитини не надає дозвіл на вивезення дитини за кордон. [PERSON] вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, а тому вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судове засідання позивач не з"явилася, від її представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у їх відсутнісчть, позовні вимоги підтримують та наполягають на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із слідуючих підстав.. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину, а саме- сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина зареєстрована за місцем реєстрації матері в [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу з відповідачем, позивачка уклала новий шлюб 23.01.2017року з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . На момент звернення до суду позивачка [PERSON] проживає в Республіці Польща, що підтверджується копією карти перебування на території , термін дії якої до 15.05.2022року. За місцем фактичного проживання [PERSON] має роботу, про що свідчить трудовий контракт, укладений 28.10.2019р., та місце для проживання, про що свідчить договір найму житлового приміщення, укладений 01.01.2020р. Позивачка має намір проживати разом із малолітнім сином, займатися його вихованням, що буде відповідати інтересам дитини. Для проживання дитини разом із матір"ю за місцем її фактичного прооживання, вона має для цього належні умови. Відповідач теж проживає та працює в республіці Польща, однак не бажає надавати дозвіл на вивезення дитини за кордон. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 № 57 . За змістом частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція про права дитини) першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються. Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку Такого ж змісту обов`язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини, передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 14-244цс18. Виходячи, з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Позивачка просить надати дозвіл сину [PERSON] на виїзд до республіки Польща у с упроводі матері, без згоди батька, на період з 01 липня 2020р. по 01 серпня 2021р. Враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд малолітнього [PERSON] за кордон України у супроводі матері, із зазначенням періоду, з моменту набрання рішенням законної сили по 01 серпня 2021р., буде відповідати інтересам дитини, сприятиме формуванню здорового психологічного стану дитини, яка буде перебувати разом з матір"ю, і не буде суперечити діючому законодавству. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у виді судового збору у розмірі 840.80 грн.

Outcome: approved