Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], що діє в своїх інтересах та від імені [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ГУ ДМС в Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське міське відділення №7860 ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №1848, відповідно до умов якого Банк надав їй кредит в сумі 1 749 711, 00 грн., а [PERSON] зобов'язалась повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 20, 5 % в строк до 19 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором відповідно до іпотечного договору від 19 серпня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Банком, ВАТ «Ощадбанк» було прийнято в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною пл. 40, 6 кв. м., житловою пл. 29, 6 кв. м., що належить відповідачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. 19 серпня 2008 року за реєстровим № 2346. Також в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором відповідно до іпотечного договору від 19 серпня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Банком, ВАТ «Ощадбанк» було прийнято в іпотеку 385/1000 частин квартири спільного заселення за [ADDRESS], загальною пл. 127, 1 кв. м., житловою пл. 76, 4 кв. м., що належить відповідачці на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 30 вересня 2003 року за реєстровим № 3-2382. Однак, у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2009 року з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 938 510, 02 грн., а також судові витрати у розмірі 1 730, 00 грн. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2013 року з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто донараховані відсотки та неустойку у розмірі 1 455 466, 52 грн., а також суму судового збору у розмірі 3 219, 00 грн. Вказані рішення суду виконані не були, а станом на 11 червня 2015 року заборгованість [PERSON] перед Банком складає 7 303 560, 34 грн., з яких: 1 749 711, 00 грн. - сума простроченого основного боргу; 2 387 801, 94 грн. - сума прострочених процентів за користування кредитом; 19, 98 - комісія за резервування коштів на невиконану частину ліміту кредитної лінії; 863 364, 40 грн. - пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 11 червня 2012 року по 11 червня 2015 року; 1 264 558, 90 грн. - пеня за прострочені проценти за період з 11 червня 2012 року по 11 червня 2015 року; 502 937, 75 грн. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом; 448 888, 91 грн. - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів; 86 277, 46 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту. Таким чином, зважаючи на невиконання [PERSON] зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач просить суд стягнути вищевказану заборгованість за кредитним договором за рахунок предметів іпотеки, а також виселити відповідачів з вказаних приміщень та зняти їх з реєстраційного обліку. Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем її реєстрації згідно вимог ст. 74 ЦПК України, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення їй судової повістки. Відповідачка [PERSON], що діє в своїх інтересах та від імені [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем її реєстрації, причини неявки до суду не повідомляла. Представники третіх осіб органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ГУ ДМС в Одеській області у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представника позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). На підставі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське міське відділення №7860 ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №1848, відповідно до умов якого Банк надав їй кредит в сумі 1 749 711, 00 грн., а [PERSON] зобов'язалась повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 20, 5 % в строк до 19 серпня 2018 року. Відповідно до п. 5.2 кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобовязується сплатити на користь Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня від суми платежу за кожен день прострочення. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Ощадбанк» були укладені іпотечні договори від 19 серпня 2008 року, згідно з якими Банк прийняв в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною пл. 40, 6 кв. м., житловою пл. 29, 6 кв. м., що належить відповідачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. 19 серпня 2008 року за реєстровим № 2346; та 385/1000 частин квартири спільного заселення за [ADDRESS], загальною пл. 127, 1 кв. м., житловою пл. 76, 4 кв. м., що належить відповідачці на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 30 вересня 2003 року за реєстровим № 3-2382. Також судом встановлено, що Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши [PERSON] суму кредиту у визначеному договором розмірі. В свою чергу [PERSON] зобов'язання за кредитним договором не виконувала неналежним чином, внаслідок чого у неї утворилась прострочена заборгованість. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2009 року з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 938 510, 02 грн., а також судові витрати у розмірі 1 730, 00 грн. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2013 року з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто донараховані відсотки та неустойку у розмірі 1 455 466, 52 грн., а також суму судового збору у розмірі 3 219, 00 грн. Вказані рішення суду виконані не були, а станом на 11 червня 2015 року заборгованість [PERSON] перед Банком складає 7 303 560, 34 грн., з яких: 1 749 711, 00 грн. - сума простроченого основного боргу; 2 387 801, 94 грн. - сума прострочених процентів за користування кредитом; 19, 98 - комісія за резервування коштів на невиконану частину ліміту кредитної лінії; 863 364, 40 грн. - пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 11 червня 2012 року по 11 червня 2015 року; 1 264 558, 90 грн. - пеня за прострочені проценти за період з 11 червня 2012 року по 11 червня 2015 року; 502 937, 75 грн. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом; 448 888, 91 грн. - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів; 86 277, 46 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Згідно ст. 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти в строк та у порядку встановленому Кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому згідно ст. 1048 ЦК України. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 6.1 Іпотечних договорів іпотекодержатель набуває право стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов'язань за кредитним договором або за цими договорами. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, або за договором між іпетекодавцями та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Згідно з п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Вищевказане підтверджується також висновком ВСУ від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15. Тому, суд при винесенні рішенні не керується положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судом також встановлено, що Банк направляв відповідачам листи-вимоги від 17 лютого 2015 року про усунення порушень кредитного договору та попередив відповідачів про звернення стягнення на предмети іпотеки у разі не усунення даних порушень. Однак, [PERSON] вимоги Банку не виконала. Згідно довідки-виписки із домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 08 серпня 2013 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та неповнолітній [PERSON] Однак, судом встановлено, що вищевказані особи були зареєстровані в квартирі 11 листопада 2010 року, тобто після укладення [PERSON] іпотечних договорів. Крім того, а ні [PERSON], а ні неповнолітній [PERSON] не є власниками вищевказаної квартири. Таким чином, позовні вимоги Банку в частині звернення стягнення на предмети іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] та 385/1000 частин квартири [ADDRESS], є обґрунтованими. Згідно п. 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). В той же час, нормами ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено право позивача на звернення до суду з позовними вимогами про виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 109 Житлового Кодексу УРСР встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Однак, відповідно до правової позиції, викладеної в Листі Верховного Суду - Судова палата у цивільних справах Верховного Суду від 07 жовтня 2010 року «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.)», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. В пункті 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Таким чином, законом передбачено, що місячний строк для добровільного виселення встановлюється з дня отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Як встановлено у судовому засіданні, повідомлення про порушення умов кредитного договору, необхідність достроково повернути кредит, сплатити відсотки, штрафні санкції та застереження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання було направлено відповідачам 17 лютого 2015 року, тобто до прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не після прийняття такого рішення. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині виселення відповідачів з квартири №16 та квартири [ADDRESS], а також зняття їх з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок невиконання [PERSON] умов кредитного договору позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654, 00 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають солідарному стягненню з відповідачів. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial