Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього на його користь заборгованість по договору кредиту №б/н від 02.06.2011 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків з користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконує зобов'язання, що виникли з договору, внаслідок чого утворилась заборгованість перед банком станом на 30.09.2017 року у розмірі 60182 грн. 74 коп. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по договору кредиту та судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала, щодо стягнення з її довірителя 1380,88 грн. - заборгованості за кредитом. Заперечувала, щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 50 809,82, зазначила, що її довіритель укладав кредитний договір відповідно до умов якого позивач надав йому кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків з користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зі змінами умов кредитування в частині збільшення процентної ставки з 30 % до 34,80%, а згодом до 43,20 % не був ознайомлений, оскільки повідомлення про це від банку ні поштою, ні у вигляді електронних повідомлень не надходили. Враховуючи викладене, просила суд задоволити позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом частково. Предствник відповідача також погоджувався про стягнення з її довірителя на користь позивача понесення останнім судові витрати по справі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно до ч. 1 ст. 526, 530, 536 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Встановлено, що 02.06.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] було укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов даного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків з користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6-31). При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згаданий кредитний договір підписаний відповідачем та складається з Анкети позичальника, "Умов і правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою" та "Тарифів Банку". З розрахунку заборгованості вбачається рух коштів по рахунку і часткове його погашення позичальником, зокрема востаннє 30.03.2015 року, що свідчить про часткове виконання відповідачем зобов'язання ( а.с.4-5). Свого обов'язку по поверненню кредиту у строки на умовах та в розмірах, передбачених договором, відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим, за розрахунком банку, станом на 30.09.2017 року за ним утворилась заборгованість в сумі 60182,74 грн. яка складається з наступного: - 1380,88 грн. - заборгованість за кредитом; - 50809,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4650,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; - 500,00 грн. - штраф фіксована частина; - 2842,03 грн. - штраф процентна складова. Факт нарахування вказаної заборгованості підтверджуються розрахунком. ( а.с.4-5) Розглядаючи обгрунтованість вказаного розрахунку, суд виходить з наступного. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.06.2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] базова процентна ставка, яка нараховується на залишок кредиту була встановлена в розмірі 30% річних. З 01.09.2014 року процентна ставка змінена і встановлена в розмірі 34,80 % річних, з 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних (а.с.4-5). Згідно із ч.3 ст.1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Зазначена правова позиція висвітлена у правовій позиції Верховного Суду України у справі за № 6-1374 цс17 від 11.10.2017 року. Згідно ч.4 ст.1056-1 ЦК України, кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Належні та допустимі докази таких повідомлень банком позичальника в справі відсутні. Отже, в банку не було підстав збільшувати процентну ставку за користування кредитом, а тому суд приходить до висновку про стягнення суми заборгованості за процентами виходячи з розміру ставки в 30%, яка станом на дату її збільшення 01 вересня 2014 року складала 1351,90 грн. Підстав приймати послідуючий розрахунок за збільшеними процентами суд не вбачає, оскільки правомірність їх не обґрунтована. В правовій позиції висловленій Верховним Судом України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746 цс 16, зазначено, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, в частині позовних вимог банку про стягнення 4650,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією не підлягають до задоволення. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому в даному випадку суд вважає за вірне стягнути з позичальника на користь банку лише один з із заявлених до стягнення штрафів (фіксована частина) в сумі 500 грн. Отже, проаналізувавши дослідженні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що обов'язок [PERSON] по поверненню кредиту знайшов своє підтвердження , однак у розмірі, який є документально підтвердженим і нормативно обґрунтованим. У зв'язку з цим з відповідача необхідно стягнути борг за кредитним договором в сумі 3037,34 грн., що складається з тіла кредиту - 1380 грн. 80 коп, відсотків за його користування , нарахованих виходячи з 30% процентної ставки станом до 29.08.2014 року у розмірі - 1156, 46 грн., а також штрафу (фіксованої частини) нарахованої виключно на прострочену заборгованість станом на 29.08.2014 року в сумі 500 грн. В решті позов до задоволення не підлягає за недоведеністю під ставності позовних вимог. Окрім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial