Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який змінював та уточнював /Т-1 а.с. 236,237,243/, в якому просить встановити, що він [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України, є батьком відповідача [PERSON], [INFO], уродженця [INFO]; зобовязати [PERSON] міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області виключити з актового запису, зробленого відділом реєстрації актів громадянського стану [PERSON] міськвиконкому, за № 2533 від 09 червня 1999 року про народження дитини [PERSON], [INFO], запис про батька [PERSON], зазначивши у графі "Батько" [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України; вказати прізвище дитини «Леонов», по батькові «Володимирович» та видати нове свідоцтво про народження дитини. Свої вимоги мотивує тим, що він з 1995 року по 2004 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. За час їх спільного проживання у них в березні 1999 року народився син [PERSON]. Після народження сина вони проживали [INFO], що може бути підтверджено свідками. Також факт існування кровного споріднення між ним та [PERSON] може бути підтверджений відповідною генетичною експертизою. У 2004 році у зв'язку з важким матеріальним становищем, необхідністю утримувати сім'ю він був змушений виїхати на заробітки, після повернення з яких з'ясував, що його цивільна дружина [PERSON] померла, а його син по місцю своєї реєстрації не проживає. Також у листопаді 2015 року йому стало відомо про те, що над його сином встановлено опіку [PERSON] у зв'язку зі смертю матері та те, що у актовому записі про народження його сина міститься запис про іншу особу як батька його дитини. Проте, він як батько дитини з цим погодитися не може. В звязку з наведеним просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представники відповідачів [PERSON] /[PERSON]/ У.В. та [PERSON] проти позову заперечили, подали письмові заперечення /Т-1 а.с.18-20/, в яких зазначили, що вимоги позову суперечать законодавству, а предмет позову не відповідає дійсності, позивач не надав жодного доказу в обґрунтування своїх вимог, сам факт подання позову суперечить нормам моралі, оскільки переслідує особисті та майнові інтереси третіх осіб, які використовують для збереження незаконно здобутої квартири, просять у задоволенні позову відмовити. Крім того, представник відповідача [PERSON] 30 травня 2017 року подала заяву про пропуск строків позовної давності /Т-1 а.с.192/, в якій просить у задоволенні позову відмовити внаслідок спливу строків позовної давності, мотивуючи це тим, що позивач повинен був знати хто записаний батьком дитини, а отже строк позовної давності 1 рік вийшов за довго до моменту подачі позову. У судовому засіданні представник третьої особи органу опіки і піклування проти позову заперечив, пояснивши, що позов не відповідає інтересам дитини. Суд ухвалив справу розглядати без участі представника відповідача [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, який без поважних причин у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, однак матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення. 16 лютого 2016 року у судовому засіданні за клопотанням представника позивача був допитаний в якості свідка [PERSON] /Т-1 а.с.50/. 21 березня 2016 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача по справі була призначена судова генотипоскопічна експертиза на предмет кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON] Проведення експертизи було доручено експертам Комунального закладу [PERSON] обласної ради [PERSON] обласного бюро судово-медичної експертизи /Т-1 а.с.65,66/. 07 квітня 2017 року [PERSON] обласним бюро судово-медичної експертизи ухвала суду була відправлена до суду без виконання, оскільки даний вид експертизи у бюро не проводиться /Т-1 а.с.68/. 28 квітня 2016 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача по справі повторно була призначена судова генотипоскопічна експертиза на предмет кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON] Проведення експертизи було доручено експертам [PERSON] науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України /Т-1 а.с.78,79/. 17 червня 2016 року до суду надійшло повідомлення [PERSON] НДЕКЦ від 07.06.2016 року № 10/240 про неможливість проведення експертизи, оскільки опікун [PERSON] /[PERSON]/ У.В. та [PERSON] у визначені строки до [PERSON] НДЕКЦ не зявилися, що унеможливило відібрання зразків для проведення молекулярно-генетичного дослідження /Т-1 а.с.90/. 30 травня 2017 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача по справі втретє була призначена судова генотипоскопічна експертиза на предмет кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON] Проведення експертизи було доручено експертам [PERSON] науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України /Т-1 а.с.195,196/. 24 липня 2017 року до суду надійшло повідомлення [PERSON] НДЕКЦ від 19.07.2017 року № 10/541 про неможливість проведення експертизи, оскільки опікун [PERSON] /[PERSON]/ У.В. та [PERSON] у визначені строки до [PERSON] НДЕКЦ не зявилися, що унеможливило відібрання зразків для проведення молекулярно-генетичного дослідження /Т-1 а.с.205,206/. 03 жовтня 2017 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представника позивача про призначення вчетверте судово-генотипоскопічної експертизи було відмовлено, з мотивів того, що призначення ще однієї експертизи призведе лише до затягування розгляду справи /Т-1 с.с.228,229/. Заслухавши представника позивача, представників відповідачів та третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідач [PERSON] народилася 05 березня 1999 року /Т-1 а.с.5/. Відповідно до свідоцтва про народження відповідача [PERSON] міськім відділом реєстрації актів громадянського стану [PERSON] міськвиконкому 09 червня 1999 року був зроблений актовий запис № 2533, в якому зазначено батьком дитини [PERSON], а матірю [PERSON], що відповідала вимогам закону, який був чинний на час реєстрації дитини, оскільки стаття 54 КпШС України передбачала, що батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них. З копії запису акту про народження № 2533 убачається, що підставою для реєстрації дитини слугували актовий запис про укладення шлюбу № 1793 від 20 червня 1987 року та заява [PERSON] /Т-1 а.с.44,45/. 09 грудня 2005 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 031472 від 13 грудня 2005 року /Т-1 а.с.43/. 18 грудня 2006 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 074225 від 19 грудня 2006 року /Т-1 а.с.42/. Відповідно до листа Приватної організації «Дитячий будинок «Нове життя» № 1 від 24 листопада 2017 року [PERSON] прибув до них між 1-им та 15-им квітня 2006 року, на той час йому виповнилося 7 років. З того часу [PERSON] проживає у дитячому будинку, що знаходився спершу у м. Львові на вул. Коновальця, а з 2008 року у Турківському районі Львівської області, він зареєстрований за адресою, де проживала його мати: [ADDRESS], однак у цій квартирі фактично не проживає /Т-2 а.с.3/. Розпорядженням голови Франківської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 16 лютого 2007 року № 56 «Про встановлення опіки над [PERSON], 08.02.2000р.н., [PERSON], 05.03.1999 р.н.» відповідача [PERSON] було призначено опікуном малолітнього [PERSON] /Т-1 а.с.6/. 28 листопада 2014 року [PERSON] змінила прізвище на Рейнольдс /Т-1 с.с.27/. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у пункті 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у\~ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у\~ст. 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми\~КпШС України, беручи до уваги підстави визнання батьківства, зокрема: докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, спільне проживання і ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини, спільне виховання та утримання ними дитини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) було розяснено, що відповідно до ч. 1 ст. 56 КЗпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років. Згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Таким чином, за\~ст. 53 КпШС України\~суд може встановити батьківство лише у разі доведення однієї із чотирьох обставин: спільного проживання і ведення спільного господарства матір'ю і особою, яка припускається батьком дитини; участі його у вихованні дитини; участі його в утриманні дитини; письмового, усного або у інший спосіб визнання тим, хто припускається батьком, свого батьківства. Позивач [PERSON] у своєму позові стверджує, що з 1995 року по 2004 рік він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON], і те що відповідач [PERSON] є їх спільною дитиною. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція) передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як убачається з пояснення свідка [PERSON], він з 1998 року по сьогоднішній час працює старшим інспектором Франківського ВП ГУНП у Львівській області, в його функціональні обовязки входить контроль за дотриманням правопорядку на певній території Франківського району м. Львова, до котрої, зокрема належить будинок по вул. Городоцькій, 173 у м. Львові. Він протягом 2004 2005 років декілька разів відвідував квартиру № 134 у вказаному будинку, в якій на той час проживав [PERSON], його відвідування були викликані тим, що позивач був раніше судимий. У зазначеній квартирі разом з [PERSON] проживала цивільна дружина останнього [PERSON], їх малолітній син, якому на той час було 4-5 років, а також ще дві жінки. [PERSON] при ньому називав хлопчика сином. Суд надає віри поясненням свідка [PERSON], оскільки він є працівником поліції, а відтак, виходячи з принципів етики встановлених для працівників МВС України, діє доброчесно та сумлінно, крім того, його пяснення підтверджуються іншими доказами по справі, зокрема, його пояснення щодо місця проживання позивача підтверджується повідомленням КВІ Франківського району м. Львова від 25.04.2006 року № 285 про здійснення контролю за поведінкою засудженого, з якого вбачається, що [PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS] /Т-1 а.с.46/. Відповідно до довідок ЛКП «Княже місто» №№ 595 та 596 від 06.03.2017 року позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO] з 09.08.1996 року по 20.11.1996 рік, а [PERSON] з 12.06.1985 року по 28.06.1996 року та з 29.11.1996 року по 22.10.1997 рік була зареєстровано за тою ж самою адресою /а.с.169-171/. Зазначені довідки також вказують на обставини, які свідчать про те, що ще до народження дитини [PERSON] позивач проживав спільно з матірю дитини - [PERSON] Таким чином, достовірно зясовано, що позивач спільно проживав та вів спільне господарство з [PERSON], приймав участь у вихованні дитини відповідача [PERSON] до 2005 року, протягом всього часу спільного проживання з [PERSON] він визнавав себе батьком дитини, про що усно повідомляв інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції чинні на момент ухвалення рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справами. Відповідачі та їх представники не надали суду жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував вищевказані докази, які були надані позивачем та його представником на підтвердження позовної вимоги про встановлення батьківства. У рішенні Європейського Суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) у справі «Кроон проти Нідерландів» (заява № 18535/91 від 27 жовтня 1994 року) було констатовано, що неможливість для замужньої жінки оскаржити у законному порядку батьківство законного чоловіка на свою дитину, щоб зробити можливим визнання дитини її біологічним батьком, протирічить праву на повагу до сімейного життя, яке передбачено ст. 8 Конвенції. У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що відповідно до принципів, які випливають з практики Суду, у випадку встановлення існування сімейного звязку з дитиною, держава повинна діяти таким чином, щоб дозволити цьому звязку розвиватися, при цьому необхідно забезпечити цьому звязку правовий захист, що дасть можливість з самого народження або як тільки стане надалі можливим обєднання дитини із сімєю. Таким чином, існував позитивний обовязок уповноважених владних органів надати у найкоротші строки дозвіл на утворення повноправних законних звязків між біологічним батьком та його сином. На думку Суду, принцип «поваги сімейного життя» вимагає переваги біологічної та суспільної дійсності над встановленою законом презумпцією, яка існує попри як установленим фактам, так і волі зацікавлених осіб, нікому при цьому не приносячи реальної користі. За таких обставин, суд критично ставиться до твердження представників відповідачів, що позивач не може являтися батьком [PERSON], лише з тих підстав, що батьком останнього в свідоцтві про народження дитини зазначений [PERSON]. Як убачається з матеріалів справи, суд неодноразово призначав у справі судову генотипоскопічна експертизу, однак жодного разу відповідач [PERSON] не зявився в експертну установу для відбору біологічного матеріалу, як до досягнення так і після досягнення свого повноліття, хоча позивач [PERSON] зявлявся та був готовий оплатити витрати на проведення експертизи. Крім того, представники відповідачів у судовому засіданні пояснили, що позиція піклувальника дитини відповідача [PERSON] /[PERSON]/ У.В. про те, що [PERSON] немає необхідності зявлятися в експертну установу для відбору біологічних зразків є категорична, і тому [PERSON] ніколи не прибуде до експерта для відібрання зразків. Суд критично ставиться до такої позиції відповідача [PERSON] /[PERSON]/ У.В. та розцінює її, як неконструктивну, і таку, яка не сприяла встановленню істини у даному спорі. Відповідно до ст. 109 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що [PERSON] спільно проживав та вів спільне господарство з [PERSON], як до народження дитини [PERSON], так і після його народження; приймав участь у вихованні дитини до 2005 року; протягом всього часу спільного проживання з [PERSON] він визнавав себе батьком дитини, про що усно повідомляв інших осіб, а також, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] ухилилися від проведення судової генотипоскопічної експертизи, суд приходить до висновку, що слід у судовому порядку встановити, що позивач є батьком відповідача [PERSON], [INFO]. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд приходить до наступних висновків. Статтею 56 КЗпШС України було передбачено, що особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. З аналізу вищевказаної норми слідує, що за загальним правилом, перебіг річного строку протягом, якого батько дитини в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис починається з дня коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Беручи до уваги, що матір [PERSON] померла 09 грудня 2005 року, після того, як [PERSON] вже пішов від неї та дитини, а також, те, що дитина майже відразу покинула квартиру [ADDRESS], і почала проживати в дитячому будинку «Нове життя», про що нікому з родичів дитини не було відомо, що підтверджується поясненнями представників відповідачів, які пояснили, що у [PERSON] не склалися відносини з родичами, які залишилися проживати у вказаній квартирі, суд вважає, що пояснення позивача та його представника про те, що позивачу стало відомо про запис про батька дитини лише після отримання ним листа з Франківської районної адміністрації від 27.10.2015 року № 35-3666 /Т-1 а.с.7/, відповідають матеріалам та обставинам справи. Разом з тим, суд вважає, що відразу після смерті матері дитини позивач повинен був вжити більш дієвих заходів для відшукання дитини, зясування її місця перебування з метою відновлення сімейних відносин, у яких на той час дитина найбільш відчувала потребу. За таких обставин, твердження представників відповідачів про те, що позивач, як батько дитини, зобовязаний був дізнатися про проведений запис значно раніше, ніж у 2015 році є цілком логічним. Проте представниками відповідачів не доведено в суді обставин, які б свідчили про факт того, коли саме позивачу повинно було стати відомо про проведений запис про батька дитини, представники відповідачів взагалі нічого не зазначають про це у заяві про застосування строку позовної давності. ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Гронмарк проти Фінляндії» вказав, що він не може прийняти той факт, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності. Суд встановив, що навіть звертаючи увагу на межі розсуду Держави, суд вважає, що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і, особливо, обов'язок позивача вчинити певні дії у межах цього строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого статтею 8 Конвенції. У справі «Роман проти Фінляндії» (заява № 13072/05 від 29 січня\~2013 року) суд встановив, що негнучкі строки позовної давності або інші перешкоди щодо позовів оскарження батьківства, які застосовуються без винятків, порушують статтю 8 Конвенції. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для застосування строку позовної давності у даному спорі немає, а відтак, суд не бере до уваги твердження представників відповідачів, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено за спливом строків позовної давності. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» судам було розяснено, що в тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису. Таким чином, позовна вимога про зобовязання відповідача - [PERSON] міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про виключення з актового запису за № 2533 від 09 червня 1999 року про народження дитини запису про батька [PERSON], та зазначення у графі "Батько" позивача [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України, є похідною від вимоги про встановлення батьківства, а відтак вказана вимога у зазначеній її частині підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога в частині зобовязання вищевказаного відповідача внести зміни у актовий запис дитини, змінивши прізвище та по-батькові дитини, видавши при цьому нове свідоцтво про народження дитини не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 295 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне імя. Рішенням ЄСПЛ у справі «Гарнага проти України» (заява № 20390/07 від 16.05.2013 року) було встановлено, що по батькові, як частина особистого імені, традиційно походить від імені батька відповідної особи. Однак законодавство України визнає, ще коли особа досягає достатньо дорослого віку, щоб приймати самостійно рішення щодо зміни імені, вона може зберегти або змінити ім'я, надане їй при народженні. Вартий особливої уваги той факт, що особа може зберегти по батькові, навіть якщо її батько більше не носить імені, від якого походить по батькові. У цьому випадку розірвання традиційного зв'язку між по батькові особи та іменем її батька визнається можливим. Беручи до уваги, що відповідачу [PERSON] на день ухвалення судового рішення час виконалося вісімнадцять років, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для зміни його прізвища та по батькові без його згоди, а відтак, і відсутні підстави для видачі нового свідоцтва про народження дитини, і тому вимога про зобовязання відповідача внести зміни у актовий запис дитини в частині зміни її прізвища та по батькові не підлягає до задоволенню.

Outcome: partial