Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, відповідно до якої просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] .В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є батьком відповідача, який на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, однак фактично не проживає в цій квартирі з 2016 року. Його особисті речі у квартирі відсутні, він не сплачує комунальні рахунки, не приймає участі у виконанні робіт з поточного ремонту квартири. Оскільки відповідач, не проживає у жилому приміщенні понад один рік, позивач просить задовольнити позовні вимоги, усунити перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням провести судове засідання за його відсутністю. Позовні вимоги просив задовольнити. Не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації та публікацією судових викликів на офіційному веб-сайті "Судова влада". За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України, та дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного. На підставі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №099-99.02-15396 від 01.07.2021 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.05.2001 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1998 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту №168 від 20.04.2017 року та довідки від 24.04.2017 року, виданих КК "Східна" [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою не мешкає з 2015 року. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України,ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, відповідно до ст.405 ЦК України, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу вищенаведених норм права суд дійшов висновку, що визнання власника житла, особою яка втратила права користування цим житлом, є порушенням права його власності на це житло, що є неприпустимим, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволені даного позову. Суд також зауважує, що відповідач по справі є не тільки членом сім`ї власника частини квартири [PERSON] , а є, як зазначено вище, співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , тому на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, щодо права користування квартирою, яка належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, не поширюються вимоги ст. 405 ЦК України, внаслідок чого суд відхиляє посилання позивача на дану норму права при вирішені спору по суті. Також суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження даною квартирою, що є також підставою для відмови у задоволенні позову. Факт наявності труднощів несення позивачем додаткових витрат зі сплати комунальних послуг, перешкод для отримання житлових соціальних пільг не є перешкодами у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою в сенсі вищевказаних норм права, тому суд відхиляє при вирішенні спору по суті дані ствердження позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. Враховуючи вищевикладене суд відмовляє у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed