Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому зазначив, що по вересень 2007 року був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю, відповідачем по справі. 05.09.2007 року був засуджений Бориспілським судом до 7 років позбавлення волі, спочатку відбував покарання в Коростенській ВК №71, потім був переведений до Райківської ВК №73 звідки звільнився в грудні 2012 року. Після засудження та звільнення до матері не повертався, місце проживання останньої йому було невідомо. Звільнившись з місць позбавлення волі став проживати у [PERSON] з якою у 2015 році уклав шлюб під час якого змінив прізвище на [PERSON] . Проте, де проживає мати не цікавився, стосунків з нею після звільнення не підтримував. В лютому 2014 року до нього звернулись невідомі особи з питання зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Від цих людей він дізнався, що вони є власниками зазначеного житла, яке придбали на підставі договору купівлі-продажу. Під тиском даних осіб він в лютому 2014 року знявся з реєстрації та виїхав до м.Москва де працював по липень 2015 року. В липні 2015 року встановив, що місцем проживання його матері є с.Краївщина Володарсько-Волинського району. Звернувшись до матері про з`ясування інформації про продаж квартири, отримав відповідь про те, що вона продала квартиру, оскільки їй потрібні були гроші. З метою з`ясування обставин щодо приватизації квартири встановив, що така подія відбулась 07.04.2008 року, тобто під час відбуття ним покарання. Вважає, що особи скористались його тимчасвоою відсутністю схилили матір до приватизації квартири та договору купівлі продажу чим порушили його права. Відповідно до вимог ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається недійсним. З цих підстав просить продовжити термін звернення до суду з даним позовом, свідоцтво про право власності видане 07.04.2008 року Коростенською міською радою про право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] визнати недійсним. Договір купівлі продажу квартири, посвідчений 07.04.2008 року приватним нотаріусом Добролежею Л.Г., укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що [PERSON] був засуджений 5.09.2007 року і до грудня 2012 року відбував покарання в місцях позбавлення волі. До засудження, тобто ще з 2006 року перебував під вартою. Звільнившись з місць позбавлення волі почав мешкати у співмешканки, потім виїхав працювати в Росію, а коли повернувся уклав шлюб і проживав за місцем проживання дружини. До матері не повертався оскільки між ними не склались відносини. Як відомо, [PERSON] , проживала по родичах, не маючи постійного місця проживання і померла у Володарсько-Волинському районі. Вважає, що договір купівлі продажу квартири є недійсним, оскільки за позивачем у період відбування покарання зберігалось право на житло, яке було відчужено на підставі недостовірних актів та фактів, внаслідок чого [PERSON] втратив право на спірне житло. Відповідач [PERSON] пояснила, що квартира була придбана безпосередньо у власника. При укладенні договору нотаріус перевірив всі наявні документи, ніякиї перешкод для посвідчення угоди не виявив. Відповідач [PERSON] пояснив, що від людей почули про продаж квартири. Домовились з власницею про умови угоди. Остання особиста була присутня при укладенні договору, казала, що має намір придбати будинок у Володарсько-Волинському районі. На час укладення договору за квартирою рахувався борг, всі комунікації (світло, вода газ, каналізація) були відключені, що вказувало на те, що останніх 5 років в квартирі взагалі ніхто не проживав. З приводу доводів представника позивача щодо виписки [PERSON] повідомив, що ніякою інформацією з даного питання не володіє і відношення до цього ніякого не має. Відповідач [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 25.04.2017 року, копія якого наявна на а.с.199 т.1. Представник виконавчого комітету Коростенської міської ради в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань та заяв, пов`язаних з розглядом справи не подав. Третя особа в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась за зазначеною в справі адресою. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що 04.04.2008 року [PERSON] звернулась до керівника органу приватизації з заявою про передачу у власність на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" квартири [ADDRESS] . До даної заяви [PERSON] додала довідку КВЖРЕП №5 від 01.04.2008 року за №1249 зі змісту якої слідує, що вона є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , і зареєстрована у вказаній квартирі одна. Представником позивача в судовому засіданні подано рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29.02.2008 року у цивільній справі №2-999/2008, яким позбавлено [PERSON] права на житло в квартирі [ADDRESS] . Дане рішення набрало законної сили 11.03.2008 року і на час розгляду даної справи не скасовано. 07.04.2008 року видано розпорядження органу приватизації №9243, яким передано у приватну власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного розпорядження видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] . Згідно ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( в редакції, яка діяла на час вчинення зазначених дій) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. З наведеного слідує, що свідоцтво про право власності на № [NUMBER] від 07.04.2008 року є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, правовстановлюючим у цьому випадку є розпорядження на підставі якого видано відповідне свідоцтво, яке ніким на час розгляду даної справи не оспорено та не скасовано, тому підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недісним свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 07.04.2008 року відсутні. Посилання сторони позивача на те, що на час приватизації та продажу квартири за [PERSON] зберігалось право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] спростовується рішенням суду від 29.02.2008 року, яке на час розгляду справи є чинним, тому встановлені в ньому обставини стосовно особи [PERSON] ( [PERSON] ), не підлягають доказуванню відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України. При розгляді справи стороною позивача зазначено, що після відбування покарання [PERSON] не порушував питання щодо своїх прав на житлове приміщення, повертатися до місця проживання матері намірів не мав, житлом не цікавився, проживав у співмешканки, з якою в подальшому уклав шлюб, потім виїхав до іншої країни, 10.02.2014 року зареєструвався за адресою: [ADDRESS] ; з даним позовом звернувся до суду лише 15.10.2015 року, тоді, як оспорюваний позивачем правочин мав місце 07.04.2008 року. Так, 7.04.2008 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , [PERSON] , покупцями, укладено договір купівлі-продажу приватизованої квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Коростенського нотаріального округу Житомирської області Добролежею Л.Г., зареєстровано в реєстрі за №2721. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правовою підставою недійсності правочину стороною позивача зазначено ст.232 ЦК України, відповідно до якої правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Аналіз статей 232 та 237 ЦК України свідчить про те, що під представником у контексті коментованої статті 232 ЦК України варто розуміти як законного представника (зокрема, батька, опікуна), так і особу, яка діє на підставі довіреності, виданої на основі акта органу юридичної особи чи договору. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 року у справі № 623/2998/17. Аналогічний висновок наявний у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17 (касаційне провадження № 61-22897св18). Згідно із приписами статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів того, що при укладенні оспорюваного правочину була наявна будь-яка зловмисна домовленість позивачем не доведено, тому підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу від 7.04.2008 року недійсним не має. Отже, на підставі норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, приймаючи до уваги всі надані сторонами і досліджені судом докази у в їх сукупності, з огляду на їх належність, допустимість, достатність, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки обставини, зазначені в позовній заяві, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Outcome: dismissed