Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить суд: -Стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошовий борг у розмірі 3 748 736,25 грн.; -Стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 9280 грн. 04.11.2019 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, по якій просила стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики в розмірі 22\~914,76 дол. США та штраф 5% щомісячних від простроченої суми зобов`язання у сумі 54000 дол. США, що еквівалентно становить 1\~340\~230,8 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просив відмовити. Також до суду подано письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2014 року ( справа № 522/19323/14-ц) шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили. 23.12.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким позивач передала, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 20\~000 дол. США, які зобов`язався повернути до 31 квітня. У договорі позики зазначено, що у разі невиконання взятого на себе грошового зобов`язання у визначений строк, він бере на себе обов`язок сплатити 5% штрафу за кожен місяць від простроченої суми боргу. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що обов`язок по поверненню грошових коштів відповідачем виконаний не був. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом- розпискою від 23.12.2014 року, копія якої наявна в матеріалах справи(а.с.7). З вищезазначеного боргового документу вбачається, що борг має бути виконаний до 31 квітня, однак не зазначено якого саме року. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, ко\-жна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на під\-ставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що позивачем направлялась та відповідачем була отримана вимога про повернення грошових коштів, зазначених в розписці. З тексту розписки не вбачається, що на даний час борг мав бути повернутий. Практика вирішення спорів з договорами позики сформована Верховним судом України, і відповідно до неї суд має встановити справжню правову природу укладеного між сторонами договору, незважаючи на те, як договір озаглавлений і чи визнають сторони факти одерження коштів за такими договорами. Правова позиція ВСУ у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року сформована наступним чином: скасовано рішення судів попередніх інстанцій і відмовлено в стягненні боргу за договором позики з посиланням на те, що з огляду на зміст позикової розписки не вбачається фактичне виникнення позикового боргового зобов`язання. Постановою Верховного суду України від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18 встановлено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. Дослідивши укладену між сторонами розписку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів, враховуючи наведене Верховний суд також відмовив у задоволенні позову. Таким чином, сама по собі наявність документу, озаглавленого " Розписка" або " Договір займу", не свідчить про факт виникнення між сторонами позикового зобов`язання. Суд має встановити реальну правову природу зобов`язань, а в даному випадку врахувати, що єдиний письмовий доказ позивача містить вказівку на дату, якої не існує в природі, адресу, якої не існує, містить неправильну вказівку на прізвище сторони і не представлений у вигляді окремого документу, таким чином реальне позикове зобов`язання між сторонами не виникло. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Кожна особа та\-кож має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від ха\-рактеру його порушення. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того діями/бездіяльністю відповідача були порушені права позивача. Представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності щодо штрафу. У ст. 256 ЦК України, позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність\~в один\~рік застосовується,\~зокрема,\~до вимог\~ про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач в позову зазначає про те, що борг, на її думку, відповідач мав повернути до 31 квітня 2015 року, а із позовом до суду вона звернулась 26.12.2017 року. Суд звертає увагу на те, що квітень місяця має 30 днів, а не 31, тому не зрозуміло також до якого саме 31 квітня відповідач мав повернути позичені грошові кошти. На підставі сукупності зібраних по справі доказів, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку із їх безпідставністю. З наведеного вище, суд вважає позов не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає за необхідне в задоволенні позву відмовити за недоведеністю вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed