Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом 21.02.2017 року, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № KRKRGA00150742 від 27.04.2007 року станом на 26.01.2017 року в загальному розмірі 18 382,35 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 499\~999,92 грн. та складається із заборгованості: за тілом кредиту 9281,85 доларів США, по процентам за користування кредитом 9100,50 доларів США, по комісії за користування кредитом 1528,37 доларів США; стягнути з відповідача судові витрати В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 27.04.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір № KRKRGA00150742, за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 10\~000 доларів США на споживчі потреби терміном до 26.04.2017 року зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 0,92 % на місяць та щомісячного платежу в рахунок його погашення. Свої зобовязання за договором банк виконав, натомість позичальник покладені на неї умовами договору обовязки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 26.01.2017 року має заборгованість в розмірі 18\~382,35 доларів США, яку представник позивача просив суд стягнути з неї в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Додатково зазначила, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2011 року з відповідача достроково стягувалась заборгованість за кредитним договором станом на 01.06.2009 року, а рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.04.2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Станом на даний момент судові рішення не виконані, заборгованість не погашена, а тому зобовязання позичальника продовжують тривати. Акцентувала увагу суду, що строк дії кредитного договору сторони не змінювали та він залишається попередньо визначеним до 26.04.2017 року. При предявленні даного позову стягнута заборгованість за попередніми рішеннями враховувалась. Аналогічна позиція представника викладена в письмових поясненнях (а.с.62-67). Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно письмових заперечень проти позову (а.с.46-47) та аналогічних пояснень, наданих в судовому засіданні, зазначила, що дійсно 27.04.2007 року вона отримала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит в розмірі 10\~000 грн. зі строком повернення до 26.04.2017 року на придбання квартири, розташованої за адресою: мкр-н. 5-й Зарічний 35/34, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Зазначила, що судовими рішеннями з неї вже двічі стягнуто заборгованість за кредитним договором, а саме рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2011 року станом на 01.06.2009 року в розмірі 10\~086,53 доларів США, що еквівалентно 77\~066,16 грн., та рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.04.2016 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості із застосуванням мораторію. Вважала, що після ухвалення першого судового рішення 03.02.2011 року про дострокове стягнення заборгованості змінився строк виконання зобовязань за кредитним договором, який станом на момент звернення позивача до суду 21.02.2017 року вже сплинув, у звязку з чим просила застосувати позовну давність, про що подала відповідну заяву (а.с.43-44). На її переконання, оскільки позивачем не надано доказів щодо неможливості виконання попередніх судових рішень від 03.02.2011 року, 26.04.2016 року про дострокове стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, вважала, що позов не підлягає задоволенню. Наданий позивачем розрахунок заборгованості вважала неналежним та недопустимим доказом, оскільки з нього неможливо прослідкувати рух коштів, що унеможливлює перевірку його обґрунтованості. Суд,\~вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.16) як банком та [PERSON] як позичальником укладено кредитний договір № KRKRGA00150742, за умовами п.7 якого банк зобовязався надати позичальникові кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 27.04.2007 року до 26.04.2017 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 10\~000 доларів США на споживчі цілі, а також в розмірі 1031 доларів США на оплату страхових платежів в порядку, встановленому договором (а.с.9-11). Правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявними як в ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», так і його правонаступника, генеральними ліцензіями НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №22 від 04.12.2001 року, №22 від 05.10.2011 року (а.с.15), що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України у справах № 6-190цс15 та 6-1680цс15. Сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти на ставкою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми наданого кредиту одноразово в момент надання кредиту, та 0,2% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати з 24 по 28 число кожного місяця (а.с.11). Крім того, п.7.1 договору передбачено, що щомісячно, в період сплати позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж в сумі 158,85 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитом, який включає заборгованість по кредиту, відсотки, винагороди. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним\~ договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. Факт отримання кредитних коштів [PERSON] в розмірі 10\~000 доларів США, що в еквіваленті на момент їх видачі готівкою через касу банку складало 50\~500 грн. підтверджується ордером-розпорядженням №1 від 27.04.2007 року та не оспорювався відповідачем в ході судового розгляду справи (а.с.54). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення (ч.1 ст.509 ЦК України). В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається. Натомість, в порушення умов договору [PERSON] свої зобовязання не виконувала належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, востаннє внісши в рахунок погашення заборгованості кошти за наступною хронологією: погашення процентів за користування кредитом в сумі 98,13 доларів США 26.03.2009 року, погашення комісії в сумі 38,47 доларів США 29.05.2009 року, 0,29 доларів США погашення пені 03.03.2011 року, в результаті чого станом на 26.01.2017 року виникла заборгованість за тілом кредиту 9281,85 доларів США, по процентам за користування кредитом 9100,50 доларів США, по комісії за користування кредитом 1528,37 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-7). Посилання відповідача на відсутність первинних фінансових документів, які б визначали можливість зарахування всіх внесених нею коштів в рахунок погашення заборгованості, суд оцінює критично, оскільки за всі здійснені позичальником проплати по кредиту та документально підтверджені зараховані в порядку погодженої сторонами черговості в рахунок погашення кредиту та зафіксовані в розрахунку (а.с.38-42). Доказів його спростування відповідачем не надано, а судом не встановлено. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не\~ повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст.ст.1050, 1054 ЦК, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Так, у звязку з неналежним виконання зобовязань за кредитним договором з боку [PERSON], рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2011 року № 2-3419/2011, яке набрало законної сили 21.02.2011 року (а.с.3), з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором № KRKRGA00150742 від 27.04.2007 року станом на 01.06.2009 року в розмірі 77\~066,16 грн. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.04.2016 року, яке набрало законної сили 21.06.2016 року (а.с.50-53), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KRKRGA00150742 від 27.04.2007 року станом на 03.09.2015 року в загальному розмірі 27\~431,66 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: мкр-н. 5-й Зарічний 35/34, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область шляхом продажу предмету іпотеки від її імені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В ході судового розгляду справи відповідач підтвердила про свою обізнаність з наявними судовими рішеннями, наміру оскаржувати які в апеляційному порядку вона не мала. Крім того, факт надання нею нотаріально посвідченої довіреності на здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» реалізації предмету іпотеки 26.07.2010 року, тобто до моменту пред"явлення банком позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, є прямим свідченням її згоди з наявною заборгованістю (а.с.59), а відтак розцінюється судом як вчинення дій, які свідчать про визнання нею заборгованості та переривають перебіг строку позовної давності. Станом на момент вирішення судом спору вказані судові рішення не виконані, зобовязання за кредитним договором є діючими, а заборгованість не погашена. Доказів зворотного відповідачем не надано, а судом не встановлено. Системним аналізом ст.ст.3, 4, 11 ЦПК України, ст.ст.16, 20 ЦК України, з урахувань розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в абз.1 п.9 Постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» встановлено, що здійснення особою права на захист та вибір нею конкретного способу захисту її прав реалізуються нею на власний її розсуд та не можуть ставитись в залежність від застосування нею інших способів захисту порушеного права. Оскільки забезпечуване іпотекою зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному і не призводить до його заміни, тому суд приходить до висновку, що задоволення предявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором не зумовлюватиме подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечуваним зобовязанням відсутня. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 03.02.2016 року у справі №6-1080цс15 та абз.2 п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». За даних обставин посилання відповідача про покладення на неї подвійної відповідальності за кредитними зобовязаннями шляхом ухвалення декількох судових рішень є безпідставними, оскільки предмети за всіма судовими рішенням є різними, хоча і стосуються виконання єдиних кредитних зобовязань, а тому їх виконання здійснюватиметься в рамках зведеного виконавчого провадження із зарахуванням коштів, які надходитимуть на погашення заборгованості в порядку черговості, що узгоджується з п.12 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач подала заяву про застосування строку позовної давності. Однак, суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частинами 2,3 ст.264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, звернувшись 30.09.2009 року вперше до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про дострокове стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, відповідно до ст.1050 ЦК України позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» тим самим змінив строк виконання зобовязань та відповідно перервав своїми діями перебіг строку позовної давності, що також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові № \~6-2251цс16 від 09.11.2016 року. Вдруге переривання строку позовної давності мало місце під час оформлення нотаріально посвідченої довіреності [PERSON] на реалізацію предмету іпотеки від її імені представниками ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" 26.07.2010 року, що підтвердила в судовому засіданні представник позивача. Втретє переривання строку позовної давності пов"язане з предявленням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2013 року, за яким Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення 28.04.2016 року, яке набрало законної сили 21.06.2016 року. Таким чином, відлік строку позовної давності почався заново з 22.06.2016 року, в той час як із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 26.01.2017 року позивач звернувся 21.02.2017 року, тобто\~трирічний строк позовної давності, передбачений за ст.267 ЦК України, позивачем не пропущений, а його переривання в кожному випадку мало місце в межах строку позовної давності. За даних обставин доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права є помилковими. Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до розяснень, викладених у п.14\~ постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 10.02.2016 року у справі № 6-1680цс15 та від 16.09.2015 року у справі № 6-190цс15, п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року \~«Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст.533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року), суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Враховуючи наявність як у ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», так і його правонаступника генеральної ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, правомірність надання позичальнику [PERSON] кредиту в іноземній валюті доларах США, обумовленість умовами кредитного договору виконання позичальником своїх зобовязань шляхом здійснення плати за кредитом ануїтетними платежами в валюті його отримання, тому суд приходить до висновку про законність предявлення позивачем вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту, процентам за користування ним та комісії саме в іноземній валюті. Аналізуючи перелічені докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання [PERSON] кредитно-договірних зобовязань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № KRKRGA00150742 від 27.04.2007 року станом на 26.01.2017 року в загальному розмірі 18 382,35 доларів США, що складається із заборгованості: за тілом кредиту 9281,85 доларів США, по процентам за користування кредитом 9100,50 доларів США, по комісії за користування кредитом 1528,37 доларів США, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги ст.88 ЦПК України та п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», у випадку предявлення позову, ціна якого визначається в іноземній валюті, одночасно ціну позову необхідно визначати і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого НБУ на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову в національній валюті визначається розмір судового збору. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти саме на день сплати, а не на день подання позову. Як слідує з платіжного доручення № BOK39B0X8S від 09.02.2017 року (а.с.17), ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачено судовий збір 09.02.2017 року в розмірі 7500 грн., виходячи з ціни позову за курсом долара США до гривні станом на момент проведення розрахунку заборгованості 26.01.2017 року (за ставкою 27,208137 грн.), однак фактично позов предявлено 21.02.2017 року. Враховуючи, що розрахунок судового збору повинен був здійснюватися позивачем виходячи з ціни позову в доларах США в еквівалентні до гривні саме на день його сплати 09.02.2017 року (за ставкою 26,912499 грн.), його розмір складає відповідно 7420,72 грн. з розрахунку: (18\~382,35 * 26, 912499)*1,5% : 100% = 7420,72 грн. Таким чином, з урахуванням ухвалення судом рішення на користь позивача, відшкодуванню підлягає судовий збір в розмірі 7420,72 грн. шляхом його стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а надмірно сплачена сума судового збору в розмірі 79,28 грн. поверненню позивачеві в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved