Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] - державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу», третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування з приватної власності майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради було виявлено, що нежитлове приміщення загальною площею 21,3 м2 зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] на підставі довідки ЛКП «Снопківське» № 371 від 20.06.2014 та технічного паспорта №326 від 27.03.2019 виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Відомості про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі довідки ЛКП «Снопківське» № 371 від 20.06.2014 та технічного паспорта №326 від 27.03.2019 виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» - Ревакович Іриною Ігорівною 05.04.2019. Надалі вказане нежитлове приміщення було відчужене за договором купівлі- продажу ННН 408227, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на сьогодні нежитлове приміщення загальною площею 21,3 м2 зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] . Позивач зазначає, що на розгляді в Галицькому районному суді м. Львова перебуває кримінальна справа №461/9215/20 про обвинувачення [PERSON] за фактом подання завідомо підробленої довідки ЛКГІ «Снопківське», в результаті чого [PERSON] незаконно заволоділа підвальним приміщенням комунальної власності за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач звертає увагу, що довідка ЛКП «Снопківське» не є документом, що підтверджує право власності на нерухоме майно, та не може бути підставою для державної реєстрації прав в розумінні ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому вважає, що вказане нежитлове приміщення вибуло незаконно із права комунальної власності, а право приватної власності на нежитлові приміщення площею 21, 3 м2 за адресою [ADDRESS] зареєстровано незаконно. У зв`язку з цим просить позов задоволити, витребувати з приватної власності [PERSON] у комунальну власність територіальної громади м. Львова, в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 21,3 кв.м. на [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна на [ADDRESS] з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна на [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Також відповідачі не подали до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відтак, згідно ст.223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у відсутності учасників, які не з`явилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що при аналізі документів на виконання ухвали Львівської міської ради №4035 від 11.10.2018, зокрема щодо списання багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS] з балансового обліку ЛКП «Снопківське», управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради було виявлено, що нежитлове приміщення загальною площею 21,3 м2 зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] на підставі довідки ЛКП «Снопківське» № 371 від 20.06.2014 та технічного паспорта №326 від 27.03.2019 виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Відомості про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі довідки ЛКП «Снопківське» № 371 від 20.06.2014 (а.с.18) та технічного паспорта №326 від 27.03.2019 виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (а.с.13-16) було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» - Ревакович Іриною Ігорівною 05.04.2019. Вказане нежитлове приміщення було відчужене за договором купівлі-продажу ННН 408227, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на сьогодні нежитлове приміщення загальною площею 21,3 м2 зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] (а.с.10-11). Судом встановлено, що на розгляді в Галицькому районному суді м. Львова перебуває кримінальна справа №461/9215/20 про обвинувачення [PERSON] за фактом подання завідомо підробленої довідки ЛКГІ «Снопківське». Ухвалою Галицького районного суду №461/6195/19 від 21.08.2019 на нежитлове приміщення загальною площею 21,3 м2 на [ADDRESS] накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна. На підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 222 від 14.04.1987 будинок по [ADDRESS] в цілому був переданий у комунальну власність, а отже виникла комунальна власність територіальної громади м. Львова на ці приміщення (а.с.12). Зазначене рішення ніким не оспорювалось і не визнавалось недійсним у встановленому порядку. Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів рішенням від 24.12.1991 № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць /підприємств та організацій житлово-комунального господарства області», було затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів м. Львова. Станом на момент прийняття постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», будинок за адресою [ADDRESS] перебував у комунальній власності, на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 222 від 14.04.1987. Таким чином, вказаний будинок на момент прийняття вищезазначеної постанови КМУ від 05.11.1991 №311 відносився до житлового фонду рад народних депутатів і перейшов у комунальну власність в цілому, в тому числі і нежитлове приміщення площею 21,3 м2, розташоване в будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦК України житловий будинок як об`єкт права власності є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначеною для постійного у ній проживання. При цьому, житловий будинок квартирного типу згідно зі ст. 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном), до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі (квартири), речові права на які підлягали та підлягають державній реєстрації. Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Пунктом 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності. Судом встановлено, що Львівською міською радою не приймалось жодних рішень про передачу нежитлового приміщення площею 21,3 м2, яке є предметом спору в даній справі, у власність [PERSON] , яка пізніше продала його [PERSON] . Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: припинення дії, яка порушує право, і відновлення становища, яке існувало до порушення. У статті 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з зазначеною нормою, продавцем за договором може виступати особа, що є власником товару. Це випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень визначений у ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація речових прав на нерухоме майно. З правового аналізу цієї норми вбачається, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі документів, які відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам, (частина четверта статті 18 Закону). Пунктом 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор: перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Статтею 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено підстави для відмови в державній реєстрації прав: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; Таким чином суд вважає, що державна реєстрація права власності на підставі довідки ЛКП «Снопківське» та технічного паспорта на спірне приміщення була проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічну праву позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 11.12.2012 у справі № 65гс12 та від 29.04.2015 у справі № 3-62гс15. Неодноразовий перепродаж не врятує від витребування комунальної нерухомості від добросовісного набувача, якщо ця нерухомість вибула з володіння без рішення місцевої ради (правова позиція ВСУ від 18 січня 2017р. у справі № 6- 2776цс16). Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. У п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Окрім цього така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України №6-1цс15 від 11.02.2015 та №6-2069цс16 від 30.11.2016, у яких суд дійшов висновку, що якщо право власності визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до норм статті 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав має бути відмовлено, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно з ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки державна реєстрація права власності на підставі довідки ЛКП «Снопківське» та технічного паспорта на спірне приміщення була проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів та встановлено, що спірне майно вибуло з володіння власника - територіальної громади м. Львова поза його волею, що, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, є підставою для витребування майна у набувача. Відповідач, у свою чергу, не подав суду належних доказів на спростування вимог позивача, а тому суд вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди, виселення відповідача з об`єкту оренди та стягнення з останнього заборгованості за вказаним договором. Таким чином позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору, що згідно квитанції №658 від 13.11.2020 року становить 4204 гривні 00 копійок.

Outcome: approved