Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд надати дозволі позивачу на виготовлення проїзних документів дитині [PERSON], [INFO] та надати дозвіл, на тимчасові, багаторазові виїзди, без переривання навчання сина [PERSON], [INFO] без дозволу (без згоди) батька [PERSON], в країни Шенгенської Угоди (Республіка Польща, Італія, Болгарія, Єгипет, Туреччина) на строк два роки (20.03.2018 року по 20.03.2020 року); стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. В обґрунтування позову зазначила що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 17.06.2006 року. Від подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано за рішенням суду 16.12.2014 року, вони проживають окремо один від одного, син проживає з матір'ю. Відповідно до рішення Пустомитівського районного суду Львівської області з відповідача та користь позивача стягується аліменти на утримання сина. Проте, відповідач не приділяє належної уваги своїй дитині, не цікавиться її здоров'ям, вихованням та забезпеченням, добровільно матеріальну допомогу на утримання сина не надає. Дитина проживає разом з позивачем, яка самостійно несе усі витрати по утриманню сина. Всі звернення до відповідача щодо участі у житті сина залишилися безрезультатно. Дитина є інвалідом з дитинства, часто хворіє, лікується стаціонарно, потребує догляду. Переніс шість операцій у зв'язку із захворюванням нирок і потребує постійного медикаментозного лікуванні та оздоровлення. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину для підвищення рівня його світогляду, покращення стану здоров'я, фізичного духовного та морального розвитку та має намір весною та влітку 2018 року в якості туриста відвідати з сином Республіку Польща та відпочити і оздоровити сина на морському узбережжі в Туреччині. Також має намір постійно відвідувати країни Шенгенської Угоди з сином, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Неодноразові усні звернення до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон дули безрезультатними, а тому звертається до суду з позовом який просить задоволити. 19.03.2018 року провадження у справі відкрито. 11.04.2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 30.07.2018 року за заявою позивача справу в частині надання дозволу позивачу на виготовлення проїзних документів дитині [PERSON], [INFO] - залишено судом без розгляду. В судове засідання позивач не з'явилась, про час та місце розгляду справи попереджена належним чином, надала письмове клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, в ході підготовчого судового засідання проти позову заперечив. Представник Пустомитівської районної адміністрації, як орган опіки та піклування, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У пункті 2 статті 10 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до пункту 22 частини першої Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57(у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010року № 724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724). Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII ), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Згідно ст. 2 Закону № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 Закону № 3857-XII). Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 ( далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Тобто діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 17.06.2006 року, про що зроблений актовий запис за №2 від 17.06.2006 року виконавчим комітетом Винничківської сільської ради, Пустомитівського району Львівської області. Шлюб між сторонами розірвано 16.12.2014 року рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області. У шлюбі сторони сина [PERSON], [INFO], про що 20.12.2006 року зроблений актовий запис за №21 Верхньобілківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Відповідно до зі ст.ст.3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та всебічного розвитку, відповідає інтересам дитини, сприятиме його фізичному, духовному та моральному розвитку, а також, враховуючи, що відповідач [PERSON], нехтує своїми обов'язками по вихованню та матеріальному забезпеченню дитини, не займається та не піклується про неї, дитину виховується лише позивачем, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Крім цього, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені останнім судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 320,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved