Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 05 червня 2014 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 181; стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачем по справі він перебуває у шлюбі з 16 липня 2011 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Син після розірвання шлюбу залишиться проживати разом з батьком. Сімейно-шлюбні відносини між ним і відповідачем припинені з 16 липня 2016 року з причини психологічного характеру. Вони стали один до одного сторонніми людьми, які по-різному розуміють права та обов'язки подружжя. Після досягнення дитиною річного віку відповідач стала зловживати алкоголем, залишила сім'ю на декілька днів, перестала приділяти увагу синові, виконувати сої обов'язки дружини та матері, байдуже ставилась до матеріального забезпечення дитини. З липня 2016 року відповідач проживає окремо від чоловіка та дитини. Питання виховання дитини розглядалось адміністрацією Дніпровського району Кам'янської міської ради, розпорядженням якої був встановлений порядок побачень матері [PERSON] з сином [PERSON], [INFO]. На теперішній час позивач доглядає за малолітнім сином та отримує допомогу, яка призначається одному з батьків, який займається доглядом за дитиною віком до трьох років. Вважає, що їх сім'я розпалася остаточно і відновити подружні стосунки не можливо, оскільки він з відповідачем не може знайти спільної мови у виконанні своїх подружніх та батьківських обов'язків. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Не бачить сенсу для надання строку для примирення, так як це не можливо і не відповідає його з сином інтересам. Суперечки щодо розподілу спільного подружнього майна не має. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності. В судовому засіданні 28 березня 2017 року підтримав свої позовні вимог та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст.74 ЦПК України та ч.1 ст.224 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. В судовому засіданні 28 березня 2017 року відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, пояснила, що позивач вигнав її з квартири, забравши документи та ключі від квартири. Розірвання шлюбу може погано вплинути на дитину. Після пояснень, до закінчення судового засідання відповідач залишила залу судового засідання за власною волею. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158, ст.224 ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. 18 травня 2017 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши позиції сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого 05 червня 2014 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 181, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.9). Від шлюбних відносин сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, актовий запис № 632 від 15.10.2014 року (а.с.10). На теперішній час сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільного господарства не ведуть, дитина проживає з позивачем, позивач не виявив бажання про збереження сім'ї, відповідач, хоча і висловилась проти задоволення позову, але покинувши судове засідання 28 березня 2017 року так і не пояснила яким чином і чому вона вважає за можливе збереження сім'ї. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка, відповідач не надала аргументованих пояснень щодо своїх заперечень проти розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права та інтереси їх дитини, фактичні шлюбні відносини припинені з 16 липня 2016 року припинені з причин психологічного характеру, відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, сім'я розпалася остаточно і не може бути збережена, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на правову допомогу. За ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, та не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Абзацом 4 п.48 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем наданий суду договір від 20 лютого 2017 року, згідно якого адвокат Ярош І.В. надала правову допомогу [PERSON] у вигляді оформлення позову до [PERSON] про розірвання шлюбу в Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська (Кам'янське). Надана також довідка про вартість правової допомоги у розмірі 500 гривень. З наданих позивачем документів не вбачається розрахунку витрат на правову допомогу, не є такі документи доказом оплати відповідних сум, тому це є підставою для відмови у стягненні таких витрат з відповідача. Згідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved