Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], просить суд тягнути з відповідача [PERSON] кошти у сумі 30 000 грн. (тридцять тисяч гривень) 00 коп. достроково розірвавши договір позики, стягнути з відповідача кошти у сумі 2 400 грн. (дві тисячі чотириста гривень) 00 коп. заборгованість по відсотках, стягнути з відповідача кошти у сумі 736, 4 грн. (сімсот тридцять шість гривень) 00 коп. сплаченого судового збору. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначив, що 08.08.2018 року він надав у борг відповідачу [PERSON] кошти у сумі 30 000 гривень. Відповідач зобов'язався сплачувати щомісяця відсотки у сумі 600 гривень та повернути борг не пізніше 08.08.2019 року. Взяті на себе зобов'язання [PERSON] систематично з дати отримання коштів на протязі чотирьох місяців не виконує. Внаслідок чого станом на дату подачі позовної заяви утворилась заборгованість у сумі 2400 гривень по відсотках. Також відповідачем у виданій розписці було зазначено про те, що у випадку неповернення боргу він передає у власність позивачу свою квартиру. Квартира відповідача фактично виступає предметом застави по боргових зобов'язаннях які взяв на себе [PERSON]. 26.10.2018 року на адресу відповідача був направлений лист - досудова вимога про повернення коштів, де позивач зазначив, що приблизно з кінця вересня 2018 року [PERSON] став уникати зустрічі, не відповідає на телефонні дзвінки. У зв'язку з чим досудове врегулювання спору з відповідачем неможливе. Позивач правом на участь у судовому засіданні не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк він не подав, заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов'язкове. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що 08.08.2018 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 гривень, при цьому зобов'язався сплачувати щомісяця 2%, що складає в сумі 600 гривень, із зобов'язанням повернути кошти до 08.08.2019 року. В тексті розписки відповідачем зазначено, якщо він не поверне борг, то квартиру за адресою : [ADDRESS] передає у власність [PERSON] (а.с.5). Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки [PERSON] від 08.08.2018 року містить безумовне та однозначне зобов'язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача [PERSON]. Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноруч [PERSON]. Доказів в спростування вказаних обставин та висновків суду не встановлено. Поміж іншим, письмова форма договору позики від 08.08.2018 року, укладеного між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) [PERSON] згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником [PERSON] не виконано. До того ж судом встановлено, що оригінал розписки, наданий суду саме позивачем, не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов'язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 08.08.2018 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 30 000 грн. та взятих на себе зобов'язань, а саме сплачувати щомісячно відсотки у сумі 600 гривень щомісяця в строк до 08.08.2019 року включно. Відповідач на протязі чотирьох місяців не сплачував відсотки,ю у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 2400 гривень за відсотками. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв'язку із чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 30 000 грн. та заборгованість в розмірі 2400 гривен за відсотками. За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, за прострочення виконання зобов'язань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов'язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме не сплачував 2 % на суму боргу, як станом на серпень 2018 року, так і на час звернення позивача до суду. Таким чином, зобов'язання відповідача є простроченим і мають розраховуватись саме з серпня місяця 2018 року. Таким чином, вірним є наступний розрахунок заборгованості за відсотками на суму боргу 30 000 гривень, за період з серпня 2018 року по 06 листопада 2018 року (30 000 х 2% х 4 = 2 400). Таким чином, з огляду на задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] олександра Борисовича на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 08.08.2018 року в загальному розмірі 30 000 грн. - боргу за позикою, 2 400 грн. - 2% щомісячного зобов'язання на суму боргу. Окрім того, позивачем заявлена позовна вимога про стягнення судового збору з відповідача в розмірі 736,40 гривень, підлягає частковому задоволенню, узв'язку з тим, що позивачем переплачено розмір встановленого судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 01 січня 2018 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1762 гривень 00 копійок. Позивачем [PERSON] переплачено судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 31,60 гривень. Повернення судового збору згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial