Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору без номера від 26.10.2009 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% в місяць на залишок заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, у подальшому з збільшенням кредитного ліміту до 6300,00грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.03.2020 має заборгованість у загальній сумі 206170,41 грн, яка складається з наступного: 5697,97 грн - заборгованість за тілом кредита, 198090,10 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 2382,34грн- нарахована пеня, але прохає про стягнення заборгованості за в сумі 133674,13грн,яка складається з наступного: 5697,97грн- заборгованість за кредитом, 127976,16грн- заборгованість по процентам за користування кредитом, 119941,96грн. - заборгованість за пенею за період з 26.10.2009- по 31.08.2019року та сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися,але звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечували, прохали врахувати правовоу позицію яка висловлена у подібних правовідносинах Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019року по справі № 342/180/17. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів по справі. Також у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 жовтня 2009 року відповідач підписав анкету-заяву про оформлення на своє ім`я кредитної картки з кредитним лімітом у розмірі 300 грн (а.с. 24). У цій заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 26.10.2009 відповідач станом на 31.03.2020 має заборгованість у загальній сумі 206170,41 грн, яка складається з наступного: 5697,97 грн - заборгованість за тілом кредита, 198090,10 грн - заборгованість за відсотками, 2382,34грн- нарахована пеня, але прохає про стягнення заборгованості в сумі 133674,13грн,яка складається з наступного: 5697,97грн- заборгованість за кредитом, 127976,16 грн- заборгованість по процентам за користування кредитом, за період з 26.10.2009- по 31.08.2019року та сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 2102,00 грн. (а.с. 8-13). Із встановлених обставин вбачається (і це не заперечувалося стороною відповідача), що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач - споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні отримати виданий йому кредит та сплату процентів за його користування. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 5697,97 грн підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, а також заборгованості за пенею і відсотками, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Представник позивача, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, пені, комісії та штрафів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 26.10.2009, посилався Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 26-31). Зазначеними документами визначаються: пільговий період користування коштами, процентна ставка; права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку; відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування тощо. Проте судом встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг не засвідчені належним чином та не містять підпису боржника, а тому не можуть вважатися належним та допустимим доказом. Так само не засвідчена належним чином та не містить підпису позивача графа № 5 заяви відповідача від 26.10.2009 під назвою Банківські послуги (як і наступна остання графа заяви Відмітки банку ), якою визначені умови кредитування: вид картки, процентна ставка, пільговий період тощо. Підпис відповідача стоїть лише під графою Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку , яка йде після графи № 4 Додаткові відомості та передує графі № 5 під назвою Банківські послуги , у той час як наступні графи заяви відповідачем не підписувалися, а отже підстави ствержувати, що відповідач була ознайомлена з графою № 5, якою визначаються умови кредитування, при тому, що сам він це заперечував, у суду відсутні. Додана до позову роздруківка Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а так само графа № 5 анкети-заяви відповідача від 26.10.2009 під назвою Банківські послуги , якою визначені умови кредитування, не містять будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача із саме цими за змістом Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та графою Банківські послуги анкети-заяви, у той час як вказана графа в частині зазначення умов кредитування заповнена від руки, що не виключає її заповнення працівником банку самостійно без відома відповідача вже після оформлення кредитної картки. При цьому у заяві [PERSON] від 26.10.2009 зазначається, що частиною цього кредитного договору також є Тарифи банку, проте останні до позову не додаються взагалі. Таким чином, не підписана боржником роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві завіреної підписом відповідача домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та заява не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів від 12.05.1991). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів , прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, який суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з відповідачем АТ КБ "Приватбанк"дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З досліджених матеріалів справи вбачається, що підпис [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг і графою № 5 Баківські послуги анкети-заяви від 26.10.2009 відсутній, представник відповідача у своїй заяві також зазначив, що з умовами надання кредиту, зокрема розміром та порядком нарахування процентів, комісії, штрафів тощо [PERSON] ознайомлена не була, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.10.2009 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 02.09.2014 на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з п. 2 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. 30 квітня 2018 року Президентом підписано наказ Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України Про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей . Згідно з цим наказом 30.04.2018 з 14.00 год. розпочато операцію Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій і Луганській областях, відповідно до плану операції Об`єднаних сил. Отже, 30 квітня 2018 року антитерористична операція завершилася. Таким чином, банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в сукупності за період з 14.04.2014 по 30.10.2018. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 49). Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015, м. Кремінна Луганської області віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, відповідач є суб`єктом Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції , відносно якого на підставі ст. 2 зазначеного Закону встановлено заборону щодо нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання кредитних зобов`язань. Також комерційним банкам Національним Банком України надані роз`яснення у листі № 18-112/62138 від 27.10.2014, відповідно до яких банки зобов`язані у період проведення антитерористичної операції скасувати штрафні санкції за кредитами громадянам України, які проживають або переселилися з населених пунктів у зоні АТО, а також юридичним особам та підприємцям в зоні АТО. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, пені та комісії і штрафів у загальному розмірі 133674,13 грн задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом Про судовий збір ). Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2102 грн підтверджується платіжним дорученням від 12.06.2020 (а.с. 43). Враховуючи те, що задоволено 4,26 % позовних вимог (5697,97 грн х 100% / 133674,13 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 89,54 грн - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2102 грн х 4,26% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial