Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він є власником будинку [ADDRESS] , де зареєстрований його син - відповідач по справі, який на теперішній час в ньому не мешкає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає йому як власнику будинку здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, суд приймає визнання ним позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с.4-5). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 09.09.2019 року № 1286 (а.с.12, 20). Відповідно до договору дарування від 16.01.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 87, та реєстраційного напису зробленого в реєстраційній книзі № 9 дод. Стор.59 реєстр № 1551 від 19.02.2002 року, будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.3). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 28.08.2019 року, наданої Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради за № 37638 в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , [PERSON] (мати), [INFO] (а.с. 7). Актом щодо встановлення фактичного місця проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] в даному будинку не проживає з травня 2014 року (а.с.8). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будинку, в якому залишається зареєстрованим його син, чим позбавляють власника даного будинку права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Після встановлення зазначених обставин, та беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved