Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивачі звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначили, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі без поважних причини, але є зареєстрованими у вказаній квартирі, та у відповідності до ст.405 ЦК України втратили право користування житловим приміщенням. Просять визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 01.07.2020 року справа прийнята до провадження, визначено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. В судове засідання позивачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надали суду заяви про слухання справи за їх відсутністю та задоволення позову в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 14.09.2020 року на електронну адресу суду відповідачами надіслані заяви про розгляд справи за їх відсутністю, оскільки фактично проживають у Королівсті Норвегія. В заяві зазначили , що у квартирі [ADDRESS] ніколи не проживали, їх речей в квартирі не має. Проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до ст.55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] , копія якого знаходиться в матеріалах справи, свідоцтвом на право на спадщину за законом від 14.03.2013 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи , свідоцтвом на право на спадщину за законом від 12.03.2020 р., копія якого знаходиться в матеріалах справи. Співвласниками квартири [ADDRESS] є також позивачі [PERSON] та [PERSON] [PERSON] знята з реєстраційного обліку 06.04.2017 року за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із залишенням на постійне місце проживання до Королівства Норвегія, де фактично проживає з відповідачами. Відповідно до відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] з 12.01.2012 року по теперішній час. Згідно акту про фактичне проживання від 08.09.2020 року, складеного за підписом сусідів позивачів та голови правління ОСББ «ЗАДНІПРОВСЬКА-11, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , але з 12.01.2012 року і по теперішній час в квартирі не проживали та не з`являлись, особистих речей при відвідуванні квартири не виявлено. Крім того, як вбачається з Довідки про місце проживання членів сім`ї , перекладеної з норвезької, копія якої в матеріалах справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в Норвегії з [INFO] , [PERSON] зареєстрована та проживає в Норвегії з 14.02.2012 року. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник користується, володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідачі визнали позовні вимоги щодо не проживання у спірній квартирі , що також підтверджується актом про фактичне проживання від 08.09.2020 року, тому, відповідно до ст. 405 ЦК України відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved