Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення від 13.02.2015 р.; поновити його у Новокіндрашівській дистанції колії на посаді обхідника колії штучних споруд 3 розряду; стягнути з ДП «Донецька залізниця» в особі Новокіндрашівської дистанції колії на його користь заробітну плату на час вимушеного прогулу у результаті його незаконного звільнення у розмірі 19947,33 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.01.2016 р. було залучено до участі у справі Старобільсько-Новопсковський об`єднаний районний військовий комісаріат Луганської області у якості третьої особи. Ухвалою суду від 09.03.2016 р. було залучено Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» Регіональна філія «Донецька залізниця» та ухвалою суду від 07.04.2016 р. було залучено Комісію з реорганізації ДП «Донецька залізниця» в особі голови Брюховецького Володимира Арнольдовича в якості співвідповідачів по справі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1988 року працював на Донецькій залізниці в Новокіндрашівській дистанції колії на посаді монтера, з 01.11.2011 р. переведений обхідником колії та штучних споруд 3 розряду. 14.02.2015р. позивач був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби. 12.11.2015 р. засобами поштового зв`язку він отримав копію наказу про його звільнення з 13.02.2015 р. на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Раніше про існування наказу про звільнення він не знав, у зв`язку з проходженням військової служби. Позивач вважає звільнення незаконним, посилається на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року, який поширюється на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Зазначає, що на нього поширюються гарантії по збереженню місця роботи і посади, як на працівника, призваного на військову службу під час мобілізації, встановлені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. В судовому засіданні позивач повністю підтвердив викладені в позовній заяві та в заявах про уточнення позовних вимог обставини та просив задовольнити його позов. Представники відповідачів Державного підприємства «Донецька залізниця» в особі Новокіндрашівської дистанції колії Державного підприємства «Донецька залізниця» та Комісії з реорганізації Державного підприємства «Донецька залізниця» в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надійшло. В судовому засіданні представники відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» пояснили, що ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» не є правонаступником відповідача по справі ДП «Донецька залізниця» у зв`язку з відсутністю передавальних актів, остання перебуває в стані реорганізації шляхом злиття, на даний час відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як про юридичну особу не виключено. Зазначили, що ДП «Донецька залізниця» самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, підтвердили відомості, викладені у заперечення проти позову. Від представника третьої особи надійшли пояснення за позовною заявою, в яких він зазначає, що 12.02.2015 р. [PERSON] було зараховано до складу команди ВЧ [NUMBER] для проходження військової служби з 14.02.2015 р., на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15 від 14.01.2015р., вважає, що на [PERSON] поширюються гарантії, передбачені Законом України № 1275-VII від 20 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» як на працівника, призваного на військову службу під час мобілізації. Просив розглядати справу без його участі. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця», дослідивши письмові докази, які надані позивачем до позовної заяви, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Так, згідно відомостей трудової книжки [PERSON] , відповідно до наказу № 222 л від 23.11.1988 року, 24.11.1988 р. позивач прийнятий на посаду монтером колії 02 розряду на 11-й околоток до ДП «Донецька залізниця» в особі Новокіндрашівської дистанції колії. Згідно наказу № 148 л від 01.11.2011 р. з 01.11.201 р. позивача було переведено на посаду обхідника колії та штучних споруд 3 розряду. Наказом № 10-ос від 16.02.2015 року позивача з 13.02.2015 р. звільнено із займаної посади у ДП «Донецька залізниця» Новокіндрашівської дистанції колії у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п. 3\~ст. 36 КЗпП України (а.с. 34) Згідно довідки Старобільсько-Новопсковського об`єднаного районного військового комісаріату Луганської області № 222 від 01 лютого 2016 р., солдат [PERSON] призваний на військову службу Старобільсько-Новопсковьким об`єднаним районним військовим комісаріатом під час мобілізації, в особливий період 14.02.2015 р. та направлений для проходження військової служби до в/ч [NUMBER] (а.с.44) Відповідно до\~ст.65 Конституції України\~захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, які відбувають військову службу відповідно до закону, а держава відповідно до\~ст. 17 Конституції України, в свою чергу, забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. З 08.06.2014 року набрав чинності Закон України від 20.05.2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», яким внесено зміни до ряду діючих законодавчих актів України, у тому числі\~КЗпП України, Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу» тощо. Відповідно до ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~(в редакції, що діяла на момент звільнення) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~(в редакції, що діяла на момент звільнення) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Згідно з ч.3\~ст.39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу», за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється. Призов позивача на військову службу здійснювався під час дії Указу Президент України від 14.01.2015, № 15/2015 "Про часткову мобілізацію", згідно ч. 2 вищезазначеного Указу Президента України, оголошено та проведено часткову мобілізацію, зокрема на території Луганської області. Пунктом 7 вищезазначеним Указом Президента України, доведено до відома керівників підприємств усіх форм власності, що згідно із\~ст.39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу»,\~ст. 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм діючого законодавства, зокрема ст.39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу», пункту 3 ч. 1 ст.\~36\~та ч. 3 ст.\~119 КЗпП України, оскільки він був звільнений в зв`язку із призовом на військову службу, яка проводилась під час мобілізації, тому його вимога про поновлення на роботі підлягає задоволенню, оскільки, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі на займаній до звільнення посаді із наступного робочого дня після незаконного звільнення органом, який розглядає трудовий спір, тобто з 16.02.2015 р. В зв`язку з наведеними вище обставинами, у відповідності до ч.2\~ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до пункту 2\~Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~(далі\~Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середньоденної заробітної плати (згідно із Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 08.02.95 р. №100) складає 56,83 грн.; кількість робочих днів за період з 16.02.2015 року по 11.08.2016 року становить 373 дні, тому заробітна плата за час перебування позивача на військовій службі становить 21197,59 грн. (56,83грн. х 373 день). На підставі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника розрахунок з ним повинен здійснюватися в день його звільнення. В матеріалах справи відсутні докази про здійснений розрахунок з позивачем в день його звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, копію наказу про звільнення позивач отримав поштою 12.11.2015 р., копія трудової книжки, яка долучена до матеріалів справи не містить запису про звільнення [PERSON] , чим порушено вимоги ст. 47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику копію наказу про його звільнення та належно оформлену трудову книжку. Крім того,\~\~\~статтею 237-1 КЗпП України\~передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного\~\~ Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що\~КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а\~ст. 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, то суд визначає розмір цієї шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у рішенні по справі № 6-23цс12 від 25.04.2012 року. Судом встановлено, що відповідачем Державним підприємством «Донецька залізниця» в особі Новокіндрашівської дистанції колії порушено законні права позивача при його звільненні з посади, поновлення яких вимагає від неї додаткових зусиль, він змушений витрачати час для захисту своїх прав в суді. Позивач також посилався на те, що звільнення його з роботи породжує у нього невпевненість у майбутньому та нервові стреси, оскільки після демобілізації він мав намір повернутися на роботу і отримувати стабільний заробіток. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Спричинену позивачу моральну шкоду суд оцінює в розмірі 2000 грн., виходячи з вимог розумності та справедливості, тому ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши в сукупності надані докази, а також беручи до уваги те, що згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Частиною 3\~ст. 88 ЦПК України\~встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати; за подання позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, при подачі даного позову позивач мав сплатити 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру та 1102,40 грн. за вимоги майнового характеру. Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Донецька залізниця» з 25.11.2014 р. перебуває в стані припинення, запис про її припинення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній. Тому і поновлення на роботі, і виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судового збору мають бути здійснені саме Державним підприємством «Донецька залізниця» в особі Новокіндрашівської дистанції колії Державного підприємства «Донецька залізниця», який є належним відповідачем по справі. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного,

Outcome: partial