Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство „Дельта Банк" (далі ПАТ „Дельта Банк") звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 27 вересня 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» (права вимоги які за договором купівлі-продажу придбав ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 8_38ДС/015/К09/2006-1СК відповідно до умов якого [PERSON] був наданий кредит у сумі 80000 доларів США з розрахунку 13,75% річних в іноземній валюті за користування кредитом на строк з 27 вересня 2006 року до повного погашення кредиту. Позичальник [PERSON], в свою чергу, прийняла на себе зобов'язання повернути кредитні кошти шляхом щомісячного погашення відповідної частини кредиту та сплати відсотків у розмірі 13,75% річних згідно графіку. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ „Кредитпромбанк" (права вимоги які за договором купівлі-продажу придбав ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] 27 вересня 2006 року був укладений договір поруки № 38ДС/015/К09/2006-1СК, за умовами якого [PERSON] поручається перед Банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором у тому же обсязі, що і боржник у випадку невиконання ним зобов'язань, як солідарні боржники. У зв'язку з порушенням [PERSON] умов кредитного договору, станом на 28 серпня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 470744, 09 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом - 418 657, 45 гривень, сума заборгованості за процентами - 52 086,64 гривень, які просить стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку, а також пропорційно з [PERSON], [PERSON] судові витрати у розмірі 3654,00 гривень. [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 38ДС/015/К09/2006-1СК від 27.09.2006 року разом із додатковими угодами. В обґрунтування заявлених вимог вказувала на те, що отримала кредит у ПАТ «Кредитпромбанк» правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» на споживчі цілі, однак ані до укладання кредитного договору, ані під час укладання кредитного договору, банком не було дотримано вимог ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», не була надана повна та достовірна інформація про сукупну повну вартість цього кредиту та всіх супутніх послуг, як банківських, так і третіх осіб. Банком не був наданий окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не наданий графік погашення кредиту, де б відображалась сума кредиту, сума процентів, та інших платежів за кредитним договором, що б споживачу було зрозуміло, яку суму потрібно щомісячно сплачувати і як Банк буде розподіляти отримані від позичальника кошти щомісячно. Також в кредитному договорі не зазначено загальна вартість кредиту, яку споживач повинен сплатити протягом дев'яті років, з дати укладання кредитного договору до дати повернення з урахуванням його лонгації 26.09.2015 року, що є суттєвою умовою договору. Також Банк не повідомив її, як позичальника про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе виключно споживач, що потягло укладання договору на невигідних для споживача умовах. Крім того, вважає, що п.11 додаткової угоди № 3 від 30.09.2010 року до кредитного договору від 27.09.2006 року, п.11 додаткової угоди від 05.11.2010 року до цього ж кредитного договору, які передбачають сплату банку коштів (винагороди) у розмірі 100 грн. та 200 грн. за внесення змін до умов кредитного договору є недійсними. А тому незаконно отримані від позивачки гроші в сумі 300 грн. Банк повинен перерахувати на погашення залишку за кредитним договором. Зазначала, що укладений кредитний договір містить умови, які значно погіршують її становище, як споживача за споживчим кредитом по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України. Так, відповідач надавши кредит у доларах США порушив норми ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету КМУ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Підпунктами В, Г п. 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій потребує індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Вважає, що використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, суперечить принципу справедливості, оскільки значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з відповідачем в разі настання певних подій. Відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ст..ст.203,236, 548,1054,1055 ЦК України, просить визнати в цілому недійсними кредитний договір № 38ДС/015/К09/2006-1СК від 27 вересня 2006 року разом із додатковими угодами № 1-4, укладеними між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] 25 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про визнання припиненим договору поруки від 27.09.2006 року. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що між нею та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір поруки № 38ДС/012/П09/2006-1СК від 27.09.2006 року та додаткові угоди до цього договору. Зі змісту основного договору вбачається, що за кредитним договором № 38ДС/015/К09/2006-1СК від 27.09.2006 року боржник [PERSON] зобов'язана щомісячно частинами повертати кредит та сплачувати проценти в розмірах та строки, що передбачені графіками повернення кредиту. Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного погашення позичальником або поручителем заборгованості за кредитним договором. Згідно наданого Банком розрахунку, прострочення зі сплати чергових щомісячних платежів мало місце ще станом на 30.06.2013 року і сума заборгованості складала 7120,70 доларів США, тобто про порушення своїх прав ПАТ «Дельта Банк» дізнався ще 30.06.2013 року коли не отримав у повному обсязі черговий щомісячний платіж. Позовні вимоги до поручителя Банк заявив у січні 2015 року, тобто після спливу шості місяців від строку виконання зобов'язання, передбаченого графіком повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором. Посилаючись на норми ст. 559 ч.4 ЦК України, просила визнати припиненим договір поруки № 38ДС/012/П09/2006-1СК від 27.09.2006 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» з 31.12.2013 року. Представник позивача (відповідача) Усікова Л.О., діюча на підставі довіреності, в судовому засіданні проведеному в режимі відео конференції, підтримала позовні вимоги, заявлені ПАТ «Дельта Банк» просила стягнути заборгованість солідарно із [PERSON] та [PERSON] та стягнути судові витрати. Зазначила, що банк не визнає зустрічні позові, тому що вважає, що позов банку обґрунтований і ні яких пояснень давати не бажає. В послідуючим звернулася до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідачі (позивачі) [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час та місце слухання справи у судове засідання не з'явилися, надавши заяви про слухання справи за їх відсутністю за участю їх представника [PERSON] В заявах зазначили, що не визнають позовні вимоги банку, при цьому повністю підтримують зустрічні позовні вимоги (а.с.142-143). Представник відповідача (позивача) [PERSON], заперечуючи проти позову ПАТ «Дельта Банку», підтримала вимоги, заявлені [PERSON] та [PERSON] Вказувала на те, що укладені договори є незаконними з моменту їх укладення, тому як на укладення валютних договорів потрібна індивідуальна ліцензія та письмовий дозвіл НБУ на видачу кредитів в іноземній валюті фізичним особам. При укладанні договору банк не надав [PERSON] розрахунок реальної відсоткової ставки та сукупну вартість цієї фінансової послуги, не була визначена ціна договору, це свідчить, що сторони не надійшли згоди про укладання договору кредиту. Зазначила, що на момент купівлі-продажу ПАТ «Дельта Банк» боргу [PERSON], банк зазначав про існування поточної та простроченої заборгованості, яку і купив. Банк із позовом до [PERSON] не звертався, тому пропустив строк пред'явлення претензії до поручителя, навіть, якщо врахувати цей строк з дати останнього платежу [PERSON] 23.01.2014 року. Вважає, що договір поруки припинився. Стосовно розрахунків за кредитним договором зазначала, що з боку позивача невірно розраховані відсотки, які необхідно стягнути із [PERSON] Просила в задоволенні основного позову відмовити, зустрічні позови, як [PERSON], так і [PERSON] задовольнити. Надавши заяву 27.09.2015 року про розгляд справи за відсутністю представника відповідачів за основним позовом, [PERSON] вказувала, що заперечує про стягнення процентів в сумі 52086,64 грн., так як розрахунок процентів зроблений невірно. Надавши розрахунок процентів, які повинні бути стягнути із [PERSON] вказує, що вони збільшені банком і до стягнення повинно бути лише 9589,47 грн. До даної заяви представником були додані квитанції про сплату процентів з боку [PERSON] за період з 26.06.2013 року по 28.08.2014 року. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що, позовні вимоги ПАТ «Дельт Банк» підлягають частковому задоволенню, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як встановлено матеріалами справи, 27 вересня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 38ДС/015/К09/2006-1СК, за яким остання отримала кредит у розмірі 80 000 доларів США та прийняла на себе зобов'язання повернути його в строк до 26 вересня 2011 року і сплачувати відсотки у розмірі 13,75% річних за користування ним у строки, встановлені цим договором (а.с.5-10). До даного кредитного договору між ВАТ «Кредитпромбанк» і [PERSON] були укладені додаткові угоди. Так відповідно додаткової угоди № 1 від 12.11.2008 року, був змінений п.3.1 кредитного договору, в частині погашення заборгованості за кредитом у встановлені періоди у конкретному розмірі та приведений графік сплати заборгованості за кредитом (а.с.13-14). Відповідно додаткової угоди № 2 від 17.02.2009 року були внесені зміни до пункту 1.6 кредитного договору, в частині процентної ставки у разі не виконання або виконання зобов'язання не в повному обсязі (а.с.15-16). Відповідно до додаткової угоди № 3 від 19.03.2009 року була встановлена черговість погашення заборгованості за кредитом (а.с.17-19). Відповідно до додаткової угоди № 3 від 30.09.2010 року, була встановлена дата повернення кредиту в строк не пізніше 25 вересня 2015 року. При цьому у п.11 додаткової угоди зазначено про сплату позичальником Банку комісії за перегляд умов кредитування з ініціативи клієнта, у зв'язку зі зміною кінцевої дати погашення кредиту у розмірі 100 грн. в день підписання даної Додаткової угоди (а.с.20-22). Відповідно до додаткової угоди № 4 від 05.11.2010 року були змінені умови кредитування і як зазначено у п.11 Угоди, позичальник зобов'язується сплати Банку комісію за проведення операції щодо зміни умов за ініціативою клієнта у розмірі 200 грн.(а.с.23-25). При цьому, сторонами були складені та підписані графіки погашення кредитної заборгованості, відповідно до додаткових угод (а.с.27-29). Як поручитель по виконанню [PERSON] своїх договірних зобов'язань по кредиту виступила [PERSON], з якою ВАТ «Кредитпромбанк» 27 вересня 2006 року уклав договір поруки № 38ДС/012/П09/2006-1СК. За умовами цього договору [PERSON] (поручитель) взяла на себе зобов'язання перед ВАТ «Кредитпромбанк» (кредитором) відповідати за зобов'язаннями [PERSON] (позичальника), які виникають з умов кредитного договору № 38ДС/015/К09/2006-1СК від 27 вересня 2006 року, в повному обсязі цих зобов'язань (а.с.30-32). До даного Договору поруки було також укладено ряд додаткових угод. Так, відповідно до додаткової угоди № 1 від 17.02.2009 року були внесені зміни до п.1.2 Договору поруки, в частині строку повернення кредиту, відповідальності за порушення строків погашення кредиту (а.с.33-34). Згідно до додаткової угоди №№ 3,4 від 30.09.2010 року і 05.11.2010 року відповідно, зазначено про наявність заборгованості за кредитом на день укладання угод в розмірі 44997,08 доларів США і 44247,13 доларів США, про сплату пені у розмірі, що дорівнює подвійній процентній ставці, визначеній Кредитним договором та Додатковими угодами, у разі прострочки поручителем строку виконання зобов'язань (а.с.35-36,37-38). ПАТ «Кредитпромбанк» є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк», зміна найменування юридичної особи проведена 23 лютого 2010 року, на підставі рішення позачергових Загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк». 15 березня 2010 року проведено державну реєстрацію нової редакції Статуту ПАТ «Кредитпромбанк» від 23.02.2010 року, і НБУ України внесено відповідні зміни щодо найменування банку до Державного реєстру банків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч.1 ст. 192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.п. 3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. При цьому, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Натомість, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України було видано Відкритому акціонерному товариству «Кредитпромбанк» банківську ліцензію № 174 від 24 вересня 2001 року та дозвіл № 174-2 від 11 вересня 2003 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", зокрема на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету, на який посилається відповідач (позивач) [PERSON], індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. У якості підстави для визнання договору недійсним [PERSON] посилалася також на порушення одного із принципів цивільно-правових відносин, принципу справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 1 ст. 1056 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одночасно, згідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Як вбачається з матеріалів справи, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов`язань по договору. А тому доводи [PERSON] про те, що їй не було надано інформації щодо умов кредитування, суд вважає надуманими. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як на час укладення кредитного договору, додаткових угод до кредитного договору, так і протягом дії цього договору та додаткових угод [PERSON] була згодна з умовами договору. Відповідач (позивач) був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування. Позивачем не доведено, що умови договору є несправедливими. За викладених обставин, судом встановлено відсутність підстав для визнання кредитного договору та додаткових угод до нього, недійсними, тому в даній частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Розглядаючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банка» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, суд виходить з наступного. Позивач (відповідач) ПАТ «Дельта Банк», як покупець придбав, а ПАТ «Кредитпромбанк», який є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк», як продавець, продав за договором купівлі-продажу від 26.06.2013 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за № 1441 право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором № 38ДС/015/К09/2006-1СК (а.с.42-48). Таким чином відповідно до зазначеного Договору про право вимоги ПАТ «ДельтаБанк» набув право вимоги по кредитному договору № 38ДС/015/К09/2006-1СК від 27.09.2006 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 28.08.2014 року загальна сума заборгованості за Кредитним договором № 8_38ДС/015/К09/2006, складає: 35032,16 доларів США, що згідно курсу НБУ (100 доларів США-1343,7484 грн.), складає 470744,09 грн., в тому числі: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 31155,94 доларів США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 418657,45 гривень; - відсотків в розмірі 3876,22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 52086,64 гривень. У своїх запереченнях відповідач (позивач) [PERSON], а також її представник [PERSON] у своєї заяві від 27.08.2015 року зазначала, що не згодна з розрахунком відсотків в розмірі 52086,64 грн., які надані Банком. Посилаючись на норми ст.. 514 ЦК України, вказувала, що Банк повинен був розрахувати проценти за період з 26.03.2013 року по 28.08.2014 року і їх розмір складає 713,64 доларів США, що по курсу НБУ станом на 28.08.2014 року складає 9589,47 грн. Позивач (відповідач) представник ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні відмовився пояснювати яким чином був зроблений розрахунок відсотків за кредитним договором, який є в матеріалах справи. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд бере за основу розрахунок відсотків, який був наданий відповідачем (позивачем) [PERSON] та її представником [PERSON], і вважає, що він відповідає діючому законодавству. Відповідно до ст..514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд вважає, що для розрахунку відсотків повинен враховуватися період з 26.06.2013 року (договір купівлі-продажу прав вимоги) по 28.08.2014 року (дата розрахунку банком заборгованості) і сума відсотків складає 2954,36 доларів США. За вказаний період [PERSON] внесла Банку суму 2240 доларів США, що підтверджується наданими банківськими квитанціями, тому різниця складає 713,64 доларів США,що за курсом НБУ станом на 28.08.2014 року складає 9589,47 грн. Таким чином, з урахуванням викладеного загальна заборгованість за Кредитним договором № 8_38ДС/015/К09/2006, складає 428 246,92 грн., в тому числі: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 31155,94 доларів США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 418 657,45 гривень; - відсотків в розмірі 713,64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 9 589,47 гривень. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тому належним виконанням зобов'язань за Кредитним договором є оплата кредиту, відсотків, комісії в тому розмірі, в ті терміни, і в тій валюті, як було передбачено договором. Згідно п.1 ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Свої зобов'язання за кредитним договором по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів відповідач не виконав у повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість складає 428 246,92 грн. Позовні ж вимоги в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з відповідачки (позивачки) [PERSON] на думку суду не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору поруки № 38ДС/012/П09/2006-1СК від 27 вересня 2006 року та додатковими угодами до цього договору, [PERSON] поручилась перед ПАТ «Дельта Банк» за виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 38ДС/015/К09/2006-1СК від 27.09.2006 року, яким боржник [PERSON] зобов'язана щомісячно частинами повертати кредит та сплачувати проценти в розмірах та строки, що передбачені графіками повернення кредиту. Як вбачається із п.3.1 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором. Згідно наданого Банком розрахунку, прострочення зі сплати чергових щомісячних платежів мало місце ще станом на 30.06.2013 року, а саме сума заборгованості (простроченої) в розмірі 7120,70 доларів США. Дані обставини свідчать про те, що про порушення своїх прав ПАТ «Дельта Банк» дізнався ще 30.06.2013 року, коли не отримав у повному обсязі черговий щомісячний платіж. Частиною 4 статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язані дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами відповідно до ч.1 ст.252 ЦК України. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який зазначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В договорі поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктом 3.1 цього договору встановлено, що вона діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором. Позовні вимоги до поручителя [PERSON] Банком заявлені у січні 2015 року (а.с.2-4), тобто після спливу шості місяців від дня строку виконання зобов'язання, передбаченого графіком повернення кредиту та спливу процентів за кредитним договором. Як встановлено у судовому засіданні погашення кредиту повинно відбуватися саме черговими платежами згідно із графіком погашення, і сплата процентів також встановлена щомісячно, саме із порушення цих щомісячних строків платежів наполягав Банк і вказував їх, як підставу своїх позовних вимог, використовуючи своє право на дострокове повернення кредиту. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-11цс13 вказано, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в Ухвалі суду від 30.04.2014 року по справі № 6-11745св14, оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. При таких обставинах, обчислення початку перебігу строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України для стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] починається з моменту несплати боржником [PERSON] чергового щомісячного платежу, тобто з 30.06.2013 року, коли згідно з наданого Банком розрахунку виникла прострочена заборгованість. Згідно з правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, зазначено, що аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61,64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст..251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З підстав наведеного суд вважає, що поруку припинено на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а відповідно, відсутні підстави для солідарного стягнення заборгованості з поручителя. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Як встановлено ст. 79 ЦПК України до судових витрат належить судовий збір та витрати пов'язанні з розглядом справи, зокрема, витрати на інформаційне-технічне забезпечення. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню сплачені ПАТ «Дельта Банк» при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №8_38ДС/015/К09/2006-1СК від 27 вересня 2006 року, витрати по оплаті судового збору в сумі 3654 гривень. Крім того, з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд майнового спору про визнання недійсним кредитного договору №8_38ДС/015/К09/2006-1СК від 27 вересня 2006 року, в сумі 243,60 грн. З ПАТ «Дельта Банк» підлягає стягненню сплачений [PERSON] при зверненні до суду судовий збір в сумі 243,60 грн. про визнання припиненим договору поруки № 38ДС/012/П09/2006-1СК від 27.09.2006 року.

Outcome: partial