Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Представник Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради (далі - КНП «ХОЗЗНПД» ХОР) звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] . Заява вмотивована тим, що пацієнт страждає на шизоафективний розлад, змішаного типу, внаслідок чого вона становить небезпеку для оточуючих. Представник психіатричного закладу у судовому засіданні заяву підтримав та зазначив, що у [PERSON] діагностовано захворювання у вигляді шизоафективного розладу, змішаного типу. У такому стані він не може надати усвідомленої згоди на госпіталізацію. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала відносно своєї госпіталізації до психіатричного закладу, пояснила що в неї стався конфлікт з матір`ю. Прокурор заперечував проти задоволення заяви про госпіталізацію хворого. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судом встановлено, що 15 листопада 2020 року [PERSON] була доставлена у супроводі матері на приймальне відділення КНП «ХОЗЗ НПД» ХОР. Комісія лікарів-психіатрів 16 листопада 2020 року встановила наявність у неї захворювання у вигляді шизоафективного розладу, змішаного типу та прийшла до висновку про необхідність госпіталізації у психіатричний стаціонар, внаслідок захворювання хвора становить небезпеку для оточуючих. Дані обставини підтверджуються: висновком комісії лікарів психіатрів від 16 листопада 2020 року, медичною картою стаціонарного хворого № 6007, заявою [PERSON] . Однак, матеріалами справи не підтверджується, що особа здійснює дії небезпечні для оточуючих. З пояснень [PERSON] у судовому засіданні встановлено, що у неї систематичні побутові конфлікти (непорозуміння) з матір`ю [PERSON] через гіперопіку зі сторони останньої. Останній конфлікт виник у зв`язку з тим, що [PERSON] звільнилась з роботи в м. Києві через карантин. При цьому відносини між дочкою та матір`ю загострюються, коли вони перебувають в одному помешканні за адресою: [ADDRESS] . У той час, коли вони проживають окремо, то зі слів [PERSON] мати телефонує їй по 6 разів на день і контролює. При цьому з пояснень представника лікарні Волошиної О.Є. особа не вперше у них лікується, і кожного разу веде себе спокійно, врівноважено і не становить небезпеки для оточуючих. На думку суду [PERSON] не становить реальної загрози для матері [PERSON] , а страждає від гіперопіки матері [PERSON] . У зв`язку з викладеним, суд не бере до уваги висновок комісії лікарів психіатрів від 15 жовтня 2020 року про те, що [PERSON] потребує лікування в умовах стаціонару. Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи викладені у заяві представника Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, а тому у задоволенні заяви небхідно відмовити. З метою вірного застосування норм матеріального права при оцінці фактичних обставин справи суд враховує висновки Верховного Суду. Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (Обов`язковість судових рішень) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України (Законність і обґрунтованість судового рішення) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На виконання даних норм суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №2-1/07: « 78. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. 79. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. 80. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. 81. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу ». У справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року, Європейський суд з прав людини вказав на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме, у рішенні від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації (див.: постанову Верховного Суду від 13.06.2018 р. у справі №465/5284/17-ц). Суд не вбачає доказів того, що психічні розлади досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі. А з пояснень представника лікарні вбачається, що особа взагалі не становить небезпеки для оточуючих. У зв`язку з цим слід розглянути можливість амбулаторного лікування. Відповідно до постанови Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі №727/10451/16-ц сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про примусову госпіталізацію при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи недостатня для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. На підставі статей 14, 22 Закону України "Про психіатричну допомогу",

Outcome: dismissed