Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Представник Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 99390,68 гривень вказуючи, що 17.04.2007 року між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та [PERSON] (далі - відповідач) укладено кредитний договір № 9073, відповідно до умов якого позивач видав відповідачу кредит у сумі 140 000,00 гривень, строком на 5 років до 17.04.2012, зі сплатою 24 % річних. Пунктом 5.1 цього договору встановлено, що при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит позичальник сплачує подвійні проценти за кожен місяць запізнення по сплаті, до повного повернення суми кредиту. Пунктом 4.1 цього договору передбачено, що договір набуває чинності після підписання його сторонами та надання позичальнику кредиту (частини кредиту) та діє до повного повернення позичальником суми по кредиту і сплати належних процентів за користування кредитом (а при неповерненні в строк кредиту - і підвищених процентів). Згідно договору поруки № 9073 від 17.04.2007 за виконання відповідачем зобов'язань за вищевказаним кредитним договором поручилися [PERSON] та [PERSON]. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов вищевказаного кредитного договору рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 13.04.2009 у справі №2-1397/09 задоволено позов Запорізької обласної кредитної спілки "Довіра" до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення з цих осіб наступних сум: 236 000,00 грн. - основного боргу (140 000,00 грн. - неповерненої суми кредиту, 48000,00 грн. - відсотки за користування кредитом, 48 000,00 грн. - підвищені відсотки за запізнення сплати процентів за користування кредитом)', 1 700,00 грн. - судового збору; 30,00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення., всього 237 730,00 грн. На підставі цього судового рішення було видано виконавчий лист №2-1397/09р., який пред'явлено до виконання 15.03.2010. Відповідно до ухвали від 27.02.2012 Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №0814/2542/2012 (номер провадження 6/0814/86/2012) у зв'язку з надходженням (07.02.2012) на адресу стягувана постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим документом, від 18.03.2010, без оригіналу виконавчого листа, видано дублікат виконавчого листа. Цей виконавчий лист надійшов до Ленінського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області та перебував на виконанні до 26.04.2017, після чого був повернутий на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, безрезультатність заходів щодо розшуку такого майна, здійснених виконавцем відповідно до цього Закону. На цей час виконавчий документ повторно пред'явлено до виконання. Станом на момент подачі цього позову вищевказане судове рішення відповідачем та іншими боржниками не виконано. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3-х % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Представник позивача вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 ЦК України. Тобто, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє кредитора права на стягнення з відповідачів інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, наявність невиконаного відповідачами судового рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя, від 13.04.2009, не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання зобов'язання з 3-х річним обмеженням, які передували подачі цього позову. Відповідно до розрахунку сума інфляційних втрат за 3 роки (з 08.08.2015 по 08.08.2018) від простроченої суми (237 730,00 грн.) складає 77975,44грн., а сума 3% річних - 21415,24 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» суму грошових коштів у розмірі 77 975,44грн. (інфляційні втрати) та 21 415,24 грн. (3% річних), а всього 99390,68 гривень. У судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з підстав викладених у ньому та на підставі наданих суду письмових доказів. Представник відповідача до початку судового засідання надав суду зустрічну позовну заяву про визнання припиненим договору поруки, після чого письмово просив суд залишити зустрічний позов без розгляду. Ухвалою суду від 14.11.2018 року зустрічна позовна заява залишена без розгляду. У судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити позивачу у позові у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Представник відповідача зазначив, що відповідно до умов договору, кредит надавався відповідачу строком до 17.04.2012 року, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом у серпні 2018 року, тобто поза межами строків позовної давності. Тому у задоволенні позову слід відмовити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового розгляду було встановлено, що 17.04.2007 року між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та [PERSON] (далі - відповідач) укладено кредитний договір № 9073, відповідно до умов якого позивач видав відповідачу кредит у сумі 140 000,00 гривень, строком на 5 років до 17.04.2012, зі сплатою 24 % річних. Пунктом 5.1 цього договору встановлено, що при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит позичальник сплачує подвійні проценти за кожен місяць запізнення по сплаті, до повного повернення суми кредиту. Пунктом 4.1 цього договору передбачено, що договір набуває чинності після підписання його сторонами та надання позичальнику кредиту (частини кредиту) та діє до повного повернення позичальником суми по кредиту і сплати належних процентів за користування кредитом (а при неповерненні в строк кредиту - і підвищених процентів). Згідно договору поруки № 9073 від 17.04.2007 за виконання відповідачем зобов'язань за вищевказаним кредитним договором поручилися [PERSON] та [PERSON]. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов вищевказаного кредитного договору рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 13.04.2009 у справі №2-1397/09 задоволено позов Запорізької обласної кредитної спілки "Довіра" до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення з цих осіб наступних сум: 236 000,00 грн. - основного боргу (140 000,00 грн. - неповерненої суми кредиту, 48000,00 грн. - відсотки за користування кредитом, 48 000,00 грн. - підвищені відсотки за запізнення сплати процентів за користування кредитом)', 1 700,00 грн. - судового збору; 30,00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення., всього 237 730,00 грн. На підставі цього судового рішення було видано виконавчий лист №2-1397/09р., який пред'явлено до виконання 15.03.2010. Відповідно до ухвали від 27.02.2012 Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №0814/2542/2012 (номер провадження 6/0814/86/2012) у зв'язку з надходженням (07.02.2012) на адресу стягувана постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим документом, від 18.03.2010, без оригіналу виконавчого листа, видано дублікат виконавчого листа. Цей виконавчий лист надійшов до Ленінського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області та перебував на виконанні до 26.04.2017, після чого був повернутий на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, безрезультатність заходів щодо розшуку такого майна, здійснених виконавцем відповідно до цього Закону. На цей час виконавчий документ повторно пред'явлено до виконання. Станом на момент подачі цього позову вищевказане судове рішення відповідачем та іншими боржниками не виконано. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Таким чином, у справі, яка розглядається, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачів інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України. А правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Як зазначив ВС у своєму висновку, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Таке рішення не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦКУ (інфляційних втрат та 3% річних). Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. За таких обставин суд вважає нарахування позивачем наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК є є цілком обґрунтованим. Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим. Зважаючи на викладене, суд вважає, що твердження представника відповідача про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв'язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача повністю знайшли своє обґрунтування у судовому засіданні і тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved