Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди землі, посилаючись на те, що між приватним підприємством «Новий Світ» та відповідачем був укладений договір оренди землі б/н від 10 червня 2008 року щодо передачі у строкове платне користування земельної ділянки за кадастровим номером 3523687000:02:000:0406 площею 12,82 га, яка розташована на території Тернівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державну реєстрацію зазначеного договору оренди землі проведено 21 жовтня 2011 року у Новоархангельському відділенні Кіровоградської регіональної Філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №352360004000696. Відповідно до п. 8 Договору оренди, договір укладено на 25 років, таким чином, строк дії договору оренди закінчується 21 жовтня 2023 року. При отриманні витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер: 203404637 було виявлено, що державним реєстратором Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області Арделян Інною Іванівною щодо земельної ділянки реєстраційний номер 2037895635236 за кадастровим номером 3523687000:02:000:0860 площею 12,8175 га, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 51523251 від 10.03.2020 року та на його підставі внесено відповідні записи: - № 35850585 від 04.03.2020 року про інше речове право - право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, позивачем було виявлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3523687000:02:000:0435 площею 10,52 га було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія, номер та дата видання якого, повністю збігається з зазначеним у Договорі оренди, укладеного між позивачем та відповідачем, натомість кадастрові номери зазначені зовсім інші, ніж той, який міститься у договорі оренди - 3523687000:02:000:0406. Позивач вважає, що такі дії відповідачів є незаконними та такими, що грубо порушують права позивача, та просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 03.03.2020 року, кадастровий № 3523687000:02:000:0860 площею 12,8175 га. розміщеної на території Тернівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області укладеного між відповідачами - [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію іншого речового права оренди індексний номер 35850585 від 04.03.2020 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, пояснивши при цьому, що оспорюваний договір укладений в період дії основного договору і тому його слід визнати недійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. До суду надала відзив із зазначенням проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що нею був укладений договір оренди своєї земельної ділянки із [PERSON] терміном на 15 років, оскільки у неї відбулась зустріч 05.05.2020 року із представником позивача в присутності голови Новоархангельської РДА та інших свідків, про те, що основний договір оренди вже є припиненим і заперечень від позивача не надходило. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також заперечив проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що оспорюваний договір буде дійсний із 2023 року Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в судовому засіданні, 20 серпня 2008 року між ПП « Новий світ» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки № 406 площею 12,82 га на території Тернівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області строком на 12 років. Цей договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Новоархангельському районі 21 жовтня 2011 року за № 352360004000696. Під час дії вищезазначеного договору оренди, 03 березня 2020 року також був укладений договір оренди цієї ж земельної ділянки кадастровий № 3523687000:02:000:0860, площею 12,8175га, розташованої на території Тернівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого державним реєстратором Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області Арделян І.І.- індексний номер 51523251 від 10.03.2020 року( запис про інше речове право за номером 35850585). Дане речове право оренди зареєстровано відносно земельної ділянки кадастровий № 3523687000:02:000:0860, площею 12,8175га, розташованої на території Тернівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, власником якої є [PERSON] відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІV-КР № 035296. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини з оренди земельних ділянок є Закон України «Про оренду землі». Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон), визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендодавцями землі відповідно до ч. 1 ст.4 Закону є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями землі відповідно до ч. 1 ст.5 Закону є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки, відповідно до приписів ч. 5 ст.6 Закону , підлягає державній реєстрації. Стаття 13 Закону вказує, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку, на що вказує ст..35 Закону України «Про оренду землі». Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Договір оренди від 20.08.2008 року пройшов державну реєстрацію 21.10.2011 року і тому є чинним до 21.10.2023 року. Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 статті 10 зазначеного Закону зобов`язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих/ отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі. У відповідності до вимог п.5 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень повинно бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Крім того, у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.23 вищевказаного Закону розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у випадку неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Отже, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, та призводить до порушення права позивача як орендаря. Такий правовий висновок висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 587/2331/16-ц (провадження № 14-411цс19), від 09 жовтня 2019 року в справі № 387/1095/17 (провадження № 14-414цс19), від 20 листопада 2019 року в справі № 669/930/16-ц (провадження № 14-486цс19), від 15 січня 2020 року в справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19) та в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 378/146/18 (провадження № 61-44278св18). Внаслідок укладення оскарженого договору між [PERSON] , останній отримав право оренди земельною ділянкою, що стало перешкодою для позивача у реалізації аналогічного права щодо тієї самої земельної ділянки. Оскільки одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому вимоги позову підлягають до задоволення. Посилання відповідача [PERSON] у відзиві на ту обставину, що земельній ділянці присвоєно інший кадастровий номер, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки при укладенні договору із [PERSON] орендодавець достовірно знала про укладення оспорюваного договору саме на земельну ділянку площею 12,8175 га, яка їй належна на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІV-КР № 035296. І, крім цього, матеріалами справи не доведено, що договір оренди від 20.08.2008 року припинений на законних підставах. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповіднодо ст.141 ЦПК України суд проводить розподіл судових витрат між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved