Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за розпискою від 20.09.2013 року в розмірі 12000 грн., зазначивши, що 09.09.2013 року між позивачами та дружиною відповідача по справі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: Кіровоградська область, м. Новоукраїнка, пр. Херсонський, 69. Під час укладення договору сторони домовилися, що відповідач до моменту підписання договору сплатить 4000 грн., а 14000 грн. зобов»язався сплатити пізніше до 30 квітня 2014 року. Так, 09.09.2013 року позивачі позичили [PERSON] 14000 грн., про що він написав розписку, за умовами якої зобов"язувався повернути борг до 30 квітня 2014 року. Так як, відповідач в обумовлений строк не виконав взяті на себе зобов"язання, сплатив лише 2000 грн., і не повернув борг, добровільно сплатити кошти відмовляється, а тому, позивачі просять стягнути з відповідача борг в сумі 12000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача на його користь та дружини борг за договором позики в сумі 12000 грн., так як відповідач в обумовлений розпискою строк не виконав взяті на себе зобов"язання. Одночасно пояснив, що гроші в сумі 3500 грн. отримав від відповідача, однак, останній не хоче сплачувати решту боргу, в зв»язку з чим і звернувся до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених в позові. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що повинен був повернути по розписці 14000 грн. В зв"язку зі скрутним матеріальним становищем повернув лише 3500 грн., які по розпискам отримала за довіреністю представник позивачів [PERSON] Не заперечував проти стягнення з нього боргу в сумі 10500 грн. Вислухавши пояснення позивачів, відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того самого роду та такої самої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 20 лютого 2013року у справі № 6-163 цс12, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13. Судом встановлено, що між позивачами та [PERSON] 09.09.2013 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] передали у власність, а [PERSON] набула у власність жилий будинок з господарсько-побутовими будівлями за № 69 по пров. Херсонському в м. Новоукраїнка Кіровоградської області (а.с.6-7). Покупець [PERSON] є дружиною відповідача [PERSON], який зобов»язався спачувати кошти за придбаний дружиною будинок в сумі 14000 грн., сплата вказаних коштів повинна була проводитися в сумі 1500 грн., щомісяця, починаючи з червня 2014 року, борг необхідно було віддати до 30 квітня 2014 року, що підтверджується розписками, які містяться в матеріалах справи (а.с.8). Відповідно до розписки від 28.05.2014 року відповідач віддав представнику позивачів на той час [PERSON] 1500 грн. (а.с.10). Відповідно до розписки від 25.06.2015 року відповідач віддав представнику позивачів на той час [PERSON] 1000 грн. (а.с.32). Відповідно до розписки від 10.10.2015 року відповідач віддав представнику позивачів на той час [PERSON] 1000 грн. (а.с.31). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно відповідач по справі повернув їй 3500 грн. за різними розписками, які вона, в свою чергу, віддала позивачам по справі. Проаналізувавши текст наданих позивачами та відповідчем розписок, суд приходить до висновку, що між сторонами 20.09.2013 року виникли правовідносини на підставі договору позики. Відповідачем складено документи, які названо розписками, згідно з якими він зобов'язувався повернути борг за придбаний будинок до 30 квітня 2014 року. Позичальник свої зобов'язання частково не виконав, борг повернув не в повному обсязі, а на загальну суму 3500 грн., про що свідчать відповідні розписки. Надана позичальником-відповідачем по справі [PERSON] позикодавцям-позивачам по справі [PERSON] та [PERSON] розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі за придбаний житловий будинок. Відповідач [PERSON] за весь період погашення боргу сплатив позивачам лише 3500 грн. Відповідно до ст. 526, 1049 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та закону, тобто відповідач повинен був в установлений договором строк повернути грошові кошти на користь позивачів. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тому посилання відповідача на те, що він купував будинок, однак коштів немає, щоб повернути за будинок, не звільняють його від необхідності сплати боргу. Так як, в установлений строк відповідачем не було повернуто борг, тому позивачі правомірно вимагають від відповідача його повернення, однак, сума боргу є меншою, не 12000 грн., як просять позивачі, а 10500 грн. Враховуючи наведене, суд, виходячи з принципів розумності і справедливості, враховуючи характер укладеної угоди, ступінь вини відповідача, та оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачів заборгованість згідно договору позики в сумі 10500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (а.с.1), тому з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню понесені судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.. На підставі викладеного та

Outcome: partial