Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, заявивши вимоги про визнання за нею право власності в порядку спадкування на 22/100 часток квартири [ADDRESS] . В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначила, що 09.12.2005 р. [PERSON] склав заповіт за реєстровим номером 6945, яким заповів їй все своє майно. Крім того, 09.12.2005 р. [PERSON] склала заповіт за реєстровим номером 6947 на користь позивача. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 квітня 1999 р., реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] володіли на підставі спільної сумісної власності 16/100 частинами квартири [ADDRESS] . Вказала, що відповідно до свідоцтва про смерть № [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть № [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 30011012 від 27.03.2012 року Восьма харківська державна нотаріальна контора зареєструвала спадкову справу за номером 52598819 у зв`язку зі смертю [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 30888945 від 16.01.2006 року Восьма харківська державна нотаріальна контора зареєструвала спадкову справу за номером 38438213 у зв`язку зі смертю [PERSON] . Позивач зазначила, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, зазначивши у постанові, що неможливо встановити спадкову масу у вищезазначеній комунальній квартирі, так як частки між співвласниками комунальної квартири [NUMBER] не розподілялися після того, як рішенням Київського РВК м. Харкова №255-1 від 05.12.2006 року колишні 28/100 часток комунальної квартири [NUMBER] визнані ізольованою квартирою з присвоєнням нової адреси - [ADDRESS] . Вказала, що відповідно до довідки БТІ від 20 лютого 2019 р. № 2699/19 відбулося перерахування ідеальних часток і частка спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] стала 22/100. Враховуючи викладене, просила суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на 22/100 квартири [ADDRESS] , які належали спадкодавцям на праві власності. Ухвалою суду від 21 травня 2019 року провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08 липня 2019 року від представника позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій він замінив прізвище відповідача - [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою суду від 15 липня 2019 року за клопотанням представника позивача суд витребував з Восьмої Харківської державної нотаріальної контори ( 61024, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 26) належним чином завірені копії спадкових справ, заведених за померлими [PERSON] (дата смерті [INFO] ) та [PERSON] (дата смерті [INFO] ), а також Витяги зі спадкового реєстру та реєстру заповітів про наявність (відсутність) посвідчених заповітів [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] . Ухвалою суду від 15 липня 2019 року підготовче провадження цивільній справі було закрито, справу призначено до розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явились, у своїй заяві підтримали заявлені у позові вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явились, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись своєчасно та належним чином шляхом надсилання їм судових повісток на адресу місця їх реєстрації, причини неявки суду не повідомили, відзиви на позовну заяву не надали. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Цих випадків, суд не встановив, а відповідач суду не довів. Суд наголошує, що згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи рішення про ухвалення рішення, суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана поведінки відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». При цьому суд враховує, що відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 30 липня 1982 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу № [NUMBER] від 30.07.1982 (а.с.10). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 30.04.1999 року, реєстраційний номер № [NUMBER] - [PERSON] та [PERSON] належало на праві спільної сумісної власності 16/100 комунальної квартири [ADDRESS] (а.с.21). Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.01.2006 року (а.с.11). Крім того, матеріалами справи підтверджено, що [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво серії [NUMBER] від 31.01.2012 року) (а.с.12). Судом також встановлено, що 09.12.2005 р. [PERSON] склав заповіт за реєстровим номером 6945, яким заповів їй все своє майно [PERSON] , позивачу по справі. Крім того, судом встановлено, що 09.12.2005 р. [PERSON] склала заповіт за номером №6947 на все своє майно на користь позивача. (а.с.13-15). Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 30011012 від 27.03.2012 року та отриманих судом копій спадкових справ№30/2006 та №196/2012, заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що Восьма Харківська державна нотаріальна контора зареєструвала вказані спадкові справи на підставі заяв про прийняття спадщини, складених [PERSON] . Інші спадкоємці відсутні. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.10.2017 року нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлими [PERSON] та [PERSON] , зазначивши у постанові, що неможливо встановити спадкову масу у вищезазначеній комунальній квартирі, яка належала померлим на праві власності, так як після рішення Київського РВК м. Харкова№255-1 від 05.12.2006 року, яким колишні 28/100 часток комунальної квартири [NUMBER] визнані ізольованою квартирою з присвоєнням нової адреси - [ADDRESS] , частки між співвласниками комунальної квартири [NUMBER] не були перерозподілені.(а.с.23-24). Відповідно до технічного паспорту комунальної квартири [ADDRESS] , складеного ТОВ «Харківська служба бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2019 року - загальна площа 5-ти кімнатної квартири [NUMBER] складає 164.1 кв.м., з них житлова площа - 108,4 кв.м. (а.с.18-19). Відповідно до довідки КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 26.06.2013 року №1800825 вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] на спільну сумісну власність) - частка 31/100; [PERSON] (договір купівлі-продажу №Н17-3752) - частка 13/100; [PERSON] (свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] ) - частка 12/100; [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] на спільну сумісну) - частка 16/100 (а.с.26). Згідно інформації, наданої КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що рішенням Київського РВК м. Харкова №255-1 від 05.12.2006 року колишні 28/100 часток комунальної квартири [NUMBER] визнані ізольованою квартирою з присвоєнням нової адреси - [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що перерозподіл 72/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] після виділення з неї 28/100 частки квартири, якій було присвоєно нову адресу - [ADDRESS] , не відбувалось. Саме на цій підставі [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлих [PERSON] та [PERSON] , які залишили їй спадкове майно на підставі складених ними заповітів. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду у порядку позовного провадження. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Вирішуючи по суті заявлені позивачем вимоги, суд дослідив надану позивачем довідку ТОВ «Харківська служба - Бюро технічної інвентаризації» від 20.02.2019 року №2699/19, з якої вбачається, що користуючись Інструкцією «Щодо поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затверджену наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18.06.2007 року, можливо визначити перерахунок ідеальних часток співвласників у праві власності на 5-ти кімнатну квартиру [ADDRESS] чином: частка [PERSON] та [PERSON] буде складати 22/100, частка [PERSON] - 19/100, частка [PERSON] - 16/100, частка [PERSON] , [PERSON] - 43/100 (а.с.25). Таким чином, оскільки згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, в зв`язку з чим в даний час неможливо належним чином оформити право власності на 22/100 частку квартири [ADDRESS] , що належала померлим [PERSON] та [PERSON] , що дало б можливість позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину після їх смерті у нотаріальній конторі, то суд приходить до переконання щодо відсутності іншого способу захисту прав позивача. Суд вважає, що позивач обґрунтовано звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на 22/100 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування в судовому порядку. Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач своєчасно звернулась до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітами після смерті [PERSON] та [PERSON] , інші спадкоємці відсутні, а належний померлим на праві власності об`єкт нерухомого майна у дійсному розмірі ідеальної частки не був належним чином переоформлений відповідно до законодавства, то суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved