Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Фермерського господарства «Україна» про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,4932 га, що розташована на території Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області, яка належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 16.04.2009 року №172, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010904100245. 12.12.2014 року він отримав Витяг з державного земельного кадастру про земельну дідянку та дізнався, що на його земельну ділянку зареєстровано право оренди на ФГ «Україна» 16.02.2012 року строком на 15 років. Вважає договір оренди землі №641 від 30.07.2009 року, зареєстрований між ним та Фермерським господарством "Україна" 16.02.2012 року на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] недійсним, оскільки даний договір не підписував. За вказаних обставин звернувся в суд з даним позовом. Представник позивача на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з мотивів наведених у позові. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовним вимог, в зв'язку зі спливом позовної давності. Представник третьої особи на стороні відповідача відділу Держгеокадастру у Калинівському районі в судове засідання не з'явився, хоча про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,4932 га, що розташована на території Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області, яка належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 16.04.2009 року №172, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010904100245. 30.07.2009 року між [PERSON] та ФГ «Україна» було укладено договір оренди землі №641, згідно якого орендодавець [PERSON] надав, а орендар ФГ «Україна» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,4932 га, що розташована на території Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області строком на 15 років. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.12.2014 року номер НВ-0502460902014, на земельнау ділянку кадастровий номер [NUMBER], яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано право оренди на Фермерське господарство "Україна" 16.02.2012 року строком на 15 років. Відповідно висновку за результатами проведення судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 29.05.2017 року №1768/1769/17-21 підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі, укладеному між [PERSON] та ФГ «Україна» від 30.07.2009 року у графі «Орендодавець»-виконаний не [PERSON], а іншою особою. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а у відповідності до ч.2 ст.57 цього Кодексу ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в липні 2009 року до неї звернувся [PERSON] з приводу здачі в оренду земельної ділянки. Вона склала договір оренди землі в трьох примірниках та акт приймання-передачі. Дані документи було підписано з боку ФГ «Україна» [PERSON] На наступний день вона передала вказані документи [PERSON] через його тітку [PERSON], у якої він на той час перебував. В грудні 2009 року [PERSON] принесла їй два примірники договору оренди та акт приймання- передачі підписані [PERSON], а також копію паспорта, ідентифікаційного номера, копію державного акта серії [NUMBER] та копію довіреності від 31.07.2009 року. З моменту укладення договору оренди і по 2013 рік [PERSON] виплачувалась орендна плата, на яку будь-яких нарікань з його сторони не було. Згідно довідки Липовецького відділення Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області №1808/10/08-09 від 14.11.2016 року [PERSON] в період з 01.01.2008 року по 30.06.2016 року отримував доходи за надання майна в оренду та лізинг, зокрема, у 4 кварталі 2009 року 795,91 грн., у 4 кварталі 2010 року 842,99 грн., у 3 кварталі 2011 року 843,01 грн., у 3 кварталі 2012 року 1764,71 грн., у четвертому кварталі 2013 року 1482,35 грн. За вказаних обставин суд вважає безпідставними доводи представника позивача в судовому засіданні з приводу того, що [PERSON] дізнався про зареєстроване право оренди його земельної ділянки на ФГ «Україна» лише у 2014 році, оскільки останній з моменту укладення договору оренди землі, тобто з 30.07.2009 року отримував орендну плату за земельну ділянку. За змістом статей 92, 95 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно до ч. 3 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як вбачається з матеріалів справи та доведено в судовому засіданні [PERSON] дізнався про порушення свого права на землю у 2009 році, коли продовжував отримувати орендну плату. Крім того, [PERSON] довіреністю від 31.07.2009 року, посвідченою секретарем Лісово-Лисіївстької сільської ради Калинівського району Вінницької області та зареєстрованою в реєстрі за №55, уповноважив ФГ «Україна» в особі голови господарства [PERSON] представляти його інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, у районному відділі держкомзему у Калинівському районі. Для чого надав право подавати від його імені заяви, отримувати необхідні довідки, документи, розписуватись за нього, зареєструвати належне йому майно чи право на нього, право оренди у відповідних органах, отримати витяги з земельного кадастру, а також виконувати всі дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством. Довіреність дійсна до 31 липня 2012 року. Зазначене вище дає суду підстави вважати, що [PERSON] не підписував договір оренди землі від 30.07.2009 року, однак був обізнаний про його існування, оскільки надав довіреність ФГ «Україна» зареєструвати право оренди на належне йому майно 31.07.2009 року. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами 3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Тому, вирішуючи спір, суд враховує, що оспорений договір оренди землі №641 укладено 30.07.2009 року, а із зазначеним позовом до суду [PERSON] звернувся лише 17.10.2016 року , тобто зі спливом 7 років. Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За вказаних обставин суд вважає доведеним відповідачем той факт, що [PERSON] отримав інформацію про порушення свого права у 2009 році, тому пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові. Враховуючи прийняте судом рішення та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК суд вважає необхідним судові витрати залишити за позивачем [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed