Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом і просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме будинком [ADDRESS], які чинить [PERSON], шляхом визнання його таким, що втратив право користування вказаним будинком; стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат [PERSON] підтримали позовну заяву та просили її задовольнити. Вказали, що позивачу на праві власності належить будинок в [ADDRESS] з 1987 року. У вересні 2005 року до позивача звернулась знайома з проханням надати дозвіл на тимчасову реєстрацію її сина [PERSON] Він в будинку позивача ніколи не проживав, речей не зберігає, за комунальні послуги не сплачує. Відповідач не проживає в будинку позивача з моменту реєстрації. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на ці обставини, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, про що 19.11.2018 року Орджонікідзевським міським судом постановлена відповідна ухвала. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності з 24.04.1987 року належить будинок та прибудинкові споруди за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок. В своєму будинку позивач постійно проживає та зареєстрована з 1987 року. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] є єдиним власником будинку [ADDRESS]. У вересні 2005 року до позивача звернулась знайома з проханням надати дозвіл на тимчасову реєстрацію її родича - [PERSON]. 28.05.2005 року з дозволу позивача в її будинку [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON], [INFO]. Відомості про його реєстрацію були внесені до домової книги позивача у реєстраційному відділі виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою від 29.08.2018 року. При реєстрації відповідач, який не був близьким родичем чи членом сім'ї позивача, обіцяв, що через декілька місяців він зніметься з реєстрації. [PERSON] в будинку позивача ніколи не проживав, речей не зберігає, за комунальні послуги, які нараховуються у зв'язку з його реєстрацією, не сплачує та не сплачував, що підтверджується комісійним актом квартального комітету № 14 виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області. Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року N 1382-ІV, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Однак відповідач не зробив жодної передбаченої законом дії на протязі дуже тривалою часу. Згідно ч. 1 ст. 5 (Реєстрація місця проживання внутрішньо переміщеної особи) Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених» осіб від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Згідно ч. 3 цієї статті, у випадку зміни фактичного місця проживання внутрішньо переміщена особа повідомляє про це у найближчий територіальний підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), протягом 10 днів. Відповідач не проживає в будинку позивача з моменту реєстрації, тобто з 25.08.2005 року. До теперішнього часу фактично для позивача є загроза, що відповідач теоретично має право, так як має реєстрацію в її будинку, зайти в її власність (будинок) і вчиняти будь-які протиправні дії. Позивач не бажає, щоб відповідач значився зареєстрованим у власності позивача. Із-за реєстрації в будинку позивача вона втрачає право на отримання субсидії за комунальні платежі і не може отримати субсидію, поки відповідач буде зареєстрований. Особистих коштів позивача недостатньо для сплати комунальних платежів в повному обсязі. Своєю реєстрацією та небажанням знятись з реєстрації відповідач чинить позивачу як власнику перешкоди в користуванні власністю. Свідок [PERSON]., [INFO], в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою по [ADDRESS]. Вона є донькою позивача, з якою проживала з 2003 по 2014 роки за адресою по [ADDRESS]. Приблизно в 2003 - 2005 роках мати відповідача прийшла до них та попросила прописати її сина - [PERSON] у матері на короткий термін, так як він вийшов з в'язниціі йому потрібна була прописка. Вони ходили до квартальної [PERSON] та прописали відповідача. Потім, через деякий час знову дзвонила їм мати відповідача та і сам відповідач, просили домову книгу, так як останній втратив паспорт, домову книгу не дали. Більше вони його не бачили. Відповідач ніколи не проживав у домі матері. Свідок [PERSON], [INFO], в судовому засіданні пояснив, що від зареєстрований за адресою по [ADDRESS], проживає в [ADDRESS], є студентом. Він є онуком позивача [PERSON] Будинок [ADDRESS] належить бабусі. До 2014 року він, його мама, тато та брат проживали у неї, потім купили будинок і переїхали від неї. Знає, що відповідач зареєстрований у бабусиному будинку, так як попросили його зареєструвати, з якого року - не пам'ятає. Він ніколи відповідача не бачив. Згідно ст. 391 ЦК України, позивач як власник, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні її права володіння, користування та розпорядження своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5 роз'яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою». ВСУ зазначив: «Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації» (ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16). Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, не є співвласником будинку, вказані особи не ведуть спільне господарство. Між сторонами не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, також не був укладений і договір найму житлового приміщення. Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідач втратив право користування вказаним житловим будинком. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, як і не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Пунктом 26 вказаних Правил визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved