Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про відшкодування шкоди у звязку з дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.02.2012 року відповідач, керуючи автомобілем марки „Чері", державний номерний знак [NUMBER] в м. Києві, допустив зіткнення з автомобілем «Мерседес», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та з автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] На момент ДТП між відповідачем та ПрАТ «СК Лафорт» був укладений договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, предметом якого є страхування транспортного засобу «Чері», д/н [NUMBER]. 01.07.2013 року між ТОВ «Маркс.Капітал» та ПАТ «Лафорт» було підписано договір про надання фінансових послуг факторингу, за яким клієнт відступив фактору свої права грошових вимог до боржників. Постановами Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2012 року та від 27.04.2014 року визнано винним відповідача [PERSON] в скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП України. 07.08.2012 року позивачем на підставі страхового акту та заяви потерпілої [PERSON] було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 7 474 грн. 07 коп., що підтверджується страховим актом №1311512/2-1 та платіжним дорученням №3746 від 07.08.2012 року. 12.10.2012 року позивачем на підставі страхового акту та заяви потерпілого [PERSON] було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 2 659 грн. 78 коп., що підтверджується страховим актом №1311512/3-1 та платіжним дорученням №4648 від 12.10.2012 року. Відповідачем не було повідомлено позивача про настання страхового випадку. 16.07.2014 року на його адресу було направлено лист-претензію про відшкодування шкоди у досудовому порядку та який був ним отриманий 22.07.2014 року. Оскільки відповідач жодним чином на вимогу не відреагував, в добровільному порядку не сплатив суму заборгованості, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з»явився, в своїй письмовій заяві просить розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи судом не заперечував. Відповідач тричі в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлявся судом про день та час розгляду справи, про що в матеріалах справи є відповідні докази. Суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявності зібраних по справі матеріалів. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував також представник позивача в своїй письмовій заяві. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26.02.2012 року відповідач, керуючи автомобілем марки „Чері", державний номерний знак [NUMBER] в м. Києві, допустив зіткнення з автомобілем «Мерседес», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та з автомобілем «Хюндай», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] На момент ДТП між відповідачем та ПрАТ «СК Лафорт» був укладений договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, предметом якого є страхування транспортного засобу «Чері», д/н [NUMBER]. 01.07.2013 року між ТОВ «Маркс.Капітал» та ПАТ «Лафорт» було підписано договір про надання фінансових послуг факторингу, за яким клієнт відступив фактору свої права грошових вимог до боржників. Згідно п. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги одна сторона (фактор) передає або зобов»язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов»язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно п. 1 ст. 1078 ЦПК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Постановами Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2012 року та від 27.04.2014 року визнано винним відповідача [PERSON] в скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП України. 07.08.2012 року позивачем на підставі страхового акту та заяви потерпілої [PERSON] було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 7 474 грн. 07 коп., що підтверджується страховим актом №1311512/2-1 та платіжним дорученням №3746 від 07.08.2012 року. 12.10.2012 року позивачем на підставі страхового акту та заяви потерпілого [PERSON] було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 2 659 грн. 78 коп., що підтверджується страховим актом №1311512/3-1 та платіжним дорученням №4648 від 12.10.2012 року. Відповідно до ст. 33.1.2 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники дорожньо- транспортної пригоди зобов»язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання ДТП. Відповідачем не було вчасно повідомлено позивача про настання страхового випадку. 16.07.2014 року на його адресу було направлено лист-претензію про відшкодування шкоди у досудовому порядку та який був ним отриманий 22.07.2014 року, проте, відповідач жодним чином на вимогу не відреагував, в добровільному порядку не сплатив суму заборгованості. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно із ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. організації і громадяни, діяльність яких повязана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобовязані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Аналізуючи зазначені норми законодавства, роз»яснення, викладене в Постанові Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку про стягнення спричиненої матеріальної шкоди з відповідача [PERSON], який на момент ДТП керував автомобілем та своїми діями завдав матеріальних збитків водіям інших автомобілів. Згідно із ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. та 420 грн. витрат пов»язаних з розміщенням в пресі оголошення про його виклик в судове засідання. На підставі викладеного та

Outcome: approved