Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства «Ескалібур-М» заборгованості по заробітній платі в сумі 1300,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення, а саме: з 15.01.2015 року по дату ухвалення рішення по справі, компенсації втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляції в сумі 237,57 грн., індексації заробітної плати в сумі 54,33 грн. та 5000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що позивач з 01.10.2014 року по 15.01.2015 року перебував у трудових відносинах з приватним підприємством «Ескалібур-М», працюючи на посаді охоронника. При звільненні з [PERSON] не проведений повний розрахунок та не виплачено заробітну плату. Отже,відповідно до вимог законодавства з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення, а саме: з 15.01.2015 року. Крім того, законодавство зобов'язує роботодавця в разі затримки виплати заробітної плати нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією, яка складає 237,57 грн. Також зазначив, що з відповідача підлягає стягненню індексація заробітної плати за період заборгованості в розмірі 54,33 грн. В зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати [PERSON] спричинена моральна шкода в розмірі 5000,00 грн., оскільки дружина позивача не працює, а сім'я знаходиться повністю на його утриманні, через нестабільне матеріальне становище виникли душевні хвилювання щодо можливості утримання сім'ї. Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15, 35, 45). Надав до суду заяви (вх. № 16191 від 13.05.2015 року; вх. № 26856 від 11.08.2015 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 17, 46). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 16, 34, 44). Причини неявки суду не повідомив, заяв та заперечень суду не подавав. Суд вважає можливим ухвалення заочного рішення по справі, враховуючи належне повідомлення відповідача та те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. [PERSON] з 01.10.2014 року по 15.01.2015 року працював охоронником в приватному підприємстві «Ескалібур-М», що підтверджується записами № 11 та № 13 в трудовій книжці позивача (а.с. 7, 47-52). Позивача 15.01.2015 року звільнено відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, на підставі наказу № 1 від 15.01.2015 року. За індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON], наданими Управлінням пенсійного фонду України в м. Кіровограді заробітна плата позивача за жовтень 2014 року становить 1082,17 грн., за листопад 2014 року - 1249,50 грн. (а.с. 37). Відомості про заробітну плату за грудень 2014 року відсутні. Зі змісту позовної заяви вбачається, що заборгованість по заробітній платі відповідача перед [PERSON] за грудень 2014 року становить 1300,00 грн. Запит суду (вих. № 404/2721/15-ц/27553/2015 від 18.05.2015 року, а.с. 20) про надання довідки про заробітну плату позивача за період з серпня 2014 року по день звільнення із зазначенням середнього заробітку, який отриманий представником відповідача за довіреністю (повідомлення про вручення поштового відправлення, а.с. 26), а також ухвала Кіровського районного суду м. Кіровограда віл 23.06.2015 року (а.с. 38), про витребування доказів залишені останнім без відповіді та реагування. Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи відсутність у суду інших відомостей про заробітну плату [PERSON], а також не надання приватним підприємством «Ескалібур-М» заперечень проти позову та витребуваних судом доказів, суд погоджується з розміром заявленим позивачем заборгованості по заробітній платі за грудень 2014 року в розмірі 1300,00 грн. та вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині в розмірі, заявленому позивачем. В силу статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» пунктом 20 роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (а.с. 37), судом проведено розрахунок середньоденної заробітної плати позивача: (1082,17+1249,50) / (23+20) = 54,22 грн. Таким чином, судом на підставі листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та розпорядження № 920-р від 21.11.2013 року визначено, що період затримки розрахунку з позивачем з 16.01.2015 року по день постановлення рішення становить 141 робочих днів. В зв'язку з чим, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 11.08.2015 року становить: 141 робочих днів х 54,22 = 7645,02 грн. Стаття 141 Кодексу законів про працю України покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок неухильно додержуватись законодавства про працю. Недотримання вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку з працівником при звільненні, свідчить про порушення норм законодавства про працю України та трудових прав позивача. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законною та обґрунтованою, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7645,02 грн. Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-111 від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Згідно з положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 р. № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Суд, відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, оскільки сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов'язкових платежів. За відомостями наданими позивачем про наявну заборгованість, неможливо визначити розмір відрахувань із заробітної плати. А відтак суд позбавлений можливості навести власний розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року, № 1078). Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації є місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів населення. Грошові доходи, одержані за цей місяць, не індексуються, якщо сума підвищення доходу перевищує суму індексації, яка повинна нараховуватись у місяці підвищення. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. З наведеного вбачається, що індексація є невід'ємною частиною при нарахуванні заробітної плати. Оскільки судом задоволена вимога про стягнення на користь позивача заробітної плати за грудень 2014 року, питання індексації заробітної плати вирішується автоматично при її нарахуванні. Тому суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про індексацію заробітної плати. Щодо моральної шкоди, заявленої позивачем слід зазначити на наступне. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його прав, визначено у статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, враховуючи те, що судом достовірно встановлена невиплата належних позивачу грошових сум, яка полягає у несвоєчасній виплаті заробітної плати, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, в межах заявлених позивачем, в розмірі 1000,00 грн. На підставі пункту 2 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. Згідно з частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial