Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю АЙБОЛИТ матеріальну шкоду в розмірі 3258, 52 грн. ( три тисячі двісті пятдесят вісім гривень 52 копійки) та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивачу належить марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т5, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тип ТЗ - легковий меддопомога-В, шасі (кузов, рама) номер WV1ZZZ7HZ7H069589, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 897933 виданим 14.08.2012 року Смілянським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області. Відповідно до заяви Відповідача від 30.10.2015 року, наказом № 000000063-К-0000000232 від 30.10.2015 року, Відповідача було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів в структурний підрозділ Позивача, який розташовано в м. Дніпропетровську. Відповідно до посвідчення водія серії ВАА № 905496, виданого 10.03.2011 року [PERSON] відділом УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, РЕР Відповідач має право керувати транспортними засобами категорій: В1, В, С. Під час прийняття на роботу [PERSON] був ознайомлений під підпис з інструкцією з охорони праці, про що свідчить його підпис в наказі про прийняття на роботу № 000000063-К-0000000232 від 30.10.2015 року та з посадовою інструкцією водія автотранспортних засобів ТОВ «Айболит» № 7, про що свідчить власноручний підпис Відповідача у вказаній інструкції. Відповідно до п. 5.15. та п. 2.2.7 посадової інструкції, Відповідач зобовязаний знати та виконувати правила дорожнього руху. Позивач зазначає, що Наказом директора Позивача № 7 від 16.03.2016 року, з яким Відповідач ознайомлений під підпис, про що свідчить власноручний підпис Відповідача в наказі, за Відповідачем закріплено, зокрема, вищевказаний автомобіль VOLKSWAGEN Т5, н.з. СА0185ВН. Згідно довіреності №9427 від 10.11.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського MHO [PERSON], Позивачем уповноважено Відповідача користуватися (експлуатувати) автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т5, тип - легковий меддопомога - В, випуску 2006 року, шасі (кузов) № WV1ZZZ7HZ7H069589, реєстраційний № [NUMBER]. Відповідно до Акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 10.12.2016 року Відповідач прийняв від Позивача товарно-матеріальні цінності у вигляді автомобіля VOLKSWAGEN Т 5, VIN номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який знаходився в робочому стані в повній комплектації, який зобовязався повернути. 07.01.2017року Відповідач виконував трудові обовязки та перебував на черговій зміні з год. 08 хв. до 17 год. 00 хв., що підтверджується табелем обліку робочого часу за січень 2017 року. Позивач стверджує, що 07.01.2017 року о 13 год. 30 хв. в м. Дніпро на пр. Слобожанському в районі б. № 15 Відповідач, керуючи вищевказаним транспортним засобом, виїхав на регульований пішохідний перехід на забороняючий для його напрямку руху сигнал світлофора (червоний), внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода [PERSON], після чого продовжив рух та скоїв наїзд на автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП обидва транспортні засоби пошкоджені, а пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Указаними діями Відповідач порушив вимоги п. 8.7.3 «е» ПДР України та вимоги п. 2.2.7, 2.2.10, 2.2.48, 2.2.50 посадової інструкції. Дана обставина підтверджується постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2017 року по справі № 202/1507/17, провадження № 3/202/728/2017 р., якою Відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень 00 копійок. Зазначає, що згідно п. 17-1 протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.01.2017 року, внаслідок ДТП у автомобіля VOLKSWAGEN пошкоджена передня частина. В пункті 22 протоколу зафіксовано наявність відокремлених від транспортного засобу частин, а саме, скла, пластмаси у передніх частин автомобілів. При цьому під час складання протоколу заяв та зауважень з боку Відповідача не надійшло, та протокол ним підписано без зауважень. Факт пошкодження передньої частини, належного Позивачу автомобіля VOLKSWAGEN, підтверджується також поясненнями Відповідача, схемою місця ДТП та фото таблицями. Пошкодження автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т5, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тип ТЗ - легковий меддопомога-В, шасі (кузов, рама) номер WV1ZZZ7HZ7H069589, визначені в Акті про пошкодження транспортного засобу від 07.01.2017 року. Зазначає, що згідно приписів п. 2.2.39 посадової інструкції Водій несе матеріальну відповідальність за ввірений йому автомобіль. Позивач стверджує, що на відновлення пошкодженого Відповідачем автомобіля [NUMBER], шасі (кузов) № WV1ZZZ7HZ7H069589, Позивачем було витрачено 19950 грн. 00 коп., що підтверджується рахунком-фактурою № Р-00000001 від 12.01.2017 року, актом № Р-00000003 від 19.01.2017року та платіжним дорученням № 1169 від 17.01.2017 року. Позивач, посилаючись на положення ст. 132 КЗпП, зазначає, що в межах суми середнього місячного заробітку 3258, 52 грн. Відповідач має нести матеріальну відповідальність за завдану шкоду. Позивачем надано заяву до суду про розгляд справи без його участі у порядку спрощеного провадження, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином відповідно до вимог\~ст. 74 - 76 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, у зв'язку з чим судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку\~ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~зі ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом № 000000063-К-0000000232 від 30.10.2015 року, Відповідача було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів в структурний підрозділ Позивача, який розташовано в м. Дніпропетровську. Згідно довіреності №9427 від 10.11.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського MHO [PERSON], Позивачем уповноважено Відповідача користуватися (експлуатувати) автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т5, тип - легковий меддопомога - В, випуску 2006 року, шасі (кузов) № WV1ZZZ7HZ7H069589, реєстраційний № [NUMBER]. Відповідно до Акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 10.12.2016 року Відповідач прийняв від Позивача товарно-матеріальні цінності у вигляді автомобіля VOLKSWAGEN Т 5, VIN номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який знаходився в робочому стані в повній комплектації, який зобовязався повернути. Постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2017 року у справі про адміністративне правопорушення №202/1507/17, [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, яке сталося 07.01.2017 року в м. Дніпро на пр. Слобожанському в районі б. № 15 Відповідач, керуючи вищевказаним транспортним засобом, виїхав на регульований пішохідний перехід на забороняючий для його напрямку руху сигнал світлофора (червоний), внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода [PERSON], після чого продовжив рух та скоїв наїзд на автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП обидва транспортні засоби пошкоджені, а пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Указаними діями Відповідач порушив вимоги п. 8.7.3 «е» ПДР України та вимоги п. 2.2.7, 2.2.10, 2.2.48, 2.2.50 посадової інструкції, за що [PERSON] було притягнуто до відповідальності за ст. 124 КУпАП. 07.01.2017року Відповідач виконував трудові обовязки та перебував на черговій зміні з год. 08 хв. до 17 год. 00 хв., що підтверджується табелем обліку робочого часу за січень 2017 року. У відповідності до рахунку-фактури № Р-00000001 від 12.01.2017 року, актом № Р-00000003 від 19.01.2017року та платіжного доручення № 1169 від 17.01.2017 року на відновлення пошкодженого Відповідачем автомобіля [NUMBER], шасі (кузов) №WV1ZZZ7HZ7H069589, Позивачем було витрачено 19950 грн. 00 коп. Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. У відповідності до ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У абзаці 1 пункті 7 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. \~Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Таким чином, згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винного дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" (надалі - постанова Пленуму ВСУ № 14) роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Відповідно до вимог ч.І ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальної відповідальності понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови Пленуму ВСУ № 14 роз'яснив, що при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Матеріали справи свідчать, що середній місячний заробіток [PERSON] складає 3258, 52 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою № 257 від 12.10.2017 року (а.с.31). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 24.04.2017 року між позивачем та [PERSON] припинено трудовий договір, тобто на час звернення з даним позовом відповідач не працював на даному підприємстві Зі змісту статті 132 КЗпП та постанови Пленуму ВСУ № 14 при заподіянні працівником, прямої дійсної шкоди в розмірі, що менше середнього місячного заробітку, працівник зобов'язаний відшкодувати пряму дійсну шкоду повністю. Якщо ж пряма дійсна шкода, що заподіяна працівником підприємству, перевищує середній місячний заробіток працівника, з останнього стягується лише сума, що дорівнює середньому місячному заробітку, а решта шкоди працівником не покривається (п. 6 Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю (лист ВССУ від 01.09.2015 року). Відповідно до ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 та 2\~ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі, володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, з урахуванням положень ст. 132 КЗпП, Відповідач має нести матеріальну відповідальність за шкоду завдану Позивачу, в межах суми середнього місячного заробітку 3258, 52 грн.. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує судові витрати по справі із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved