Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він з 05.02.1982 року по 20.12.1995 року працював у колгоспі „Родіна" Лебединської сільради Новоазовського району Донецької області. При виході з членів колгоспу правлінням колгоспу в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі в грудні 1995 року йому був переданий ангар по [ADDRESS] , яким він з того часу користується. Документи прийому-передачі ангару були оформлені в бухгалтерії колгоспу, право власності не реєструвалося. В подальшому колгосп був ліквідований та в зв`язку з проведенням АТО в 2014 році с.Лебединське було підпорядковане Волноваському району. Вважає, що законно та добросовісно заволодів зазначеним ангаром і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом більше десяти років, тому набув право власності на нього за набувальною давністю. В судове засідання позивач не з`явився, просив розглядати справу у його відсутності, про що зазначив у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав. Згідно з ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в їх сукупності, доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 05.02.1982 року по 20.12.1995 року працював у колгоспі „Родіна" Лебединської сільради Новоазовського району Донецької області. При виході з членів колгоспу правлінням колгоспу в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі йому в грудні 1995 року був переданий ангар площею 429,2 кв.м, розташований по [ADDRESS] , яким він з того часу користується. Документи прийому-передачі ангару були оформлені в бухгалтерії колгоспу, право власності не реєструвалося. В подальшому колгосп був ліквідований та в зв`язку з проведенням АТО в 2014 році с.Лебединське було підпорядковане Волноваському району. Таким чином, відповідач законно та добросовісно заволодів зазначеним ангаром і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом більше десяти років, тому набув право власності на нього за набувальною давністю з наступних правових підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п. 9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації прав. На підставі вищезазначених норм чинного законодавства, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на гараж. На підставі викладеного,

Outcome: approved