Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

Позивач звернувсь до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками при виконанні трудових обов'язків, посилаючись на те, що 17 травня 2011 року відповідно до наказу № 2-К на посаду продавців продовольчих товарів ТОВ «Абсолют-1» були прийняті [PERSON] та [PERSON] з випробувальним терміном 1 місяць і які працювали на вказаних посадах у винно-горілчаному відділу магазину «Абсолют», що розташований в м. Черкаси вул. Десантників, 1 та в цей день з ними був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 23 травня 2011 року відповідачі прийняли зміну від продавця відділу [PERSON] ТМЦ на загальну суму 125 632, 25 грн. про що був складений Акт прийому - передачі матеріальних цінностей від 23 травня 2011 року. Отримання ТМЦ підтверджується відповідними накладними за №№ 1-15 від 23 травня 2011 року, де стоять підписи [PERSON] та [PERSON] В період з 24 травня 2011 року по 06 червня 2011 року відповідачі отримали продукції на загальну суму 36 865,52 грн., а всього на загальну суму 162 452,77 грн. 06 червня 2011 року [PERSON] та [PERSON] самовільно залишили місце роботи, коли їм стало відомо про проведення інвентаризації матеріальних цінностей у магазині та у відділі, у зв'язку з цим комісія вимушена була провести інвентаризацію матеріальних цінностей без їх участі про що була складена інвентаризаційна опис від 08 червня 2011 року. В результаті інвентаризації було встановлено, що вони допустили нестачу ТМЦ на загальну суму 11 789,08 грн. З метою вирішення питання щодо погашення заборгованості в добровільному порядку по місцю їх мешкання, були направлені запрошення, які залишилися без реагування. [PERSON] та [PERSON] отримали матеріальні цінності по накладних під звіт, допустили їх недостачу, з ними був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а тому вони несуть повну матеріальну відповідальність за допущену недостачу. За таких обставин, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення в судовому порядку з відповідачів шкоди заподіяної працівниками при виконанні трудових обов'язків на загальну суму 11 789,08 грн. та судового збору. В судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі та їх адвокат в судовому засіданні позов не визнали. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], думку адвоката, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. В судовому засіданні встановлено, що наказом № 2-К від 17 травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] прийнято на роботу в ТОВ «Абсолют -1» продавцями продовольчих товарів з 17 травня 2011 року з випробувальним терміном 1 місяць. 17 травня 2011 року між ТОВ «Абсолют-1» та [PERSON], [PERSON] укладено Договір про повну матеріальну відповідальність. Наказом № 3-К від 16 червня 2011 року [PERSON] та [PERSON] звільнено з роботи продавців продовольчих товарів з 16 червня 2011 року за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпП України. З Акту прийому - передачі товарно-матеріальних цінностей в магазині (відділі) «Абсолют № 6 П/В» від 23 травня 2011 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] прийняли від [PERSON] та [PERSON] ТМЦ на загальну суму 125 632 грн. 25 коп. Із Звіту магазину (відділ № 6 вино/пиво) продавці [PERSON] та [PERSON] проведеного в період з 24 травня по 06 червня 2011 року вбачається, що нестача ТМЦ складає в розмірі 11 789 грн. 08 коп. (а.с.76). Статтею 1351 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затверджений Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС. Цей Перелік продовжує діяти в Україні і по цей час. Відповідно до ст.1351 КЗпП України договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися при наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, яку він виконує, у зазначеному Переліку; 2) виконання обов'язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо зв'язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Тому один формальний момент (наявність посади або роботи в Переліку) не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов'язки. В даному випадку Договори повної матеріальної відповідальності укладені з відповідачами в порушення вимог ст. 1351 КЗпП України, постанови Ради Міністрів СРСР від 03 жовтня 1997 року № 889, постанови Держкомпраці СРСР та ВЦРПС від 28 грудня 1997 року № 447/24 щодо неможливості укладання договорів повної матеріальної відповідальності із продавцями. Крім цього, такі договори відповідно до норм ст. 9 КЗпП України є недійсними у звязку з тим, що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством. З огляду матеріалів за колективною заявою відповідачів щодо неправомірних дій працівників ТОВ «Абсолют-1», встановлено, що 20 жовтня 2012 року винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи за ст.6 п.2 КПК України. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Крім того, згідно ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Пленум Верховного Суду України у постанові від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 1351, 1353, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п. 1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 1351 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п. 8). Відповідно до ст. 138 КЗпП України обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Таким чином в даному випадку позивачем не надано об'єктивних даних про те, що з вини відповідачів спричинена нестача ТМЦ, посилання на ті обставини, що їх вина підтверджується бухгалтерськими документами, суд оцінює критично. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed