Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання правочину недійсним, скасування рішення про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно. Згідно уточнених позовних вимог просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 11 вересня 2015 року між ею та її сином відповідачем у справі [PERSON] та посвідчений державним нотаріусм Першої Павлоградскої державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №2-1609, а також просила скасувати державну реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON], складену нотаріусом на підставі вищевказаного договору дарування. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що спірний правочин вчинений ним під впливом помилки. Так, квартира була подарована відповідачеві за умови, що останній буде забезпечувати її доглядом довічно, сплачувати витрати на оплату житлово-комунальних послуг та інше. Але, ставши власником квартири відповідач своїх зобовязань не виконує. Іншого житла, окрім спірної будинку, позивач не має, її права порушені, а тому вона змушена звернутись до суду. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог , про що надав суду письмові заперечення на позов, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими. Зазначив, що ніяких домовленостей про умову доглядати за своєю матірю (позивачем у справі) у разі дарування йому квартири [ADDRESS] між ними не було. Від відповідача державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори [PERSON] будь-яких заяв та повідомлень щодо її участі в судовому засіданні не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так,судом встановлено, що 11 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (які є між собою матірю та сином) укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2-1609. На підставі зазначеного договору дарування, 11 вересня 2015 року за [PERSON] . було зареєстроване право власності на вищевказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], є особою похилого віку, знаходиться під наглядом в амбулаторії ЗПСМ №9 КЗ «ЦПМСД м.Павлограда» з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ступеню . Ішемічна хвороба серця, СН ІА, що підтверджується відповіддю від цього медичного закладу на запит суду від 31.01.2017 року. Окрім цього, судом встановлено наявність неприязних стосунків між сином [PERSON] а його матірю [PERSON], про що свідчать зареєстровані Павлоградським ВП ГУНП в період з вересня 2015 року по грудень 2016 року заяви [PERSON] щодо вчинення сварок з нею [PERSON] та реєстрація відповідних матеріалі ЖЄО, що вбачається з відповіді Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області №51-1828 від 07.02.2017 року на запит суду. Наведене, повністю підтверджує посилання позивача наведені в позовній заяві та уточненій позовній заяві в обґрунтування позовних вимог щодо недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 11 вересня 2015 року між ею та її сином відповідачем у справі [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградскої державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №2-1609, а також просила скасувати державну реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON], складену нотаріусом на підставі вищевказаного договору дарування. Суд вважає, що усі вищевказані обставини, свідчать про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, а відтак наявні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним. Водночас, даючи оцінку позовним вимогам [PERSON] до відповідача державного нотаріуса Першої Павлоградскої державної нотаріальної контори [PERSON]М, суд приходить до наступного висновку. Нотаріус є відповідачем лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному (не окремому) провадженні за правилами цивільного (не адміністративного) судочинства як спір про право. Так, при розгляді даної цивільної справи, слід враховувати розяснення, надані судам у п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (Постанова ВССУ № 3), де зазначено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (КАС) (стаття 17 КАС), Господарським процесуальним кодексом України (ГПК) (статті 1, 12 ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями розмежування справ цивільної юрисдикції та інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса». У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (Постанова ВСУ № 7) зазначено: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі». У п. 16 Постанови ВССУ № 3 зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII). Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства». З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право. Тоді в разі подання позову щодо оскарження нотаріальної дії з підстав недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при їх вчиненні відповідачем буде сам приватний нотаріус. Таким чином, позовні вимоги, предявлені позивачем до державного нотаріуса задоволенню не підлягають. Що стосується скасування державної реєстрації права власності за обдарованим [PERSON] , суд виходить з положень З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни\~до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~, які полягають у тому, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладені функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки, після посвідченням договору, та відповідно до п.1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію», на підставі укладеного в установленому законом порядку Договору дарування, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, проведено державну реєстрацію. Відповідно, право власності за набувачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, при посвідченні Договорів, нотаріус також діє і як державний реєстратор. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають у судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2363,36 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial