Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що з 17.09.1990 року працювала на посаді соціального робітника Територіального центру надання соціальних послуг Тельманівского району Донецької області. 31 грудня 2014 року вона була звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Але в період її роботи з 15 серпня 2014 року по грудень 2014 року їй не виплачувалась заробітна плата. При її звільненні їй не виплатили заборгованість по заробітній платі в сумі 6131 гривня 47 копійок. У зв'язку з затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що станом на 31 січня 2016 року становить 23951 гривня 70 копійок. Враховуючи те, що відповідач здійснив затримку у виплаті заробітної плати більш ніж на 1 місяць, останній зобов'язаний здійснити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що становить 3175 гривень 88 копійок. Оскільки дії відповідача щодо невиплати заробітної плати у період її роботи, не проведення з нею розрахунків при звільненні поставили її у скрутне становище, викликали тяжкий психологічний стан просила також стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 гривень. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача - Територіального центру надання соціальних послуг Тельманівського району Донецької області та представник третьої особи - Тельманівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату та місце проведення судового засідання, причину неявки суду не повідомили, тому суд, зі згоди позивачки, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факті і відповідні їм правовідносини. З трудової книжки позивачки, запису №3, судом встановлено, що наказом №4 від 24.09.1990 року позивачку [PERSON] прийнято на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги. Наказом №56-к від 31 грудня 2014 року її звільнено з даної посади згідно з п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. З довідки про заборгованість з виплати заробітної плати, виданої Територіальним центром надання соціальних послуг Тельманівського району Донецької області, встановлено, що заборгованість з виплати заробітної плати за період з другої половини серпня 2014 року по листопад 2014 року включно позивачу [PERSON] складає 6131 гривня 47 копійок. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підкоренням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені статтею 116 цього Кодексу, а також у випадку звільнення з ініціативи адміністрації видати копію наказу про звільнення. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно з положеннями ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, згідно зі ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа, з якою позивачем укладено трудовий договір. Трудовий договір позивачем [PERSON] укладено саме з Територіальним центром надання соціальних послуг Тельманівського району Донецької області, який є окремою юридичною особою та діє на підставі Положення, що підтверджується також листом Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації. Волноваська районна державна адміністрація - Волноваська - військово-цивільна адміністрація не укладала трудовий договір з позивачем. Крім того, територію Волноваського району збільшено за рахунок приєднання частини Тельманівського району, але смт. Тельманове не входить до переліку приєднаних територій. Отже, підстави для стягнення сум заборгованості з Волноваської районної державної адміністрації - Волноваська - військово-цивільна адміністрації, відсутні. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати нарахованої, але не сплаченої заробітної плати з 15 серпня 2014 року по 30 листопада 2014 року саме з Територіального центру надання соціальних послуг Тельманівського району Донецької області в розмірі 6131 гривня 47 копійок. На підставі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки, то суд зазначає наступне: середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно 8 зазначеного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Суд розглядає цивільну справу в межах позовних вимог. З розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, наданого відповідачем та перевіреного судом, встановлено, що загальна сума середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні складає 23951 гривня 70 копійок, яка підлягає стягненню з Територіального центру надання соціальних послуг Тельманівського району Донецької області на користь позивачки [PERSON] 1 січня 2001р. набув чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. N 2050-III. Згідно із ст. 1 цього закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтями 2,3 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р., проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427. Позивачка звільнена 31 грудня 2014 року, отже компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати повинна проводитись відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. №159. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не виключає проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. З надано позивачкою розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та перевіреного судом, встановлено, що сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 3175 гривень 88 копійок. Згідно п.2 ч.2 ст.22 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237 1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) (далі - постанова Пленуму від 31.03.1995 року) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. У п.9 постанова Пленуму від 31.03.1995 року роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене, а також важкі обставини на даний час в країні щодо пошуку роботи, що не потребують доказування, суд розцінює вищенаведене належними доказами спричинення [PERSON] моральної шкоди та наявності причинного зв'язку між нею і порушенням її трудових прав. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує тривалість душевних страждань з 01.12.2014 року до 04.12.2017 року, тому суд вважає адекватною і справедливою суму відшкодування в розмірі 300 грн. Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 88 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що з відповідача Територіального центру надання соціальних послуг Тельманівського району Донецької області на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial