Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору позики, договорів про внесення змін та доповнень до договору позики недійсними. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 26.08.2015 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А. і зареєстрований у реєстрі за №1076, за змістом якого [PERSON] позичив та передав [PERSON] грошову суму в розмірі 751 660 грн. За п.1.2 договору позики сума 751 660 грн. була передана позикодавцем позичальнику до підписання договору. Строк повернення остаточної суми позики 26.02.2016 року. Крім того, між сторонами були укладені три договори від 26.02.2016 року, від 26.08.2016 року та від 29.03.2017 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 26.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., за змістом яких сторони погоджували суму заборгованості за договором позики від 26.08.2015 року на день підписання кожного із договорів про внесення змін та доповнень, а також сторони домовились збільшити розмір позики шляхом надання [PERSON] 26.02.2016 року [PERSON] 133 380 грн. додаткової позики, а загальна сума боргу складає 1 007 760 грн., що еквівалентно 35 360 доларів США, 26.08.2016 року [PERSON] передав [PERSON] 1 043 042 грн. позики, що еквівалентно 40 040 доларів США, а остаточний розрахунок за цим договором позики має бути здійснено не пізніше 26.02.2017 року, 29.03.2017 року сторони домовились викласти договір позики у такій редакції: позикодавець передає позичальнику грошову суму 1 211 464,80 грн., що еквівалентно 44 720 доларам США і загальна сума гривневого еквівалента 44 720 доларів США має бути повернута до 26.08.2017 року. Однак позивач крім суми позики в розмірі 751 660 грн. ніякої додаткової позики від позивача не отримував. Вказаний зміст договорів про внесення змін та доповнень обумовлювали стягненням процентів за користування кредитом, тому і виклали їх у вказаних правочинах. Крім того, вказані договори були укладені позивачем під впливом тяжких обставин і вкрай невигідних для себе умовах, оскільки мати дружини [PERSON] , [INFO] хворіє на низку тяжких хвороб і потребує коштовного лікування, що було і здійснено позивачем. Тому просить визнати вказані договір позики та договори про внесення змін та доповнень до договору позики недійсними. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що укладені договори повністю відповідають вимогам діючого законодавства, позивач, розуміючи значення своїх дій і ознайомлюючись з текстами договорів, підписував їх, зазначаючи, що не знаходиться під впливом тяжких обставин і будь-яких зауважень нотаріусу не зазначав. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1-2, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлено в судовому засіданні, 26.08.2015 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А. і зареєстрований у реєстрі за №1076, за змістом якого [PERSON] позичив та передав [PERSON] грошову суму в розмірі 751 660 грн. (а.с.22-25). За п.1.2 договору позики сума 751 660 грн. була передана позикодавцем позичальнику до підписання договору. Строк повернення остаточної суми позики 26.02.2016 року. Крім того, між сторонами були укладені три договори від 26.02.2016 року, від 26.08.2016 року та від 29.03.2017 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 26.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., за змістом яких сторони погоджували суму заборгованості за договором позики від 26.08.2015 року на день підписання кожного із договорів про внесення змін та доповнень, а також сторони домовились збільшити розмір позики шляхом надання [PERSON] 26.02.2016 року [PERSON] 133 380 грн. додаткової позики, а загальна сума боргу складає 1 007 760 грн., що еквівалентно 35 360 доларів США, 26.08.2016 року [PERSON] передав [PERSON] 1 043 042 грн. позики, що еквівалентно 40 040 доларів США, а остаточний розрахунок за цим договором позики має бути здійснено не пізніше 26.02.2017 року, 29.03.2017 року сторони домовились викласти договір позики у такій редакції: позикодавець передає позичальнику грошову суму 1 211 464,80 грн., що еквівалентно 44 720 доларам США і загальна сума гривневого еквівалента 44 720 доларів США має бути повернута до 26.08.2017 року (а.с.26-31). Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз`яснює п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як наголошує ч.1, ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач та його представник надали суду медичні документи, які вказують про хворобу [PERSON] (а.с.12-19), яка є матір`ю дружини позивача і тещею останнього (а.с.20-21), обґрунтувавши саме ними вплив даної тяжкої хвороби на укладення договорів позики та внесення змін та доповнень на вкрай невигідних умовах для позивача. Однак зазначені обставини та перелічені докази суд не може покласти в основу рішення, оскільки позивачем та його представником не надано доказів, що саме на її лікування були витрачені позичені у відповідача грошові кошти, крім того, вони спростовуються текстом самого договору позики, а саме п.10.4, де зазначено, що укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює і підтверджує, що його умови є розумними і справедливими, що він не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин (а.с.24). Як рекомендує п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач та його представник не надали доказів суду, що при укладенні спірних договорів позичальник, позивач по справі, діяв під впливом тяжких для нього обставин і вчиняв правочин у вкрай невигідних для себе умовах, тому підстави для визнання спірних договорів недійсним на підставі ч.1-2, ст.233 ЦК України відсутні, і в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, як таких, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі, тому необхідно скасувати і заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 18.03.2019 року про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] .

Outcome: dismissed