Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернулась із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з жовтня 2006 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]. Останні 10 років вони фактично проживають однією сімєю у квартирі за адресою: [ADDRESS], ведуть спільне господарство, мають спільний сімейний бюджет та майно, набуте ними у спільну власність за час проживання разом. Підтвердженням того, що ними ведеться спільне господарство є ведення абонентських книжок та сплата по ним коштів за отримання комунальних послуг під час спільного проживання у квартирі. Протягом сумісного проживання вони разом подорожували та інше. Також за час сумісного проживання у них народилася донька - [PERSON], [INFO]. За час проживання із [PERSON] однією сімєю було набуте у приватну власність майно, а саме, однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: місто Херсон, вулиця Перекопська, будинок 173, квартира 9.Вартість цієї квартири була оплачена за рахунок їх із [PERSON] спільних коштів. Із засобів масової інформації їй стало відомо, що вказане майно набуте за час їх сумісного проживання було відчужено шляхом шантажу та вимагання. Право власності на квартиру, згідно договору купівлі-продажу від 15.07.2016 р. посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], передано у [PERSON]. Оскільки, нотаріально посвідченої згоди на укладення вказаного договору купівлі-продажу вона не давала, вважає, що було порушено її право власності у спільній сумісній власності. Враховуючи зазначене вище, позивач неодноразово уточнюючи та збільшуючи, остаточно просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] і [PERSON] з вересня 2007 року по 24.04.2017р. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 15.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1024. Зобовязати субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1699. Зобовязати субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник остаточні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві та заяві про збільшення і уточнення, які просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні з підстав викладених письмово та долучених до матеріалів справи. Представник відповідача [PERSON] в в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, в подальшому в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність на адресу суду не надходило. Треті особи в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином, [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі та просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Згідно до положень п.5 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 7 Постанови № 5 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. В судовому засіданні встановлено, що позивач проживала з відповідачем [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з вересня 2007 року по 24.04.2017р. Сторони мали взаємні права та обов'язки, були пов'язані спільним побутом, мають спільну дитину. Зазначене, крім їх пояснень, підтвердили і свідки допитані під час судового засідання. Тому в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Частина 2 ст. 74 Сімейного кодексу України щодо майна, що є обєктом права власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою встановлює поширення на положення глави 8 цього кодексу (ст.ст. 60, 61, 63, 65, 67). Відповідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.01.2016 року, який є нотаріально посвідченим, відповідач [PERSON] придбав її у власність, проживаючи разом з позивачем без реєстрації шлюбу. Відповідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1024 відповідач [PERSON] продав її, проживаючи разом з позивачем без реєстрації шлюбу. Відповідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1699, власником оспорюваної квартири на даний час є [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. За правилами п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно вимог ст. 65 Сімейного кодексу України (Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя) 1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності,володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягаєнотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Взявши до уваги постанову Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зі змісту якої вбачається, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно вимог п.п. 1, 9 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 9) реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстратором є: нотаріус. У порядку встановленому ч. 2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких підстав, оскільки із матеріалів справи підтверджено, що спірне нерухоме майно придбане [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання однією сімєю, тому воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а нотаріально посвідченої згоди на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивач не давала. Тому, позовні вимоги, суд знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 15.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1024 і зобовязання субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON], як похідні. Однак, згідно із Цивільним кодексом особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.330, 388). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння, а права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові шляхом предявлення віндикаційного позову. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015р. №:-218 цс14; від 11 лютого 2015р. №6-1 цс15; від 16 вересня 2015 року №6-1203цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні у подібних правовідносинах. Оскільки позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1699, то визнання цього договору недійсним не можна вважати належним способом захисту її прав, вона має право на підставі частини першої статті 388 ЦК України на витребування належного їй майна. А відтак, в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] р.№1699 та зобовязання субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON], суд вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Outcome: partial