Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просить з підстав, визначених ст. 344 ЦК України, за набувальною давністю, визнати за ними в рівних частках право власності на частину житлової квартири [ADDRESS] загальною площею 57,8 кв.м., в т.ч. житловою - 34,9 кв.м. В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що в 1959 році на підставі рішення виконкому сім"я його, [PERSON], діда - [PERSON], вселилась в спірне житло, яке складалось з 2 кімнат загальною площею 35,4 кв.м. В подальшому їхньою сім"єю, зокрема, батьком - [PERSON], неодноразово проводились різні добудови та реконструкції цього житла, внаслідок чого ними було проведено фактичний розподіл цієї квартири на два окремі помешкання, з окремим входом. Після смерті діда - [PERSON] у відокремлених частках квартири залишилась проживати їхня сім"я та сім"я відповідачів. 11.10.1995 року ними було отримано свідоцтво про право спільної сумісної власності з відповідачами на квартиру [ADDRESS] При цьому, до права спільної сумісної власності на цю квартиру були включені всі приміщення, які були збудовані його батьком - [PERSON], який помер [INFO] року. Вказують, що більше 10 років, а саме з 1984 року, вони добросовісно володіють зазначеним нерухомим майном, проводять ремонтні роботи, сплачують комунальні послуги, а тому просять визнати за собою право власності на зазначену вище відокремлену частину квартири. В судовому засіданні позивачі та їхній представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених у позовній заяві, яку просять задоволити. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилась, не повідомивши причин, хоча повістка їм була направлена своєчасно на останню відому судові адресу, а тому суд вважає цих осіб повідомленими про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їхній відсутності, провівши заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивачів та їхнього представника, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 4 зазначеної статті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Для цього слід враховувати правило, що закон зворотної сили не має, а тому згідно із зазначеним правилом, дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Вказана норма закріплена у ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Разом з тим, закріплені в ст. 344 ЦК України положення щодо набувальної давності з'явились в українському законодавстві 01 січня 2004 року - з набранням чинності Цивільним Кодексом. З вказаного виходить, що перебіг строку володіння квартирою для визнання за позивачами права власності на неї за набувальною давністю не може розпочинатися 1984 року (з часу вселення у квартиру), оскільки на той час були відсутні законодавчі приписи стосовно набувальної давності. Водночас, згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Разом з тим, зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Проте, як вбачається з довідки №2146, виданої 11.06.2014 року КП ЛОР Дрогобицьке МБТІ та ЕО, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачам - [PERSON], [PERSON], померлому [PERSON] та відповідачам - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на квартиру, виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду 11.10.1995 року згідно рішення від 10.10.1995 року №241. До переобладнання загальна площа квартири становила 121,2 кв.м., в т.ч. житлова - 66,9 кв.м., після переобладнання - загальна 119,9 кв.м., житлова - 67,1 кв.м. Отже, судом встановлено, що нерухоме майно, щодо якого просять ухвалити рішення позивачі, належить їм та відповідачам на праві власності, а відтак положення ст. 344 ЦК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Та обставина, що [PERSON] помер [INFO] року не може бути підставою для звернення з даним позовом, оскільки після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, відповідну частину спірної квартири, і позивачі вправі успадкувати це майно, як його спадкоємці за законом І черги (син та дружина). Поряд з цим, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. З огляду на вказане суд приходить до переконання, що позивачі, звертаючись з даним позовом про визнання за ними права власності на відокремлену частину квартири [ADDRESS] загальною площею 57,8 кв.м., в т.ч. житловою - 34,9 кв.м., фактично мають намір здійснити її реальний розподіл між співвласниками, а відтак, на думку суду, позивачами не обрано способу захисту свого порушеного права, передбаченого чинним ЦК України. За наведених вище обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed