Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 11 серпня 1985 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 27 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кривоозерського районного управління юстиції у Миколаївській області - розірвано. В період шлюбу за ними була придбана квартира [ADDRESS], яка зареєстрована на ім'я відповідача. Оскільки у добровільному порядку згоди щодо розподілу майна, набутого під час шлюбу, між колишнім подружжям не досягнуто, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 квартири, що знаходиться по [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву відповідно до якої просила справу слухати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не стягуючи з відповідача судові витрати по справі. Відповідно положень до ч.9 ст.74 ЦПК України відповідач, місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Оскільки місце проживання, місцезнаходження чи місце роботи відповідача [PERSON] в даний час невідоме, суд дійшов висновку про необхідність його виклику до суду через оголошення у пресі та зобов'язав позивача [PERSON] за власний рахунок розмістити в офіційному печатному органі - газеті "Рідне Прибужжя" відповідне оголошення, яке було надруковане в газеті від 19 листопада 2015 року за №47(3386), проте відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи через оголошення у газеті. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.11 ЦПК України регламентовано, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям, за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ч.1 ст.61 СК України передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положеннями ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями ст.68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що сторони з 11 серпня 1985 року по 27 серпня 2013 року перебували в шлюбі, який 27 серпня 2013 року було розірвано(а.с.19-20). Перебуваючи в шлюбних стосунках, сторонами було придбано квартиру [ADDRESS]. Згідно даних свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Кривоозерської селищної ради Миколаївської області від 21 липня 2000 року(а.с.18), даних технічного паспорту на вказану квартиру встановлено, що власником станом на 18 квітня 2000 року значиться відповідач - [PERSON].(а.с.21-23). Отже, відповідно до положень ч.3 ст.368 ЦК України, нерухоме майно: квартира, розташована по [ADDRESS], є спільною сумісною власністю сторін. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] та вважає за можливим їх задовольнити.

Outcome: approved