Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Департамент адміністративних послуг управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Маріупольської міської ради. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником приватного житлового будинку [ADDRESS] . В її будинку з 21.11.2001 зареєстрована невідома їй особа [PERSON] . Яким чином він був зареєстрован в житлі, їй невідомо. В даному будинку він не мешкає і ніколи не мешкав, комунальні послуги не сплачує, не займається утриманням будинку та підтриманням його в належному стані, у зв`язку з чим позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Войнова Н.В. у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутністю, задовольнити позовні вимоги. Не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації та публікацією судових викликів на офіційному веб-сайті "Судова влада України". Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Маріупольської міської ради до судового засідання е з`явилася, надала суду заяву з проханням провести розгляд справи за її відсутністю, рішення прийняти на розсуд суду. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу АВР №998787 від 26.04.2001 року [PERSON] (нині прізвище [PERSON] ) придбала житловий будинок з належними до нього надворними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22.06.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та після розірвання шлюбу змінено призвище [PERSON] на [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №192598964 від 11.12.2019 року за [PERSON] 05.12.2019 року зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №12-13.07-0246 від 01.03.2021 року, видану Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрацї місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з записів в домовій книзі для реєстрації громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , в зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] в переліку осіб, які зареєстровані чи були зареєстровані в будинку, не зазначений. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. В пунктах 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В статті 383 ЦПК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз вищезазначеного дає суду підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивачки, тривалий час не мешкає без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності позивачці, не сплачує комунальні послуги, не займається підтриманням житлового приміщення в належному стані, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, визнавши відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки реєстрація відповідача в даному будинку чинить позивачці перешкоди у користуванні власністю, яку вона придбала, оскільки із припиненням права власності особи на квартиру, втрачається й право користування жилим приміщенням. Суд, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] , сплачений нею судовий збір у розмірі 908,00 гривень, що підтверджується дублікатом чека TS213614 від 21.03.2021 року.

Outcome: approved