Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач у березні 2019 року звернувся з позовом до відповідачів про стягнення коштів за договором безпроцентної фінансової допомоги в сумі 227 404,11 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 20.06.2016 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір безпроцентної фінансової допомоги, відповідно до змісту якого позивач передав, а ФОП [PERSON] прийняла грошові кошти в сумі 210 000,00 грн. та зобов`язалась повернути їх до 23.06.2017 року. На виконання вимог вказаного договору позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти у сумі 210 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 21.06.2016 року, від 23.06.2016 року та від 24.06.2016 року. Крім того, 30.07.2017 року ФОП [PERSON] припинила свою господарську діяльність. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, 11.09.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №1, відповідно до якого на [PERSON] покладався обов`язок у повному обсязі нести солідарну відповідальність перед позивачем за виконання в повному обсязі позичальником зобов`язань за договором безпроцентної фінансової допомоги. У порушення умов договору безпроцентної фінансової допомоги та положень ст.ст. 526, 554 ЦК України, відповідач [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем не виконує і станом на 11.03.2019 року, має заборгованість за договором у сумі 227 404,11 грн., з яких 210 000,00 грн. - сума основної заборгованості, 13 020,00 грн.- інфляційні збитки, 4384,11 грн. - 3% річних. Ухвалою суду від 16.04.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, однак його представник подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, при цьому, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відзивів до суду від відповідачів не надходило. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст.280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.06.2016 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір безпроцентної фінансової допомоги, відповідно до змісту якого позивач передав, а ФОП [PERSON] прийняла грошові кошти в сумі 210 000,00 грн. та зобов`язалась повернути їх до 23.06.2017 року. На виконання вимог вказаного договору позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти у сумі 210 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 21.06.2016 року, від 23.06.2016 року та від 24.06.2016 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, 11.09.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №1, відповідно до якого на [PERSON] покладався обов`язок у повному обсязі нести солідарну відповідальність перед позивачем за виконання в повному обсязі позичальником зобов`язань за договором безпроцентної фінансової допомоги. Разом з тим, 30.07.2017 року ФОП [PERSON] припинила свою господарську діяльність. У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до ст. 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Зокрема, відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (внесення запису до Реєстру про державну реєстрацію припинення) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Позовну заяву було направлено позивачем до суду у березні 2019 року, у той час як припинення підприємницької діяльності відповідача здійснено у березні 2017 року. Тобто на час звернення до суду із цим позовом, [PERSON] втратила статус підприємця та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльність, як фізична особа. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушила умови договору, не повернула заборгованість в добровільному порядку, на письмову претензію позивача щодо повернення грошових коштів не реагує.. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку). Частиною 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 546 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Положеннями ст.ст. 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з липня 2018 року по січень 2019 року, інфляційні втрати позивача становлять 13 020,00 грн. Також, відповідно до розрахунку 3% річних від простроченої суми наданого позивачем, встановлено, що за період заборгованості з 01.07.2018 року по 11.03.2019 року сума процентів становить 4384,11 грн. Судом установлено, що відповідачі не виконують умови договору безпроцентної фінансової допомоги від 20.06.2016 року, що є підставою для стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних збитків в користь позивача. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, за змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження, суд приходить до висновку, що з відповідачів підлягає солідарному стягненню на користь позивача заборгованість в сумі 227 404,11 грн. Разом з цим, п.3 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Суду надано договір про надання правової допомоги від 02.10.2018 року, укладеного між адвокатським бюро "Лев" та ФОП [PERSON] . Однак, з наданого бланку платіжного доручення №467 від 27.02.2019 року про сплату ФОП [PERSON] грошових коштів адвокатському бюро "Лев" за надання правової допомоги у сумі 16 800,00 грн., не вбачається, що вказаний платіж було проведено банківською установою, оскільки він не містить підпису відповідальної особи банку та відповідних печаток і штампів банківської установи. На підставі викладеного, судом встановлено, що позовна вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу не знайшла свого обгрунтування, а тому не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути 2274,04 грн. сплаченого судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: partial