Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» про скасування наказу № 03-к від 21.01.2015 р. про звільнення, поновлення на посаді бухгалтера провідного спеціаліста Відділу бухгалтерського обліку та звітності з 21.01.2015 р., стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2015 р., відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень. Також позивач просила суд допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.01.2015 р. позивач була звільнена з займаної посади на підставі наказу № 03-к за п.1 ст.40 КЗпП України, який позивач вважає незаконним, оскільки при її звільненні не були дотримані вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а саме не відбулось фактичного скорочення штату працівників, їй не була запропонована інша робота, не враховано її переважне право на залишення на роботі, як студентки вищого навчального закладу. Позивач посилається на те, що незаконним звільненням їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях і погіршенні психологічного стану, вона тривалий час перебувала у постійному психологічному напруженні, у неї були відсутні кошти для оплати найнеобхідніших речей, оплати навчання, змінився її спосіб життя. Моральну шкоду позивач оцінює в 10000 гривень. В ході судового розгляду позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, посилаючись на те, що при звільненні позивача з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України були порушені норми трудового законодавства, оскільки фактично не відбулось скорочення штату працівників, позивачу не була запропонована будь-яка посада та не враховано її переважне право залишення на роботі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог. Представник третьої особи в ході судового розгляду повідомила, що позивач перебувала на обліку в Центрі зайнятості з 13.02.2015 р. по 05.08.2015 р. і отримала допомогу в розмірі 2655,36 гривень. Представник Центру просила прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.08.2014 р. [PERSON] була звільнена з роботи з посади бухгалтера провідного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» за власним бажання відповідно до ст.38 КЗпП України, про що видано наказ № 45-к від 07.08.2014 р. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.11.2014 р. наказ № 45-к від 07.08.2014 р. був скасований, [PERSON] поновлена на роботі та з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 19.01.2015 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди залишено без змін. Судом встановлено, що [PERSON] приступила до роботи 12.11.2014 р. 13.11.2014 р. [PERSON] вручено додаток до наказу № 59-к відповідно до якого в зв»язку з поновленням на роботі [PERSON] з 08.06.2014 р. остання попереджається про наступне можливе вивільнення з 13.01.2015 р. згідно п.1 ст.40, ст.49 КЗпП України та Закону України «Про зайнятість населення». 12.01.2015 р. позивач отримала попередження про продовження терміну дії наказу № 59-к від 1311.2014 р. до 20.01.2015 р. 20.01.2015 р. позивачу вручено попередження про продовження терміну дії наказу № 59-к до 21.01.2015 р. 21.01.2015 р. [PERSON] була звільнена з займаної посади - бухгалтера провідного спеціаліста Відділу бухгалтерського обліку та звітності Державного підприємства «Об»єднання спортивно-господарських споруд», на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, про що видано наказ № 03-к. Відповідно до ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства молоді та спорту України від 25.11.2013 р. № 1101 ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» віднесено до сфери управління Міністерства. Згідно з наказом Міністерства молоді та спорту України від 03.10.2014 р. № 3220 було прийнято рішення щодо передачі державного майна з балансу ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» на баланс ДП «Спортивний комплекс «Атлет». 17.10.2014 р. ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» було видано наказ № 59-к про «Скорочення штату працівників», відповідно до якого з посиланням на наказ Міністерства молоді та спорту України № 3220 від 03.10.2014 р. прийнято рішення про попередження працівників підприємства відповідно до Списку про можливе вивільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно з роз»ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення. Матеріали справи не містять будь-яких доказів про зміну в організації виробництва ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» на момент видачі наказу № 59-к від 13.11.2014 р. Будь-яке рішення про реорганізацію, ліквідацію або перепрофілювання підприємства матеріали справи не містять. Підставою для видачі наказу № 59-к є наказ Міністерства молоді та спорту України № 3220 від 03.10.2014 р. про передачу майна з балансу ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» на баланс іншого державного підприємства. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що скорочення штатної чисельності працівників на підставі наказу № 59-к від 13.10.2014 р. фактично відбулось. Відповідачем не надано для підтвердження скорочення чисельності працівників наказу про зміни у штатному розписі підприємства, і про наявність таких доказів не заявлялось. На відповідний письмовий запит суду штатні розписи, списки вивільнених працівників також надані не були. При проведенні звільнення працівників в зв»язку зі скороченням чисельності або штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України керівниками підприємства повинні бути дотримані вимоги ст.42 та ст.49-2 КЗпП України. Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв»язку з змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Судом встановлено, що будь-яка комісія в ДП «Об»єднання спортивно-господарських споруд» щодо проведення скорочення чисельності працівників не створювалось, відомості про вивільнення працівників до Центру зайнятості не подавались. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивачу пропонувалась інша робота на тому ж підприємстві, або ж що таке працевлаштування було неможливим. З врахуванням викладеного, оцінюючи всі зібрані і досліджені судом докази у справі, суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] на підставі п.1 ст.40 КЗпП України були порушені вимоги ч.2 ст.40, ст.42, ст.49-2 КЗпП України, в зв»язку з чим наказ про її звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі з моменту звільнення. За правилами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Розрахунок розміру середнього заробітку, наданий позивачем відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України № 100, а тому може бути взятий судом до уваги. Також позивачем правомірно із даної суми вирахувані обов»язкові платежі. Відповідно до поданого позивачем розрахунку, який є обґрунтований і відповідає Порядку розрахунку середнього заробітку у разі незаконного звільнення, за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2015 р. по 18.09.2015 р. підлягає до нарахування сума заробітної плати в розмірі 33719,78 гривень і з врахуванням обов»язкових платежів, що повинні бути вирахувані з доходу позивачу, до виплати підлягає сума в розмірі 27124,18 гривень. Розрахунок середнього заробітку, наданий відповідачем не може бути взяти судом до уваги, оскільки при визначенні розміру середньоденного заробітку, підприємство виходило із кількості календарних, а не робочих днів, що не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Однак, суд вважає, що позивач ні на стадії звернення до суду, ні в ході розгляду справи не довів свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди належними і допустимими доказами, в зв»язку з чим вони не підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі положень ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера провідного спеціаліста Відділу бухгалтерського обліку та звітності Державного підприємства «Об»єднання спортивно-господарських споруд» з 21.01.2015 р. та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial