Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Національного банку України, про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом Національного банку України Господарсько-експлуатаційне управління від 21.11.2017 її було звільнено з посади кухаря 5 розряду комплексного харчування управління соціального забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я і відмовою від переведення на іншу роботу на підстав п. 2 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що підстави для її звільнення не відповідають фактичним обставинам та не грунтуються на нормах чинного законодавства, вважає, що вона підлягає поновленню на роботі. Ухвалою судді від 07.12.2017 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий в порядку та у визначений законодавством спосіб, підставою для його прийняття став стан здоров`я позивача, а саме, встановлення їй 2 групи інвалідності довічно, що перешкоджало продовженню роботи за займаною посадою, у зв`язку з чим відповідно до п. 2 с. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем було звільнено позивача. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року №1618-IV у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15 грудня 2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 15.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовної заяви з наступних підстав. В ході розгляду справи встановлено, що наказом №337-к Національного банку України Господарсько-експлуатаційне управління від 15.09.2009 [PERSON] прийнято на роботу кухарем 5 розряду їдальні №2 Комплексу харчування з 15.09.2009 (а.с. 5). Як вбачається із матеріалів справи, позивача час від часу переводили з одного підрозділу до іншого з однієї їдальні до іншої. (а.с. 9-15). Згідно довідки МСЕК від 20.08.2015 позивачу було встановлено 3 групу інвалідності, та встановлено протипоказання важкої фізичної праці, роботи у гарячому цеху (а.с. 18). Разом з тим, відповідач протягом 2016 року, не дивлячись на встановлені протипоказання та заперечення з боку позивача переводив останнього з холодного цеху до гарячого. Відповідно до висновків спеціалізованої кардіологічної МСЕК №1 Київського міського центру медико-соціальної експертизи (далі - МСЕК) позивачу було встановлено 2 групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою до акту серія № 0637890 від 13.10.2016 та індивідуальною програмою реабілітації №1626. При цьому, МСЕК надала висновок про умови та характер праці, відповідно до якого позивач може працювати в спеціально створених умовах. Пунктом 5 Програми реабілітації інваліда, трудова реабілітація визначено: «поновлення трудової діяльності інваліда за колишньою або новою професією - у відповідно створених умовах». З урахуванням вказаних вимог МСЕК, відповідачем наприкінці листопада 2016 року позивача було переведено у їдальню №2 до цеху холодних закусок скоротивши робочий день на одну годину, таким чином створивши відповідні умови для праці позивача. Разом з тим, на запит Національного банку України від 03.11.2016 №17-0007/90954 про надання роз`яснень щодо створення спеціальних умов праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії для посади, яку займав позивач, спеціалізована кардіологічна МСЕК №1 Київського міського центру медико-соціальної експертизи листом від 15.11.2016 №32/16 повідомила про те, що робота кухаря не може бути організована спеціально створеними умовами на підприємстві. Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначені основи соціальної захищеності інвалідів в Україні та гарантовані їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. За змістом ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Враховуючи висновки МСЕК, беручи до уваги факт того, що робота кухарів кухонних працівників комплексу харчування проходить біля гарячих плит, ектрожарових шкафів, кондитерських і паро-масляних печей та інших апаратів смаження та випікання, відповідачем вчинялись дії щодо переведення позивача на іншу посаду. З огляду на це, відповідачем було запропоновано позивачу переведення на вакантну посаду прибиральника службових приміщень, від якої остання відмовилася. Разом з тим, відповідач не дотримався належним чином порядку, передбаченого ст. 43 КЗпП України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача відбулося без попередньої згоди профспілкового комітету. Крім того, як вбачається із наказу про звільнення позивача, остання була звільнена за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я 21.11.2017, тоді як висновок МСЕК, яким було визначено позивачу інвалідність 2 групи зроблений 13.10.2016, тобто більше ніж як через рік. За таких обставин суд приходить до висновку, що проведений відповідачем порядок звільнення позивачки не відповідає вимогам чинного законодавства України, що вказує на обґрунтованість вимог позивача про поновлення її на роботі і тому такі вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно п. 1 Порядку, це й Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка була звільнена у листопаді 2017 року. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки №60-0051/250 від 11.03.2019 середньомісячна заробітна плата позивача складає 7949,18 грн. Відповідно середньоденний заробіток становить 378,53 (7949,10 /21 робочий день за жовтень 2017 року). 378,53 (середньоденна заробітна плата) х 386 ( кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 146112,58 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 146112,58 грн. Що стосується, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за № 4 від 31.03.1995 з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки в судовому засіданні знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, моральну шкоду, яка полягає в нанесенні моральних страждань, які призвели до погіршення стану здоров`я позивача, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, виходячи з обставин справи, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди вказаний позивачем в сумі 5000,00 грн. значно завищений, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 2500,00 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір, слід стягнути з відповідача, в дохід Держави України.

Outcome: partial