Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 13.06.2008 року, відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач свої зобов`язання не виконував належним чином, у зв`язку з чим, станом на 30.04.2019 року заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить 394 019,24 грн., яка складається з наступного: 6623,99 грн. - заборгованість за кредитом; 383 085,26 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4309,99 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, таким чином позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 126 387,88 грн., яка складається з наступного: 6623,99 грн. - заборгованість за кредитом; 119 763,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 13.06.2008 р. по 30.12.2017 р. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2019 року, справа була передана за підсудністю на розгляд Жовтневому районному суду м. Запоріжжя. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.02.2020 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначає, що доказів укладення між сторонами саме кредитного договору банком надано не було. Анкета-заява про згоду з банківськими послугами без зазначення, які саме послуги клієнт бажає отримати (кредит або депозит) та без відмітки про отримання картки не є належним доказом укладення кредитного договору. Банком надано розрахунок заборгованості за кредитним договором виконаний за період з 01.07.2008 р. по 30.04.2019 р. без зазначення інформації щодо користування кредитом в період з 13.06.2008 р. по 01.07.2008 р., розрахунок банку належним чином не посвідчено. Анкета-заява надана в копії поганої якості та не надає можливості встановити її зміст. Крім того, позичальником надано також довідку про умови кредитування № 0911040300063227271 від 27.06.2008 р., яка не має відношення до анкети № 0813051500063227290 від 13.06.2008 р. Позичальником особисто не підписано Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, а тому відсутнє погодження позичальника з вказаними документами, вони не є частиною укладеного між сторонами правочину. Банком неодноразово змінювався розмір відсоткової ставки, порядок нарахування відсотків, комісій та штрафів, що призвело до того, що при кредитному ліміті в 7000,00 грн., банком було нараховано 126 387,88 грн. боргу. Враховуючи той факт, що анкетою-заявою на отримання кредиту не встановлено розміру відсоткової ставки, порядку нарахування пені та штрафів, можна вважати, що між сторонами фактично не було укладено кредитного договору в розумінні ст. 1054 ЦК України. Розрахунок суми заборгованості перед банком слід обраховувати з фактично отриманих та неповернутих сум за карткою, з урахуванням загальних строків позовної давності. Згідно розрахунку на підставі виписки по кредиту відповідачем було знято 36 235,82 грн. з картки, повернуто в період з 25.08.2011 р. по 18.05.2016 р. - 33 348,87 грн. Крім того, щодо пропуску строків позовної давності, останнє зняття з картки було здійснено 15.02.2014 р., останнє погашення - 18.05.2016 р. Платіж 30.06.2016 р. на суму 30,00 грн., що зазначено банком в розрахунку заборгованості, відповідач не визнає, оскільки його не здійснював. Згідно виписки з рахунку позичальника, вказаний платіж не має жодних ідентифікуючих ознак, доказів вчинення саме відповідачем платежу банк не надає. З позовом до суду банк звернувся лише 31.05.2019 р., тобто більш ніж через 3 роки після вчинення останнього платежу відповідачем (18.05.2016 р.), тобто з пропуском загальних строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Попередня сума витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом вказаної справи становить 10 000,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з пропуском строків позовної давності та недоведеності позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2019 року витребувано від позивача оригінал анкети-заяви на отримання кредиту [PERSON] від 13.06.2008 року, довідку про умови кредитування від 27.06.2008 року, а також доказ здійснення особисто [PERSON] платежу від 30.06.2016 року в розмірі 30 грн. за договором кредиту від 13.06.2008 року. 31.03.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь, в якій зазначено, що витребувані оригінали будуть надані в одне з наступних судових засідань та додано виписку по рахунку [PERSON] 15.04.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що позивачем надана суду копія анкети-заяви від 13.06.2008 року, яка заповнена відповідачем особисто, [PERSON] висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив про згоду з тим, що заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, Умови та Правила банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Надані додатки до позовної заяви та відповіді на відзив засвідчені належним чином. До суду надано виписку по картрахунку, яка є підтвердженням, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та прослідковується користування грошовими коштами. Відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Розмір процентної ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку, неотримання виписки або несвоєчасне отримання не звільняє держателя від виконання своїх зобов`язань за договором. Заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, він користувався карткою, здійснював погашення заборгованості, що є підтвердженням прийняття діючих умов договору. Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача. За договором надання банківських послуг №б/н від 13.06.2008 клієнт має прострочену заборгованість, постановою НБУ передбачено договірне списання банком з рахунку клієнта коштів без надання клієнтом платіжного доручення. Розрахунок заборгованості відображено з моменту надання та отримання кредитної послуги, банківська виписка має статус первинного документу. Відносно номеру [NUMBER] зазначено, що він не є номером договору, а відноситься до технічної нумерації, використовується тільки у внутрішніх сервісах банку. Щодо строків позовної давності, то загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно умов договору, договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання, якщо на протязі вказаного строку одна зі сторін не проінформує іншу, про припинення дії кредитного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Оскільки договір чинний та продовжує свою дію, строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Крім того, посилання відповідача на компенсацію витрат на правову допомогу є недоречним та безпідставним, банком надано правомірне обґрунтування вчинених дій, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду разом з позовною заявою подано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує в повному обсязі. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 13.06.2008 року [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно із якою отримав кредитну картку Універсальна «30 днів пільгового періоду», із базовою процентною ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості. Своїм підписом на заяві відповідач засвідчив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку. До позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» додано копію Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно із випискою по картковому рахунку [PERSON] користувався кредитними коштами та здійснював їх часткове повернення. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] станом на 30.04.2019 року, яку банк вимагає до сплати, складає 126 387,88 грн, із яких: 6623,99 - заборгованість за кредитом, 119 763,89 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 13.06.2008 року по 30.12.2017 року. АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало свій позов тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, останній не виконав зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість та просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13.06.2008 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Суд звертає увагу, що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Разом із тим, вирішуючи спір, суд зважає на наявність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості та визнання відповідачем того, що він отримував кредитні кошти від АТ КБ «Приватбанк» за заявою від 13.06.2008 року, користувався кредитною карткою із встановленим кредитним лімітом в період з 31.07.2011 року по 18.05.2016 року, про що зазначено у відзиві на позовну заяву. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із випискою по картковому рахунку останній платіж за кредитом [PERSON] здійснив 18.05.2016 року шляхом поповнення картки готівкою через відділення банку, що підтверджується і самим відповідачем. Суд не погоджується з позивачем, що останній платіж [PERSON] було здійснено 30.06.2016 р., оскільки відсутність жодні відомості, що вказані платежі були здійснені саме відповідачем, з виписки по рахунку вбачається в графі «деталі операції» інформація про здійснення платежу банком з позначкою Депозит, вказаний платіж також заперечується та не визнається відповідачем. Крім того, у справі відсутні докази щодо строку дії виданої відповідачеві платіжної картки та сама заява не містить і строку повернення кредиту (користування ним). На виконання ухвали суду від 28.02.2019 року, в судові засідання, призначені на 01.04.2020 року та 08.05.2020 року, витребувані у АТ КБ «Приватбанк» документи, зокрема, докази здійснення особисто [PERSON] платежу від 30.06.2016 року в розмірі 30,00 грн., надіслані не були, представник позивача до суду не з`явився, а тому ним також не були надані вказані документи для огляду в судовому засіданні. Таким чином, з наявних в справі матеріалів вбачається, що останнє поповнення відповідачем карти відбулося 18.05.2016 року, вподальшому ним не було здійсно жодного платежу по погашенню заборгованості за отриманим кредитом. З позовом до суду банк звернувся лише 31.05.2019 року, шляхом направлення позовної заяви з додатками засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Позивачем не додано до позовної заяви підписаного з відповідачем договору про зміну строків позовної давності. При цьому, судом не приймаються посилання представника позивача на Умови та Правила надання банківських послуг, в тому числі щодо визначеного в них строку та умов пролонгації дії кредитної картки, оскільки їх не можна вважати складовою укладеного між ними кредитного договору, так як вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, а також з урахуванням того, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ «КБ «Приватбанк» з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. Крім того, щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне. Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Враховуючи, що представник відповідача не надав суду документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Outcome: dismissed