Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк » (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна») та відповідачем був укладений кредитний договір №ML-006/1641/2007, згідно якого [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 190 000,00 швейцарських франків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4,49% річних та FIRD. На думку позивача, позичальник умови кредитного договору порушив, і тому станом на 18 травня 2015 року за кредитним договором наявна заборгованість в сумі 7 835 148,35 гривень, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися з позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк » (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна») та відповідачем був укладений кредитний договір №ML-006/1641/2007, згідно якого [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 190 000,00 швейцарських франків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4,49% річних та FIRD. 25 вересня 2007 року [PERSON] звернулася із кредитною заявою до ЗАТ «ОТП Банк» про видачу кредиту в розмірі 190 000,00 гривень. Крім того, позивачем та відповідачем було укладено наступні договора, згідно умов яких сторони домовилися внести зміни до кредитного договору №ML-006/1641/2007 від 25 вересня 2007 року, а саме: додатковий договір №ML-006/1641/2007/CHF від 25 вересня 2007 року, додатковий договір №3 від 19 березня 2009 року, додатковий договір №4 від 25 травня 2009 року, додатковий договір №6 від 25 листопада 2009 року, додатковий договір №7 від 25 січня 2011 року, додатковий договір №8 від 16 вересня 2011 року, додатковий договір №9 від 29 вересня 2011 року, додатковий договір №10 від 29 вересня 2011 року. 29 вересня 2011 року [PERSON] зверталася до позивача із заявою, в якій просила надати дозвіл на повне дострокове погашення кредиту відповідно до кредитного договору №ML-006/1641/2007 від 25 вересня 2007 року. Крім того, 29 вересня 2011 року [PERSON] також зверталася із заявами про зміну валюти за існуючим кредитом з швейцарських франків на гривню. 24 січня 2014 року відповідачу надсилалася досудова вимога про погашення заборгованості №200087381. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ "ОТП Банк", ТОВ "ОТП Факторинг Україна", третя особа: Національний банк України про визнання кредитного договору №ML-006/1641/2007 від 25 вересня 2007 року та договору іпотеки недійсними відмовлено повністю Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 18 травня 2015 року за кредитним договором №ML-006/1641/2007 від 25 вересня 2007 року наявна заборгованість в розмірі 7 835 148,35 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом - 1 562 169,39 гривень, заборгованість за відсотками - 122 808,75 гривень, пеня - 6 150 170,21 гривень. У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. ст. 546, 549, 551 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням та задатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається з положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Відповідно до п. 12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Приймаючи до уваги, що відповідач не належним чином виконує свої обов'язки перед кредитором, у зв'язку з чим наявна заборгованість, чим позивачу завдано матеріальну шкоду, а також враховуючи, що Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року встановлено, що сторони погодили між собою умови договору, про що свідчать їх підписи на договорі, при цьому волевиявлення сторін було вільним і напраленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача отримання кредиту, з боку позивача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом, більш того сторони погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконанні ними умов договору, права відповідача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку його сплати не порушувалися, про що свідчать наявні в матеріалах справи підписи [PERSON] на відповідних документах, які деталізують умови отримання кредиту та сплати тіла кредиту і відсотків, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Позовні вимоги в частині відшкодування витрат судового збору підлягають до задоволення оскільки, згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved