Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач ПАТ «ВОЛИНЬ-АВТО» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. Свій позов обґрунтовує тим, що 25.12.2007 року позивачем було прийнято на роботу відповідача учнем слюсаря з ремонту автомобіля, 01.04.2008 року присвоєно 1-й розряд слюсаря з ремонту автомобілів. 20 жовтня 2014 року у зв'язку із звільненням слюсаря з ремонту автомобілів [PERSON] проводилася передача товарно-матеріальних цінностей того ж дня відповідачам був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У зв'язку з відсутністю відповідача без поважних причин на роботі з 25.12.2015 року по 20.05.2016 року був виданий наказ №35-К про звільнення з роботи за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 20.05.2016 року було створено комісію та проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей та було складено акт. Згідно акту проведення інвентаризації було виявлено недостачу на суму 18 803 грн. 74 коп. На підставі наведеного просить стягнути з відповідача в користь ПАТ «ВОЛИНЬ-АВТО» 18 803,74 грн. завданої майнової шкоди та судові витрати по справі. В судове засідання позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив позов задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать матеріали справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №182-к від 25.12.2007 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ПАТ «ВОЛИНЬ-АВТО» учнем слюсаря з ремонту автомобілів, відповідно до наказу № 32 від 31.03.2008 року відповідачу 01.04.2008 року присвоєний 1-й розряд слюсаря з ремонту автомобілів (а.с.6-7). 28.10.2014 року [PERSON] підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Повторно інвентаризація товарно-матеріальних цінностей на складі тонування проводилася 01.10.2014 року (а.с. 8-14). Згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність [PERSON] бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей. Наказом від 20.05.2016 року № 35-К відповідач був звільнений з роботи за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16). Відповідно до акту проведення інвентаризації було виявлено недостачу на суму 18 803, 74 грн. (а.с. 21-24). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Крім того, згідност. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; У відповідності до ст. 135-1КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" передбачено перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (з наступними змінами) роз'яснено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Судом встановлено, що позивачу було відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником [PERSON], що підтверджується доданими до позову письмовими документами, а саме: Актами прийому-передачі (Актами звірки) та ін. Виходячи із розрахунку, сума завданих відповідачем позивачу збитків становить 18803,74 грн. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши надані сторонами доказами на обґрунтування позовних вимог, докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.130, 132, 134, 135-1, 137, 138 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved