Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], Служба у справах дітей Комінтернівського району про виселення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 31.052011 року між Відкритим акціонерним товариством «Златобанк» правонаступником якого є далі - ПАТ «Златобанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1288. Згідно п. 1.1 договору іпотеки цей договір забезпечує виконання ТОВ «Промснаб-Харков», зобов'язань, що випливають з укладеного між боржником та іпотекодержателем договору про надання овердрафту № 131/11-OVER від 31.05.2011 року та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі стосовно будь-яких збільшень основного зобов'язання за умовами якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти, надані у формі овердрафту з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000 грн., з кінцевим терміном повернення 30.05.2012 року, сплачувати проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту щомісячно, з розрахунку 22 % процентів річних, сплатити можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених кредитним договором і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира [ADDRESS]. 13.12.2011 року між банком та боржником було укладено додаткову угоду до договору про надання овердрафту № 131/11-OVER від 31.05.2011 року, згідно з якою ліміт овердрафту, що надається банком позичальнику не може перевищувати 350 000 грн. 28 травня 2012 року між боржником та банком було укладено додатковий договір до договору про надання овердрафту № 131/11-OVER від 31.05.2011 року, згідно з яким банк надав позичальнику кредитні кошти у формі кредиту для поповнення обігових коштів в сумі 350 000 гривень з кінцевою датою повернення кредиту не пізніше 30.05.2012 року та сплатою 22 % річних. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.10.2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 22.12.2010 року. Позивачем на адресу відповідачів направлялися вимоги про добровільне звільнення спірної квартири. Однак, у встановлений законом термін житло відповідачами звільнено не було. У зв'язку з чим позивач вимушений звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі до судового засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала посилаючись на те, що виселення у даному випадку порушить права та інтереси неповнолітньої дитини [PERSON], яка проживає у спірному житловому приміщенні разом з її матірю відповідачем [PERSON] у зв'язку з тим, що відповідачі не мають будь-якого іншого житлового приміщення до якого могли б бути виселені. Також представник пояснила, що не дивлячись на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у вказаному приміщенні уже після укладення договору іпотеки, вони на даний час мають передбачене законом право користування вказаним житлом. Представник третьої особи Служби у справах дітей Комінтернівського району - Келчевська І.С., до суду не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином про причини не явки суду не повідомила. В заяві надані до суду 15.01.2014 року при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду, просила при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини. При розгляді справи приймав участь представник прокуратури Комінтернівського району м. Харкова Колодчина Р.В., яка в судовому засіданні проти позовних вимог в частині виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] заперечувала, посилаючись на порушення прав неповнолітньої дитини, та в частині виселення відповідача [PERSON] покладалася на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідачів та прокуратури Комінтернівського району м. Харкова, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 31.05.2011 року між Відкритим акціонерним товариством «Златобанк» правонаступником якого є ПАТ «Златобанк » та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1288. (а.с. 7-9). Згідно п. 1.1 договору іпотеки цей договір забезпечує виконання ТОВ «Промснаб-Харков», реєстраційний номер платника податків 33673286 зобов'язань, що випливають з укладеного між боржником та іпотеко держателем договору про надання овердрафту № 131/11-OVER від 31.05.2011 року та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі стосовно будь-яких збільшень основного зобов'язання за умовами якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти, надані у формі овердрафту з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000 грн., з кінцевим терміном повернення 30.05.2012 року, сплачувати проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту щомісячно, з розрахунку 22 % процентів річних, сплатити можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених кредитним договором і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS], загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею - 43,9 кв.м. (а.с. 7). Відповідно до ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріальне-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України подавати докази є не лише обов'язком, але й правом осіб, які беруть участь у справі, і яке прямо передбачено зазначеною статтею. В силу положень ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Тобто відповідач [PERSON] є законним представником неповнодітньої [PERSON] Відповідно до ст.ст.526, 527 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін згідно з договором. Одностороння відмова від виконання зобов'язання та одностороння зміна умов договору не допускається, за виключенням випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Згідно ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.10.2012 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25.12.2012 року було залишено без змін, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 22.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3599 (а.с. 22-24). Згідно ч.3 ст. 109 Житлового кодексу України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В силу положень ст.40 Закону України „Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому Законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всімешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Так, 10.06.2013 та 29.08.2012 року позивачем на адресу відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] направлялась письмова вимога про добровільне звільнення квартири [ADDRESS] (а.с. 30-33). Згідно до відмітки у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення відповідачем [PERSON] вказана вимога була отримана 08.06.2013 року та 03.09.2013 року, про що свідчать її підписи (а.с. 38). Повідомлення направлені на ім'я відповідачів [PERSON] та [PERSON] були повернуті без вручення у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 39). Однак, щодо повідомлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] про вимогу позивача щодо добровільного звільнення спірної квартири, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідачам достеменно відомо про таку вимогу позивача. Про це свідчить, зокрема, подання відповідачем [PERSON], яка одночасно є законним представником відповідача [PERSON], 04.09.2013 року апеляційної скарги на ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі. Тобто, на час розгляду справи відповідачу [PERSON] майже на протязі 6 місяців відомо про знаходження в провадженні Комінтернівського районного суду м.Харкова позовної заяви ПАТ «Златобанк» про виселення. Виходячи з наведеного встановлено, що відповідачів повідомлено про вимогу ПАТ «Златобанк» добровільно звільнити вказане приміщення, однак на момент розгляду справи, вказана вимога позивача відповідачами виконана не була. Таким чином, банком виконані умови звернення стягнення на іпотечне житло, які визначені частиною 1 статті 40 Закону України "Про іпотеку". Щодо посилання представника відповідачів [PERSON] на те, що рішенням у справі будуть порушені права неповнолітньої дитини слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Таким чином, встановлена норма зобов'язує нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей). Тому нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Згода органу опіки і піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2010 року. Відповідно до п.2.1.9 договору іпотеки, посвідченого 31.05.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1288, зазначено, що іпотекодавець ([PERSON]) заявляє та гарантує, що малолітні, неповнолітні діти та непрацездатні особи не мають права власності чи права користування на предмет іпотеки, тобто спірну квартиру. Отже, під час укладення договору іпотеки не могли бути порушеними права неповнолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі без дозволу іпотекодержателя. На момент укладення вказаного договору іпотеки [PERSON] було надано довідку №1219 від 12.05.2011 року дільниці №20 КП «Жилкомсервіс» в якій зазначено про реєстрацію в квартирі [ADDRESS] лише відповідача [PERSON] (а.с. 29). Однак, згідно інформації наданої адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в Харківській області № 9361/2/07-05 від 14.05.2013 року квартирі [ADDRESS] зареєстровані проживаючими: [PERSON] з 26.11.2007 року, та з 16.01.2013 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28). У п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Отже, судом встановлено, що спірна квартира була передана в іпотеку ще до реєстрації в ній відповідача [PERSON] та її неповнолітньої дитини, а відтак - на час укладення іпотечного договору дитина не мала права власності чи права користування нею, що в свою чергу унеможливлює порушення її прав на житло. Відповідно до ст. 109 Житлового Кодексу України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банк у чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі після укладення вказаного договору. Отже, на момент укладення іпотечного договору ця дитина не була ані власником предмета іпотеки, ані зареєстрована у цьому житлі на правах члена сім'ї власника житла. У цьому разі встановлена ст.ст. 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» заборона на розпорядження майновими правами всупереч інтересам дитини застосуванню не підлягає. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають виселенню з квартири [ADDRESS]. Також необхідно зазначити, що виселення осіб, які займають жиле приміщення, на яке звернуто стягнення, як на передане в іпотеку, врегульоване ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. В ній зокрема зазначено, що при не звільненні такого жилого приміщення особами у добровільному порядку, вони підлягають примусовому виселенню на підставі рішення суду. При цьому, можливість виселення не ставиться в залежність від надання їм жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 цього Кодексу, навіть у тому випадку, коли громадяни підлягають виселенню з жилих приміщень, що були придбані ними за рахунок кредиту і його повернення забезпечувалось іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 4 ст. 109 Ж,К Української РСР). Суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині виселення з спірної квартири відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial