Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що він на підставі довіреності придбав у відповідача 21.09.2008 року автомобіль марки ВАЗ-21043, з номерним знаком [NUMBER]. Оформлення договору купівлі-продажу сталося шляхом отримання довіреності на право керування, розпорядження та продаж автомобіля і передачі вартості автомобіля. Однак 28.11.2013 року придбаний автомобіль було затримано працівниками ДПС і поміщено на штрафмайданчик в м. Новоселиця по причині накладення на нього арешту органами виконавчої служби, в зв'язку з тим, що відповідач вчасно не сплатив штраф. Через затримання автомобіля, позивач поніс витрати в сумі 8350 гривень пов'язані із зберіганням його на штрафмайданчику та наданими послугами евакуатора. Просив стягнути вказану суму із відповідача. Окремою заявою від 30.10.2014 року, доданою до позовної заяви, позивач просив розглянути справу без його присутності, що суд вважав можливим. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився двічі, внаслідок чого суд вважав можливим розглянути справу без участі відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено, що відповідач [PERSON] 19.09.2008 року видав, з правом передоручення, письмову довіреність (а.с.7), яка була посвідчена в нотаріальному порядку, якою уповноважив [PERSON] та [PERSON] керувати, зняти з обліку в органах ДАІ, продати, тощо, належний йому на праві власності автомобіль марки ВАЗ 21043, 2005 року випуску реєстраційний номер [NUMBER]. В свою чергу [PERSON], діючи по вказаній довіреності від імені [PERSON], своєю довіреністю від 21.09.2008 року (а.с.8), посвідченою в нотаріальному порядку, уповноважив позивача та ще декількох осіб, керувати, зняти з обліку в ДАІ, продати, тощо, вказаний автомобіль. Із акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 28.11.2013 року (а.с.9) вбачається, що автомобіль, власником якого являється [PERSON], яким керував по довіреності [PERSON] був затриманий в зв'язку із наявними у органах ДВС боргами, та доставлений на штраф майданчик в м. Новоселиця, Чернівецької області. При цьому послуга евакуатора, згідно представленої позивачем копії накладної (а.с.13) коштувала 1300 гривень. Із постанов про закінчення виконавчого провадження від 31.07.2014 року (а.с.10, 11, 12), судом встановлено, що борги які рахувались за відповідачем [PERSON] у вигляді штрафів та недоїмок були сплачені і чинність арешту майна боржника, в т.ч. транспортного засобу марки ВАЗ 21043, номерний знак [NUMBER] була припинена. За квитанцією № КП91371 від 09.08.2014 року, вбачається, що позивач [PERSON] сплатив за зберігання транспортного засобу 6936 гривень. Встановлені судом обставини справи та твердженням позивача, регулюються відповідними правовідносинами, на підставі яких суд знаходить, що позовні вимоги є безпідставними. Так зазначаючи, що він купив автомобіль, позивач не надає суду належних і допустимих доказів цього. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 ст.203 та частиною 1 ст.639 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. При цьому згідно п.3 ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.98 N 1388, пунктами 2 і 5 якого встановлено, що цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень, а особи, які порушують цей Порядок, несуть відповідальність згідно із законом. Згідно пунктів 7, 8 та 9 Порядку, визначено також, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, оцінку їх вартості,, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є: довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб, митна декларація, акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Таким чином, із зазначеного видно, що довіреність, на яку посилається позивач, не входить до переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу. Відсутність інших документів свідчить, що договір купівлі-продажу в письмовій формі, укладено не було і у встановленому порядку автомобіль не був знятий з реєстрації, а позивач не зареєстрував його за собою, що підтверджує те, що він не є власником транспортного засобу, затримання якого призвело до грошових витрат позивача. Згідно зі ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.60, 131 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Всупереч вимогам ст.ст.60, 131 ЦПК України позивачем не надано суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження обгрунтованості заявлених ним позовних вимог по відшкодуванню понесених ним витрат, пов'язаних як із евакуацією автомобіля так і його зберіганням на спеціальному майданчику. Тобто позивачем не доведено, що вказані витрати сталися по вині відповідача. Із довіреності виданої на ім'я, в т.ч. позивача, вбачається, що між позивачем та відповідачем в особі його довірителя [PERSON] виникли цивільно-правові відносини пов'язані із договором доручення, на виконання якого позивачу як повіреному була видана довіреність на вчинення певних юридичних дій, серед яких не зазначена така дія як представлення інтересів довірителя перед органами державної виконавчої служби чи перед приватним підприємством "Трансексперт плюс", яке здійснювало евакуацію автомобіля або перед ЧФ ДП МВС України "Інформ-Ресурси", яке здійснювало зберігання автомобіля в тому числі і з приводу оплати їх послуг. Як вбачається із змісту ст.ст. 1000, 1003, 1004 ЦК України, за договором доручення повірений зобов'язаний вчинити від імені та за рахунок довірителя чітко визначені цим договором або виданою на його підставі довіреності, правомірні, конкретні та здійсненні юридичні дії. Відступлення від змісту доручення, допускається якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. Затримання автомобіля в м. Новодністровськ, Новоселицького району, Чернівецької області, його евакуація та поміщення на спеціальний майданчик в м. Новоселиця відбулося 28.11.2013 року, а оплата вартості евакуатора і послуг по збереження автомобіля здійснено позивачем 09.08.2014 року. При цьому суду не представлено жодного доказу про запит або повідомлення власника автомобіля про необхідність здійснення оплати чи навіть про оплату цих послуг після її здійснення але до подачі позову до суду (03.11.2014 року). Таким чином, виконання умов договору доручення і виданої на його виконання відповідної довіреності, зі сторони повіреного відбулося недобросовісно і не в порядку та не на умовах встановлених цивільним законодавством України, що на думку суду є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 1000, 1003, 1004 ЦК України та

Outcome: dismissed