Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому з уточненням просить стягнути з відповідача: борг за договором позики від 05 жовтня 2012 року 4000,00 Євро по курсу НБУ 24,80 грн. за один Євро (станом на 22.05.2015) на суму 99200,00 грн.; 2000,00 дол.США по курсу НБУ 22,40 грн. за один долар США (станом на 22.05.2015) на суму 144000,00 грн.; борг за договором позики від 27 серпня 2013 року у розмірі 23000,00 дол.США з 4-ма відсотками місячних, що станом на 22 травня 2015 року складає 515200,00 грн., - всього на загальну суму 659200,00 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачем видано розписки про те, що він позичає у позивача зазначені суми грошових коштів та зобов'язується повернути кошти у визначені сторонами строки. Відповідач під будь-яким приводом ухиляється від виконання своїх зобов'язання, тим самим завдаючи позивачу моральні страждання, а тому просить позов задовольнити повністю. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просить такий задовольнити з метою захисту порушеного права. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, а тому зі згоди позивача, суд постановив ухвалу, яка внесена до журналу судового засідання, про повторний порядок заочного розгляду справи з дотриманням вимог, встановлених ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно із ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними і допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхилюючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). У відповідності до ст.11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Судом встановлено, що з оригіналів розписок, оглянутих у судовому засіданні, вбачається, що відповідач [PERSON] від 05 жовтня 2012 року позичив у позивача [PERSON] «…4000 Євро і 2000 доларів США …» та 27 серпня 2013 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] «…187 450 гривень 00 копійок (23000 доларів США…», тобто між ними укладено договір позики, де позивач виступає кредитором, а відповідач позичальником. Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк, а за умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. За умовами ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Разом із тим, 29 березня 2014 року відповідачем надано розписку у якій останній «…зобов'язався повернути [PERSON] кошти, які винен по розписці 27.08.2013, до 31.03.2014», а тому відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дану вимогу. Попри те, копії спірних розписок направлялись відповідачу судом, однак жодних доказів повернення грошових коштів останнім не подано. Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення позики відповідно до вимог ст.545 ЦК України, те, що відповідач всупереч ст.128 ЦПК України письмове заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення, не надав, а тому з нього на користь позивача слід стягнути за розпискою: від 27 серпня 2013 року 23000,00 дол. США, що становить 515200,00 грн.; від 05 жовтня 2012 року 4000,00 Євро, що становить 99200,00 грн. та 2000,00 дол.США, що становить 44800,00 грн. - боргу за договорами позики. У відповідності до вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з розпискою від 27.08.2013 проценти у розмірі 4% місячних за договором позики між сторонами не встановлювались, а тому суд приходить переконання, що відносно цього питання сторони не досягли домовленості, розмір процентів від суми позики не підтверджено позивачем жодними доказами у відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України, а тому у такому необхідно відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Між сторонами склались договірні відносини, у яких у відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з роз'яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" можливість відшкодування такої шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону, на підставі якого суд вирішує справу. Таким чином, ст.611 ЦК України передбачає відшкодування моральної шкоди, проте лише у випадку, коли це встановлено договором або законом. Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст.23 ЦК України та роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судовому практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 із змінами та доповненнями. Якщо ж умовами договору не визначено моральну(немайнову) шкоду, як один із видів відповідальності (як у договорі позики укладеного між сторонами), вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини, на підтвердження чого було представлено спірні розписки, однак при укладені договору сторони не передбачили такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, адже жодних доказів у відповідності до ст.ст.57-61 ЦПК України суду не представлено; при цьому, відносини позики регулюються нормами ЦК України (параграф 1 Глави 71 ЦК України), які не передбачають такого виду відповідальності як відшкодування моральної шкоди, а тому спеціальна норма (ст.611 ЦК України) не відсилає до загальної норми ст.16 ЦК України, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а тому суд приходить переконання, що у такій вимозі необхідно відмовити за безпідставністю. Вирішуючи поділ судових витрат суд враховує наступне. Згідно з ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1874,50 грн., що підтверджено квитанцією №23 від 04.11.2014. Відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1630,38 грн. судового збору. На підставі ст.ст.11, 16, 526, 530, 545, 625, 1046-1049 ЦК України та

Outcome: partial