Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в інтересах [PERSON], у якому просить визнати недійсними договір про розподіл ідеальних частин квартири [ADDRESS] від 16 серпня 2004 року, договір дарування частини зазначеної квартири від 16 серпня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі-продажу цієї квартири від 22 вересня 2005 року, укладений між відповідачами; скасувати реєстрацію права власності на зазначену квартиру; скасувати заяву [PERSON] про згоду на продаж частини квартири [ADDRESS] малолітнього сина [PERSON] від 1 липня 2005 року. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2011 року було ухвалено скасувати розпорядження органу приватизації ДК "ЛОРТА" про передачу житла у приватну спільну сумісну власність сім'ї [PERSON] від 10.03.2004 р. за № 339 та визнати недійсним свідоцтво про право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Підставою для винесення слугувало те, що приватизація спірної квартири була проведена з порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки [PERSON] не підписував та не подавав заяви на приватизації. Ухвалою апеляційного суду Львівської області зазначене рішення було залишено в силі. Таким чином, всі вищевказані правочини укладені з порушенням ст. 215 ЦК України. В зв'язку із наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеному, просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник проти позову заперечили, подали письмову заяву, в якій просять до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності /а.с.46/, при цьому додатково пояснивши, що [PERSON] мав намір відчужити свою частку квартири [ADDRESS] своєму синові [PERSON] Крім того, договір купівлі-продажу, який був укладений між відповідачами не може бути розірваний на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, оскільки позивач мала звернутися до суду з віндикаційним позовом в порядку ст.ст. 387,388 ЦК України. В зв'язку з вказаним, просять у позові відмовити. Суд ухвалив розглядати справу без участі відповідача [PERSON] та представника третьої особи, які належним чином повідомлялися про час і місце судових засідань, проте до суду не з'явилися, заперечень не подали, проте матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки та її представника, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №№ 2-0-36/11 та 2-372/11, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції чинній на момент укладання договорів) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ст. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно витягу з протоколу № 40 спільного засідання адміністрації та профкомітету ДК «Лорта» від 20.04.1999 р. прийнято рішення про надання квартири [ADDRESS] [PERSON] на сім'ю з двох осіб: він та дружина. 15.06.1999 р. на підставі вищезгаданого рішення [PERSON] видано ордер № 388 на право зайняття ним та дружиною [PERSON] кв. [ADDRESS] Згідно довідки про склад сім'ї станом на 15.03.2004 р. в [ADDRESS] було зареєстровано троє осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] На підставі розпорядження органу приватизації № 339 від 10.03.2004 р. [PERSON] [PERSON], [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], реєстрація права власності за вказаними особами здійсненна 22.03.2004 року. 16.08.2004 року між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про розподіл ідеальних частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1302 /а.с.12/. Згідно умов зазначено договору за [PERSON], [PERSON] та їх сином [PERSON] було визначено по 1/3 ідеальній частині права власності на спірну квартиру. Також, 16.08.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1304 /а.с.13/, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] подарував відповідачці 1/3 частину спірної квартири. 22.04.2004 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1509 /а.с.15/. Згідно умов якого відповідачка продала [PERSON] спірну квартиру. Всі вищезазначені обставини вже були встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2011 року у цивільній справі № 2-372/11 за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до ДК «ЛОРТА», ДЖКП ДК «ЛОРТА» (треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПТ «Профіт») про скасування розпорядження від 10.03.2004 року № 339 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] і тому ці обставини не підлягають доказуванню в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а саме рішення суду від 22.06.2011 року має преюдиціальне значення при вирішенні даної справи. Так, зазначеним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2011 року було ухвалено скасувати розпорядження органу приватизації ДК "ЛОРТА" про передачу житла у приватну спільну сумісну власність сім'ї [PERSON] від 10.03.2004 р. за № 339 та визнати недійсним свідоцтво про право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Підставою для винесення слугувало те, що приватизація спірної квартири була проведена з порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки [PERSON] не підписував та не подавав заяви на приватизації. Підстави набуття права власності чітко визначені законодавством України. За таких обставин, суд приходить до переконання, що на момент укладання 16.08.2004 року договорів про розподіл ідеальних частин квартири та дарування частини квартири [ADDRESS] не був співвласником зазначеної квартири, оскільки не набував на неї право власності у встановленому законом порядку, а відтак в нього не було ніяких прав на розпорядження спірною квартирою, якими наділений лише власник в силу ч. 1 ст. 319 ЦК України. Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно акту амбулаторної судово - психіатричної експертизи №649 від 18.08.2006 року [PERSON] виявляє ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку у вигляді помірно - вираженого психоорганічного синдрому та емоційно-вольових розладів. Наявні в його психічному статусі симптоми інтелектуально - містичного зниження, емоційно-вольових розладів, порушення критики до передбачення чи планування власних дій, істотно впливають на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24.11.2006 року [PERSON] визнано обмежено дієздатним, встановлено піклування та піклувальником призначено [PERSON] А відтак [PERSON] не міг захистити своє порушене право у суді у визначені строки. З урахуванням наведеного рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2011 року був поновлений строк позовної давності та визнано недійсним свідоцтво про право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зазначене рішення вступило в закону силу 05.07.2012 року з моменту оголошення ухвали апеляційного суду Львівської області, саме тоді позивачу стало достовірно відомо про порушення прав її підопічного [PERSON], як наймача спірної квартири. З даним позовом позивач звернулася до суду 18.02.2013 року. За таких, обставин суд приходить до висновку, що позивачем не був пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду з підстав зазначених у ньому. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договорів від 16.04.2004 року недійсними підлягають задоволенню, оскільки зазначені договори укладенні з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, тому що [PERSON] ніколи не набував права власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку, а відтак в нього не було ніяких прав на розпорядження зазначеною квартирою. Також, підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири укладеного між [PERSON] та [PERSON] з наступних підстав. [PERSON] не мала права відчужувати квартиру [ADDRESS], оскільки набула права власності на 2/3 частини цієї квартири з порушенням чинного законодавства, тому щ 1/3 частина квартири була набута нею з порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а інша 1/3 частини була отримана в дар з порушенням вимог ЦК України, про що зазначалося вище. Суд вважає безпідставним твердження відповідача про те, що договір купівлі-продажу квартири не може бути розірваний на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, оскільки на її думку позивач мала звернутися до суду з віндикаційним позовом в порядку ст.ст. 387,388 ЦК України, з огляду на таке. Зі змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» випливає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У ст. 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких не дійсний правочин не створює юридичних наслід ків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з мо менту його вчинення та не породжує тих юри дичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Разом із тим відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України за гальні наслідки недійсності угоди застосовують ся, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Нормами ЦК України передбачені і інші засади захисту права власно сті, зокрема, ст. 387 цього Кодексу надано влас нику право витребувати майно із чужого неза конного володіння. Проте, з аналізу ст.ст. 387,388 ЦК України слідує, що лише власник має витребувати майно із чужого неза конного володіння. Як було достовірно з'ясовано, [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], а відтак у позивача відсутні підстави для звернення до суду з віндикаційним позовом. За таких обставин, позивач правильно вибрала спосіб захисту прав свого підопічного, звернувшись з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу квртири з підстав зазначених у ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, оскільки в результаті укладання договору купівлі-продажу були порушенні права [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS]. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Проте, відповідачка [PERSON] з дитиною продовжують жити у спірній квартирі, відповідач [PERSON] ніколи не вселявся у цю квартиру, ці обставини визнані всіма учасниками судового процесу, і тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Все наведене свідчить про те, що договір-купівлі продажу квартири не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені зазначеним договором. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири підлягає задоволенню, оскільки зазначений договір укладений з порушенням вимог ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON], то ця вимога є похідної від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Беручи до уваги, що суд задовольнив основну вимогу, то вимога про скасування реєстрації права власності на квартиру також підлягає задоволенню. Разом з тим, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовної вимоги про скасування заяви [PERSON] про згоду на продаж частини квартири [ADDRESS] малолітнього сина [PERSON] від 1 липня 2005 року /а.с.14/ слід відмовити, оскільки зазначена заява сама по собі не створює ніяких прав та обов'язків для позивача та її підопічного, та ніяким чином не порушує їх інтереси, а відтак спосіб у який позивач звернулася за захистом прав свого підопічного не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. За таких обставин, у задоволені зазначеної вимоги слід відмовити. Крім того, з відповідачів в доход держави слід стягнути 229 грн. 40 коп. судового збору в рівних частках, тобто по 114 грн. 70 коп. з кожного

Outcome: partial