Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та вселення. У своєму позові позивач вказав, що він є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2014 року. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2014 року зазначене рішення залишено без змін. 15.11. 2014 року він звернувся до реєстраційної служби з відповідною заявою про реєстрацію його права власності. Рішенням № 17377120 від 21.11.2014 року державним реєстратором [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обмежень. Підставою для відмови в реєстрації позивачу права власності є наявність арештів за № 493561 та 4935384, накладених Першою Запорізькою нотаріальною конторою 19.02.2008 су, на підставі постанови Заводського ВДВС Запорізького МУЮ АМ № 665920. Він звернувся до Заводського ВДВС ЗМУЮ з запитом щодо виконавчих проваджень, на підставі яких і було винесено постанову про накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Згідно відповіді заступника начальника Заводського ВДВС ЗМУЮ від 24.10.2014 р. №21448/3 зазначено, що видати копію вищевказаної постанови державного виконавця про накладення арешту на майно не має можливості, так як строк зберігання цих документів становить три роки, а після закінчення строків зберігання вони підлягають знищенню. Таким чином, зясувати питання, внаслідок чого було накладено арешт на квартиру, в теперішній час виявляється неможливим. В звязку з цим він звертався до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконною зазначену відмову. Однак постановою суду від 04.02.2015 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії. Як зазначено в постанові, реєстратор діяв відповідно до чинного законодавства, яким передбачено реєстрацію права власності на нерухоме майно тільки за відсутності обтяжень на це майно. Таким чином, без звільнення належної йому частки у праві власності на нерухоме майно з-під арешту проведення реєстрації його права власності неможливе. Позивач вказав, що арешт накладено ще в 2008 році, коли єдиним власником зазначеної квартири була [PERSON]. Відповідно, єдиним боржником за даним виконавчим провадженням є тільки вона. Він не є стороною виконавчого провадження, тому не несе відповідальність за борги та зобовязання попереднього власника житлового приміщення. Як видно з рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2014 року, за позивачем визнано право власності на 1/2частку зазначеної квартири, власником іншої частки залишилася [PERSON] Позивач, як власник 1/2 частки квартири не має жодних боргових зобовязань перед будь- ким, а, відповідно, позбавлення його можливості вільно розпоряджатися та користуватися власним майном, а саме: неможливість зареєструвати своє право власності на зазначене майно внаслідок наявності арешту, вселення до даної квартири, та проживання в ній є протиправним та порушує його права, гарантовані Конституцією України та іншими актами цивільного законодавства. Таким чином, без державної реєстрації права власності позивач позбавлений можливості користуватися квартирою, розпоряджатися належною йому часткою в праві власності на цю квартиру. Крім того, відповідачка [PERSON] перешкоджає йому у користуванні своєю часткою квартири. Позивач звертався до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про вселення. Рішенням суду від 06.10.2014 року було відмовлено в задоволенні позову. Підставою для відмови в задоволенні позову суд зазначив відсутність державної реєстрації речових прав на належну йому за рішенням суду 1/2 частку квартири. Відтак, відсутність реєстрації позбавляє позивача належним чином використовувати свої права як власника квартири. А зареєструвати це право власності він не взмозі, так як наявний арешт на квартиру. У своєму позові позивач просить усунути йому, [PERSON], перешкоди у здійснення права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] шляхом звільнення зазначеного майна з - під арешту та шляхом вселення мене до квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просить його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав і суду пояснив, що оскільки арешт на майно позивача накладений в рамках виконавчого провадження, позивач фактично оскаржує дії державного виконавця, що виникають у нього у звязку із здійсненням субєктом владних повноважень управлінських функцій. Справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Щодо вселення позивача в спірну квартиру, то судом вже було прийнято рішення з цього приводу, в задоволенні позову [PERSON] про вселення відмовлено. Третя особа у судовому засіданні протии зняття арешту не заперечувала, а проти вселення на розсуд суду. Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено із рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2014 року, що [PERSON] отримав право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Із рішенням № 17377120 від 21.11.2014 року встановлено, що державним реєстратором [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обмежень [PERSON] у звязку з тим, що на вищезазначений обєкт нерухомого майна виявлена наявність арештів № 4935361 та 4935384, накладених Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови Заводського ВДВС Запорізького МУЮ АМ № 665920. Із рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2014 року встановлено, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про вселення було відсутність відповіді з Реєстраційної служби про відмову у проведенні реєстрації, тобто позивачем не надано жодного доказу того, що він не міг зареєструвати право власності у спірній квартирі через наявність обтяжень. Згідно з ч. 1 ст. 73 СК України та ч. 6 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена в натурі. У випадках, коли частка боржника в натурі не виділена, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 379 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень є рішення суду, що набрали законної сили. Згідно ст. 48 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду є правовстановлюючим документом. Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об*яєктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст.353 ЦК України. Щодо позовних вимог [PERSON] про вселення в спірну квартиру суд вважає ці вимоги передчасними, оскільки позивачем не зареєстровано право власності на належне йому нерухоме майно. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов*язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяжень, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації Таким чином, позов [PERSON] частково знайшов свої докази і обґрунтування у судовому засіданні і тому підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial