Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я. В обґрунтування позовних вимог посилається на те. Що він тривалий час, а саме з 25.02.1992 року працював повний робочий день у підземних умовах на різних посадах з важкими та небезпечними умовами праці на ш. ім.. Леніна В/о «Кривбасруда» (правонаступник ПАТ «КЗРК»). Під час роботи на позивача діяли шкідливі фактори. Внаслідок дії шкідливих факторів виробництва у позивача виникли хронічні професійні захворювання, а саме радікулопатія попереково-крижова другого ступеня з вираженими статичними порушеннями, стійким больовим синдромом. За результатами розслідування професійного захворювання було складено Акт від 06.12.2001 року, відповідно до якого п. 19 встановлено, що директор ш. ім. В.І. Леніна не виконав вимоги ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» у частині створення на робочих місцях умов праці, у відповідності з вимогами нормативних актів з охорони праці. Тобто, у виникненні хронічних професійних захворювань винні посадові особи відповідача. Згідно довідки МСЕК позивачу первинно було встановлено третю групу інвалідності та 30% стійкої втрати професійної працездатності. Згодом було повторно встановлено третю групу інвалідності та 30% стійкої втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 21.01.2004 року позивачу повторно встановлено третю групу інвалідності та 30% стійкої втрати професійної працездатності. Остаточно довідкою МСЕК від 15.01.2013 року позивачу повторно було безстроково встановлено третю групу інвалідності та встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності. У зв'язку з цим просить суд стягнути з відповідача 290000 грн. на його користь. Позивач та його представник, кожен окремо, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважали їх вмотивованими та обґрунтованими. Представник відповідача надала до суду письмові заперечення, в судовому засіданні надала свої пояснення, та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, та письмові пояснення, згідно яких вважаю, що відшкодування моральної шкоди повинно відшкодовуватись ВВДФССНВ на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі. Суд, заслухавши думку сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Вiдповiдно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести тi обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень, а ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фiзичних чи юридичних осiб, поданим вiдповiдно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог i на пiдставi доказiв, наданих сторонами та iншими особами, якi беруть участь у справi. Судом встановлено, що [PERSON] з 25.05.1992 року по 14.04.2016 року працював на різних посадах з важкими та небезпечними умовами праці на ш. ім.. В.І. Леніна «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «КЗРК» (а.с. 6-9). Згідно Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) було встановлено обставини виникнення професійного захворювання,а саме (далі мовою оригіналу): в результате нахождения работника в условиях воздействия вредных производственных факторов, тяжелого физического труда, неблагоприятного микроклимата, вынужденных наклонив туловища, которые имело место в результате несовершенства технологий подземной разработки руд и горно-шахтного оборудования. Трудовой процесс скреперование, монтаж и демонтаж оборудования, крепление, перемещение тяжестей, характеризуется наличием тяжелого физического труда, вынужденными наклонами туловища, неблагоприятным микроклиматом, превышающими предельно-допустимые нормы (а.с. 13 зворот). Згідно довідки МСЕК від 14.01.2002 року позивачу первинно було встановлено третю групу інвалідності та встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності (а.с. 15). Згодом позивачу неодноразово повторно було встановлено третю групу інвалідності та встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності (а.с. 16, 17, 18, 19, 20) 15.01.2013 року [PERSON] при повторному огляді безстроково встановлено третю групу інвалідності та встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності (а.с. 21). У зв'язку з ушкодженням здоров'я [PERSON] вимушений постійно проходити амбулаторне та стаціонарне лікування у лікувально-профілактичних закладах, що підтверджується виписками з історії хвороби, виписними епікризами (а.с. 47-79). Відповідно до ст. 1, 3, 43, ч. 1, 2 ст.46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У зв'язку з професійним захворюванням позивач переносить моральні страждання та переживання. Позивач практично позбавлений можливості виконувати фізичні навантаження, чим ставить свою родину і себе у важкі життєві умови. В наслідок радіокулопатії позивач має тремтіння пальців обох рук, що призводить до додаткових зусиль під час одягання, під час застосування господарських інструментів вдома. Підвищення артеріального тиску та головний біль не дозволяє позивачу робити нахили тулубу під час надівання та знімання взуття, або під час водних процедур, що пригнічує позивача у його безпорадності та обмеження самообслуговування. Періодичний біль в області серця додає позивачу загальну слабкість та страх смерті. Через фізичний біль та страждання позивач втратив звичайні соціальні зв'язки та зв'язки з близькими людьми та друзями. Змінився характер позивача, він став замкнутою, нетовариською людиною, а самотність, відчуженість також викликають душевну біль, моральні переживання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Що стосується посилання представника відповідача на те, що він є неналежним відповідачем, то суд спростовує цей факт наступним. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 (з відповідними змінами) "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" судам роз'яснено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як встановлено в судовому засіданні, вперше стійку втрату професійної працездатності у позивача було встановлено з 14.01.2002 року, що підтверджується виданою МСЕК довідкою. З урахуванням наведеного, суд покладає обов'язок відшкодувати спричинену позивачеві моральну шкоду саме на відповідача, а не на роботодавця, оскільки на день встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше відповідальним за відшкодування шкоди був саме відповідач на підставі частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом враховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, тяжкість трудового каліцтва та професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок трудового каліцтва та профзахворювання. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачу моральної шкоди повинна складати 15000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 290000,00 грн., то суд вважає, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачам шкоди. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від сплати судового збору, судові витрати відносяться на користь Державного бюджету України. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: partial