Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позовні вимоги. Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Свої вимоги мотивував тим, що на праві комунальної власності Львівській міській раді належать нежитлові приміщення під інд. [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1354740046101). Зазначає, що відповідачем на підставі договору купівлі-продажу придбано у приватну власність квартиру за адресою [ADDRESS] , разом з коморою в підвалі 6,0 кв.м. Однак, згодом, державним реєстратором Бойко X. Р. до нерухомого [PERSON] додано підвальні приміщення: 3а-7 площею 17,4, 3а-8 площею 13, 6, 3а-9 площею 26,8, 3а-10 площею 19,3, 3а-11 площею 16,0 м2, 3а-12 площею 3,0 м2, загальною площею 96,1 кв. м. Зазначає, що державний реєстратор без достатньої правової підстави вніс відповідний запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, фактично дописавши, до власності [PERSON] нежитлові приміщення підвалу загальною площею 46,1 кв2, що належать до комунальної власності Львівської міської ради. Враховуючи вищевикладене, просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] приміщення підвалу під інд. 3а-9 (26,8 кв. м), інд. 3а-10 (19,3 кв. м), інд. 3а-11 (16,0 кв. м) на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1354740046101) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради та скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на приміщення підвалу під інд. 3а-9 (26,8 кв. м.), інд. 3а-10 (19,3 кв. м), інд. 3а-11 (16,0 кв. м) на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1354740046101). Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2020 року було відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником Львівської міської ради було надано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 03 квітня 2020 року було задоволено та заборонено відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: приміщення підвалу під інд. 3а-9 (26,8 кв. м), інд. 3а-10 (19,3 кв. м), інд. 3а-11 (16,0 кв. м) на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1354740046101). Позиція сторін по справі. Представником відповідача було надано до суду відзив, з якого вбачається, що 29 вересня 2017 року за [PERSON] , проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру загальною площею 88,9 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу. 31 серпня 2018 року, за [PERSON] , проведено державну реєстрацію права приватної власності на допоміжні приміщення під інд. 3а-7 площею 17,4 кв.м., інд. 3а-8 площею 13,6 кв.м., інд. 3а-9 площею 26,8 кв.м., інд. 3а-10 площею 19,3 кв.м., інд. 3а-11 площею 16,0 кв.м., інд. 3а-12 площею 3,0 кв.м., загальною площею 96,1 кв.м. Зазначає, що позивач в позовній заяві необґрунтовано вказує, що приміщення перебувають у власності територіальної громади міста Львова.Належність спірних допоміжних приміщень територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради не відповідає чинному законодавству України та заперечується наступним. Приміщення підвалу площею 46,1 кв.м під індексами 3а-9,3а-10 та 16,0 кв.м під індексом 3а-11, що знаходяться у житловому будинку [ADDRESS] , можна класифікувати як допоміжні приміщення даного будинку так як вони призначені для побутового обслуговування та забезпечують його нормальну експлуатацію, а відтак є приміщеннями спільного користування мешканців даного житлового будинку.Вказані приміщення не є ізольованими приміщеннями (не мають окремих виходів на зовні, відсутнє інженерне забезпечення, що функціонує окремо від інших приміщень житлового будинку), належать до житлового фонду і не є самостійними об`єктами нерухомого майна.Згідно з експлікацією підвалу будинку спірні приміщення розташовані в підвалі будинку і призначені для забезпечення побутових потреб мешканців будинку. Отже, спірні приміщення є допоміжним за своїм функціональним призначенням та мають бути спільною сумісною власністю співвласників квартир, які можуть реалізовувати це право через об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Згідно додаткових пояснень представника відповідача, - при вирішенні даного спору ключовим є визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відносяться вони до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку. При цьому вказав, що допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися для іншого призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. З огляду на наведене вбачається, що спірні приміщення первинно планувалися як допоміжні, вони не є ізольованими, належать до житлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна. З огляду на вищенаведене, вважає, що позивач не може бути власником оскаржуваних приміщень, оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, а видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуванні документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У той же час у справі не встановлено наявності будь-яких первинних правовстановлюючих документів (актів введення спірних приміщень в експлуатацію як новозбудоване майно або ж за наслідками реконструкції житлових чи допоміжних приміщень), які б підтверджували набуття позивачем речових прав на спірні приміщення, як окремий об`єкт цивільних прав. Нe доведення позивачем наявності у нього речових прав на спірні приміщення свідчить про відсутність порушення його прав з боку відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в позові про витребування майна з чужого незаконного володіння, який спрямований саме на захист права власності. Отже, у межах розгляду даного спору не потребують встановленню та доведенню обставини наявності волевиявлення позивача на відчуження спірних приміщень. Враховуючи вище наведене, вважає що в задоволенні позову Львівської міської ради має бути відмовлено. Представником Львівської міської ради було надано до суду відповідь на відзив, з якої вбачається, що всі доводи відповідача зводяться до того, що спірні приміщення є допоміжними приміщеннями будинку на [ADDRESS] , а тому не можуть бути самостійним об`єктом права комунальної власності. З приводу цього зазначив, що реєстрація права комунальної власності на спірні приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є чинною і не була скасована у встановленому законом порядку на момент проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] .. Просив врахувати, що допоміжні приміщення дійсно можуть перебувати у спільній сумісній власності усіх співвласників житлових та нежитлових приміщень будинку і, в той же час, не можуть перебувати в одноосібній власності лише однієї особи. Тому, якщо припустити, що спірне приміщення є допоміжним, то воно не може бути самостійним об`єктом не лише права комунальної власності, але й самостійним об`єктом права приватної власності однієї особи. Проте, за своїми технічними характеристиками та функціональним використанням спірні приміщення не підпадають під ознаки допоміжних приміщень. Спірні приміщення були об`єктом оренди на підставі договору оренди і використовувалися для творчої майстерні. Ці приміщення не використовуються і ніколи не використовувалися мешканцями багатоквартирного будинку для побутових потреб. Крім того, до позовної заяви долучено технічні паспорти, з яких вбачається, що приміщення, зареєстровані за [PERSON] та приміщення, що належать до комунальної власності Львівської міської ради є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав з мотивів, викладених у ній, позов просив задовільнити. Представник третьої особи, на стороні позивача в судовому засіданні позовну заяву просив задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з мотивів, що викладені у відзиві. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений ч. 2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно до положень ч. 1 ст. 316 та ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначена правова норма кореспондується з ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 14 ч.1ст.27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до п.30 ч.1ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8\~ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Отже правомочності щодо володіння,користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування,яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Територіальна громада як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від імені,в її інтересах,виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Фактичні обставини, встановлені судовим розглядом. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що нежитлові приміщенні під інд. 7-1, 7-2, нежитлові приміщення підвалу під індексом 6-1, що за адресою [ADDRESS] , на праві комунальної власності належать Львівській міській раді (код ЄДРПОУ:04055896). Підставою виникнення права власності є рішення Галицького/Ленінського/райвиконкому м. Львова від 14 квітня 1987 року, 3222.Вказана інформація міститься в інформаційній довідці 195875821. Реалізуючи своє право власності, Львівською міською радою було укладено ряд договорів оренди зі вказаними приміщеннями. Так, згідно договору оренди від 23 квітня 2007 року, що укладений між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] останній надано в орендне користування нерухоме майно за адресою [ADDRESS] загальною площею 46,10 кв. м. у тому числі приміщень 7-1, 7-2 для творчої майстерні. Вказаним договорам передували й договори на оренду нежитлових приміщень №2120 від 07 вересня1993 р., що укладені між Львівською міською радою та художником [PERSON] та договір №Г-1658, що укладений між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та творчим працівником [PERSON] , цільовим призначенням об`єкта оренди - є творча майстерня. Згідно висновку товариства з обмеженою відповідальністю «Периметр» вбачається, що вартість нежитлового приміщення 6-1, загальною площею 16,0м2, що розташоване за адресою [ADDRESS] , складає 34530 грн. без ПДВ. 941436 грн. разом з ПДВ). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2017 року що укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] вбачається, що останній здійснив купівлю квартири за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат житловою площею 66,4 кв. м., та кухні. Загальна площа складає 88,9 кв.м., та комори в підвалі 6,0 кв.м. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 10 січня 2020 року (номер інформаційної довідки 195875605), загальна площа (кв.м) квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] . При цьому, квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні; кількість підвальних приміщень збільшена: 3а-7 площею 17,4, 3а-8 площею 13,6, 3а-9 площею 26,8, 3а-10 площею 19,3, 3а-11 площею 16,0, 3а-12 площею 3,0, загальною площею 96,1 кв.м.; приміщення ІІ/10,2 кв.м. в спільному користуванні на праві приватної власності належить [PERSON] 31 серпня 2018 року державним реєстратором Бойко X. Р. зареєстровано внесення змін в розділ щодо об`єкта нерухомого майна, а саме в описі об`єкта нерухомого майна додано: підвальні приміщення: 3а-7 площею 17,4, 3а-8 площею 13, 6, 3а-9 площею 26,8, 3а-10 площею 19,3, 3а-11 площею 16,0, 3а-12 площею 3,0, загальною площею 96,1 кв. м. Отже, як вбачається з наданих суду документів, позивач дійсно придбав квартиру за адресою [ADDRESS] , з однією коморою площею 6,0 кв м. Однак, згідно документів про реєстрацію, в подальшому на відповідача було зареєстровано об`єкти нерухомого майна в значно більшій кількості. При цьому, документів, які б дали правову підставу на таку реєстрацію суду не надано не було. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем надані належні та допустимі докази, які у повному обсязі доводять право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на майно, що знаходиться у незаконному володінні відповідача. На підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна не передавала майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тобто обставини, на які покликається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. При цьому, посилання відповідача, що спірні підвальні приміщення начебто мають статус допоміжних, - не мають правового значення у даній справі і не впливають на рішення суду про їх витребовування. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Тобто, віндикацією є особливий спосіб захисту права власності, який застосовується в тому випадку, коли власник майна фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на те, що суд задовольняє позов про витребування з чужого незаконного володіння відповідача приміщень підвалу, суд вважає, що похідні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] також підлягають до задоволення. Щодо прохання позивача про визначення порядку виконання судового рішення, суд зазначає що такі вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства, а відтак не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.7-8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Outcome: approved