Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача по справі на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття дітей; допустити рішення до негайного виконання у межах сум платежу одного місяця; стягнути на її користь витрати на правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що вона з відповідачем по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 2011 року. Від шлюбних відносин вони мають доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які мешкають разом із нею та знаходиться на її утриманні. В матеріальному утриманні малолітніх дітей їй допомагає її мати. З літа 2014 року подружні стосунки з відповідачем припинені. З цього часу відповідач періодично надавав дітям матеріальну підтримку. Їй не відомо місце роботи відповідача та його дохід. [PERSON] нікому не зобов'язаний за рішенням суду сплачувати аліменти, мати його має самостійний дохід, батько помер, стан здоров'я відповідача задовільний. Позивач в судове засідання не з'явилася, письмово просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, письмово просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши позиції сторін, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що сторони з 22 липня 2011 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №250 (а.с.8). Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], які мешкаю разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, що визнано сторонами та підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, актовий запис за №156 (а.с.9) та актовий запис за №835 (а.с.10) відповідно; довідкою №79636 від 20.2.2017 року, виданої фахівцем [PERSON] ТОВ «ЕРЦ КП» підтверджує проживання [PERSON], [INFO] разом з позивачем (а.с.11) та актом про проживання б/н від 23.02.2017 року, складеним техніками КП КМР «УКОЖФ» підтверджується проживання [PERSON], [INFO] року народження, без реєстрації разом з позивачем (а.с.15). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 СК України. Згідно ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до п.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що відповідно до ст.180 СК батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Частинами 1, 2 ст.27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Верховною Радою України через прийняття Постанови №789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено визнання державою права кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи з обставин справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність обов'язку щодо утримання дитини обох батьків, матеріальний стан батька, відповідач є фізично здоровою, працездатною особою. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на правову допомогу. За ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, та не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Абзацом 4 п.48 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем наданий суду договір від 21 лютого 2017 року, укладений між адвокатом Ярош І.В. та [PERSON] про надання правової допомоги у вигляді оформлення позову про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей до [PERSON] в Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська (Кам'янське). Надана також довідка про вартість правової допомоги у розмірі 300 гривень. З наданих позивачем документів не вбачається розрахунку витрат на правову допомогу, не є такі документи доказом оплати відповідних сум, тому це є підставою для відмови у стягненні таких витрат з відповідача. При вирішенні питання щодо стягнення суми судового збору за подання відповідного позову, суд виходить із положень ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 гривень на користь держави. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved