Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача з вимогою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на наступне. Сторони знаходяться в зареєстрованих шлюбних відносинах з 06 серпня 2011 року. Від шлюбу мають малолітню дитину, доньку - [PERSON] , [INFO] , яка мешкає з позивачем. Фактичні шлюбні відносини були припинені з тієї причини, що у сторін різні характери та погляди, у зв`язку з чим виникали часті сварки та суперечки, що призвело до втрати почуття любові та поваги. Спільне господарство не ведеться. Спільний сімейний бюджет відсутній. Малолітня дитина після припинення шлюбних відносин знаходиться на повному матеріальному утриманні позивача, відповідач ухиляється від покладених на нього обов`язків відповідно ст. 180 СК України, долею дитини не цікавиться, добровільно надавати матеріальну допомогу по її утриманню відмовляється. Позивач стикається з труднощами в самостійному матеріальному утриманню спільної з відповідачем дитини. На підставі вищевказаного, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини. Позивач у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій просила розглядати справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України та ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки до суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції у Луганській області вбачається, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що учинено актовий запис № 231 від 06 серпня 2011 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, доньку - [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області за актовим записом № 224. Сторони разом не мешкають, спільного господарства не ведуть, втратили один до одного почуття любові та поваги, на примирення не згодні. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Як вбачається із п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя та на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які викликали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, їх сім`я існує формально. Суд вважає, що сім`я розпалась, а тому шлюб між ними слід розірвати. Досліджуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів судом встановлено наступне. Документально підтверджених відомостей про факт спільного проживання з дитиною та надання їй матеріальної допомоги по її утриманню відповідно до ст. 180 СК України відповідач не надав, що дає суду обґрунтовані підстави вважати твердження позивача про відсутність матеріальної турботи відповідача про дитину такими, що відповідають дійсності. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27 лютого 1991року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За приписами цієї норми Сімейного Кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 182 СК України та те, що відповідач участі в утриманні своєї дитини в повному обсязі не приймає, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на утримання їх малолітньої дитини аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття. Дослідивши всі наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів пред`явлено з урахуванням інтересів дитини, а тому він підлягає задоволенню. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, що становлять 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого за подання до суду позивачем позовної заяви, суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved