Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом » про розірвання договору про поетапне погашення заборгованості. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 31.05.2008 року між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] було укладено Договір банківського рахунку № 01/10-16789, відповідно до п. 1.1 якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в іноземній валюті (долар США) № [NUMBER] і здійснює його розрахунково-касове обслуговування. 06.05.2011 року Суворовським районним судом м.Херсона було винесено рішення по справі № 2-1131/11 за позовом [PERSON] до ПАТ «Західінкомбанк» про стягнення грошових коштів в іноземній валюті, яким позов [PERSON] було задоволено, стягнуто з ПАТ «Західінкомбанк» на користь [PERSON] заборгованості за поточним рахунком в іноземній валюті № [NUMBER], що становить 16875 доларів США, також стягнуто на користь позивача суму витрачену на правову допомогу у розмірі 500 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ. 26.01.2012 року між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] було укладено Договір про поетапне погашення заборгованості, відповідно до якого сторони визнали, що загальна заборгованість Банку перед Клієнтом на час укладання Договору становить 16 875 доларів США. Відповідно до п. 1.2 вищезазначеного договору Банк зобов'язується поетапно сплатити на користь Клієнта суму загальної заборгованості до червня 2012 року, згідно з наступним графіком: з лютого 2012 року по травень 2012 року по 1 000 доларів США щомісячно та у червні 2012 року 875 доларів США. Починаючи з квітня 2013 року по червень 2013 року ПАТ «Західінкомбанк» виплатив [PERSON] 3 569 доларів США. Решта суми станом на 28.11.2013 року Позивачу не сплачена. ПАТ «Західінкомбанк» взяті на себе зобов'язання за Договором поетапного погашення заборгованості від 26.01.2013 року не виконує, чим порушує права та охоронювані законом інтереси [PERSON], внаслідок чого Позивач позбавлений можливості розпоряджатися належними йому грошовими коштами, оскільки на даний момент знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, приходить до наступного. Судом встановлено, що 31.05.2008 року між позивачем та ПАТ "Західінкомбанк" було укладено договір банківського вкладу № 01/10-16789 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, станом на 15.11.2010 р. сума коштів на рахунку № [NUMBER] становить 16875,00 доларів США. 06.05.2011 року Суворовським районним судом м.Херсона було винесено рішення по справі № 2-1131/11 за позовом [PERSON] до ПАТ «Західінкомбанк» про стягнення грошових коштів в іноземній валюті, яким позов [PERSON] було задоволено, стягнуто з ПАТ «Західінкомбанк» на користь [PERSON] заборгованості за поточним рахунком в іноземній валюті № [NUMBER], що становить 16875 доларів США, також стягнуто на користь позивача суму витрачену на правову допомогу у розмірі 500 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ. 26.01.2012 року між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] було укладено Договір про поетапне погашення заборгованості, відповідно до якого сторони визнали, що загальна заборгованість Банку перед Клієнтом на час укладання Договору становить 16 875 доларів США. Відповідно до п. 1.2 вищезазначеного договору Банк зобов'язується поетапно сплатити на користь Клієнта суму загальної заборгованості до червня 2012 року, згідно з наступним графіком: з лютого 2012 року по травень 2012 року по 1 000 доларів США щомісячно та у червні 2012 року 875 доларів США. Рішенням Суворовського районного суду від 09 січня 2014 року стягнуто з ПАТ "Західінкомбанк" на користь [PERSON] 1083,46 доларів США в рахунок відшкодування трьох відсотків річних та судові витрати в розмірі 229,40 грн. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 березня 2014року вказане рішення суду було змінено, з зазначенням, що слід вважати що із публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» на користь [PERSON] стягнуто 8660,09грн. в рахунок відшкодування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч.3. ст. 538 ЦК України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ст. 651. ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч2 вказаної статті передбачає ,що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. ч2. ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. На думку суду, укладенням оспорюваного правочину відповідач фактично обмежив право вкладника, щодо безперешкодного одержання вкладу на першу його вимогу, також, за змістом договору, останній не є таким, що пов'язаний з виконанням судового рішення про стягнення коштів, а отже за своєю юридичною природою, вказаний правочин є нікчемним. Разом з тим ст. 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Спосіб захисту своїх порушених прав обирається стороною самостійно. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.09р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема п 5 передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Отже , враховуючи все вищевикладене, суд не може погодитися з висновками, щодо наявності підстав для розірвання вказаного договору, так як правочин є нікчемним, відповідно не може бути розірваним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed