Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права користування квартирою та зобов`язання видати правовстановлюючий документ про право користування квартирою, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи у зв`язку з психічним захворюванням. До 05.12.2007 року [PERSON] являлась єдиним користувачем квартири [ADDRESS] . 30.01.2008 року [PERSON] було знято з реєстрації у вищезазначеній квартирі за її заявою та у подальшому відбулася приватизація вказаної квартири без участі [PERSON] . 09.02.2010 року [PERSON] було визнано недієздатною та 18.05.2012 року скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Посилаючись на те, що недієздатна [PERSON] була знята з реєстраційного обліку у спірній квартирі на підставі заяви, що була підписана нею без усвідомлення значення своїх дій, позивачка вважає, що права останньої, як наймача зазначеної квартири, були порушені та підлягають поновленню. Відповідно до уточнених позовних вимог позивачка та її представник просили визнати право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] , як наймача, відновивши становище, що існувало до порушення житлового права останньої, та зобов`язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію видати [PERSON] правовстановлюючий документ, яким посвідчується право останньої на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.10.2015 року прийнято відмову [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , від позовної вимоги у частині зобов`язання Відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб РУ ГУ МВС Деснянського району м. Києва поновити реєстрацію [PERSON] в квартирі [ADDRESS] та провадження у справі в цій частині закрито. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року відмовлено у задоволені позовних вимог [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] , у решті позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.09.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.10.2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права користування квартирою та зобов`язання видати правовстановлюючий документ про право користування квартирою прийнято до свого провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2018 року цивільну справу № 754/5664/15 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права користування квартирою та зобов`язання видати правовстановлюючий документ про право користування квартирою - об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/4763/17 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання ордеру і договору оренди на жиле приміщення недійсними, скасування розпоряджень, зняття з реєстрації, виселення з жилого приміщення і вселення, присвоївши справі загальний номер 754/5664/15 (провадження № 2-1905/18). Відповідно до позову у справі № 754/4763/17 позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідачів Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання ордеру і договору оренди на жиле приміщення недійсними, скасування розпоряджень, зняття з реєстрації, виселення з жилого приміщення і вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи у зв`язку з психічним захворюванням. До 05.12.2007 року [PERSON] являлась єдиним користувачем квартири [ADDRESS] . 30.01.2008 року [PERSON] було знято з реєстрації у вищезазначеній квартирі за її заявою та у подальшому відбулася приватизація вказаної квартири без участі [PERSON] 25.02.2008 року Розпорядженням № 324 відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації приватизовано квартиру на ім`я [PERSON] та видано свідоцтво про право власності на підставі зазначеного рішення. 09.02.2010 року [PERSON] визнано недієздатною та 18.05.2012 року скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. 23.12.2010 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності уклала Договір купівлі-продажу, за яким продала квартиру [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2021 року скасовано розпорядження № 324 відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 06.02.2015 року [PERSON] звернулась до Деснянського РВ ГУДМС України в м. Києві із заявою про реєстрацію місця проживання [PERSON] у спірній квартирі, але отримала відмову у зв`язку з відсутністю рішення, яким визнано право [PERSON] на проживання у квартирі. 05.01.2016 року [PERSON] звернулась до ЦНАП Деснянської РДА із заявою про реєстрацію місця проживання та знову отримала відмову. Пізніше позивачці стало відомо, що 05.08.2014 року було прийнято розпорядження Деснянської РДА в м. Києві № 419 про включення до числа службових жилих приміщень квартири [ADDRESS] . 19.12.2014 року прийнято Розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 715 про затвердження спільного рішення комісії з житлово-побутових питань Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві про надання службової житлової площі, яким передано квартиру [ADDRESS] [PERSON] , до складу сім`ї якого включено дочку [PERSON] та дочку [PERSON] . 26.12.2014 року [PERSON] було видано ордер № 011799 на право зайняття службового житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . 30.12.2014 року на підставі виданих документів [PERSON] та його діти були зареєстровані у спірній квартирі. 24.07.2015 року прийнято Розпорядження Деснянської РДА в м. Києві № 427 про виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] . Всі вище зазначені дії Деснянської РДА в м. Києві позивачка вважає такими, що вчинені з порушенням Конституції і законів України, які порушують права [PERSON] та вчинені під час дії судової заборони, що є підставою для їх скасування. [PERSON] не визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, правові підстави для цього відсутні. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить: скасувати Розпорядження Деснянської РДА в м. Києві № 419 від 05.08.2014 року про включення до числа службових жилих приміщень квартири [ADDRESS] ; скасувати Розпорядження Деснянської РДА в м. Києві № 715 від 19.12.2014 року про затвердження спільного рішення комісії з житлово-побутових питань Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві про надання службової житлової площі, яким передано квартиру [ADDRESS] [PERSON] , до складу сім`ї якого включено дочку [PERSON] та дочку [PERSON] ; визнати недійсним ордер № 011799 від 26.12.2014 року, який видано [PERSON] на право зайняття службового житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] ; скасувати Розпорядження Деснянської РДА в м. Києві № 427 від 24.07.2015 року про виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним договір найму квартири [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та Деснянською РДА в м. Києві; виселити та зняти з реєстрації у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди у користуванні зазначеною квартирою шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення; стягнути з відповідачів судовий збір. 30.05.2018 року від представника відповідача - Деснянської РДА в м. Києві до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними, недоведеними належними та допустимими доказами, виходячи з наступного. Договір найму жилого приміщення квартирою [ADDRESS] було припинено 05.02.2008 року з ініціативи [PERSON] за її власною заявою. Заява про зняття з реєстрації у спірній квартирі була написана та подана особисто [PERSON] , як дієздатною особою, і нікчемність такої заяви не визнано у судовому порядку. Суб`єктивне право [PERSON] , як наймача, було припинено з моменту зняття з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] та припинення договору найму житла (квартири). Дії і рішення (про зняття особи з реєстрації місця проживання), на підставі яких [PERSON] втратила право користування квартирою, не визнані недійсними і не скасовані в установленому законом порядку. На момент подання позову про визнання права користування кв. [ADDRESS] , як наймача, [PERSON] право користування жилим приміщення по [ADDRESS] не втратила. Відповідно, якщо вона не втратила право користування квартирою [ADDRESS] , за нею не може бути визнане право користування на спірну квартиру. Окремо представник зазначає про те, що у позивача відсутні належні та допустимі докази, що свідчили б про те, що [PERSON] , яка за власним бажанням та особистою заявою знялась з реєстрації у квартирі [ADDRESS] , в цей час не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати. Згідно висновків акту амбулаторної судовою-психіатричної експертизи № 806, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи 02.08.2011 року, встановлено, що у період листопад 2007-лютий 2008 року [PERSON] страждала психічним розладом у формі органічного ураження головного мозку, поєднаного (травматичного, інтоксикаційного, судинного) генезу з психоорганічним синдромом на фоні хронічного алкоголізму з деградацією особистості, при цьому порушення, що у неї спостерігалися, психічної діяльності були такі, що істотно впливали на її здатність у вказаний період часу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто в період листопада 2007 - лютого 2008 рр. [PERSON] , за своїм психічним станом не здатна була в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.Таким чином, висновок експертизи не є категоричним, а також не свідчить про те, що [PERSON] не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати під час подання заяви від 30.01.2008 року.Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-384цс16 висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Верховний суд України прийшов до висновку, що у випадку відсутності у тексті експертного дослідження відомостей про час, з якого особа страждає на психічні захворювання, відсутність категоричного висновку щодо наявності в особи саме хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого вона не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, такий висновок є недостатнім для визнання особи недієздатною. За положеннями ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім того, порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженим постановою Ради Міністрів У PCP від 4 лютого 1988 р. № 37 та ст. ст. 118, 121, 122 ЖК Української PCP. Відповідно до вказаних положень службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (п. 6 Положення). Відповідно до п. 4 Положення до числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Спірні розпорядження Деснянської РДА в м. Києві № 419 від 05.08.2014 року про включення до числа службових жилих приміщень квартири [ADDRESS] та № 715 від 19.12.2014 року про затвердження спільного рішення комісії з житлово-побутових питань Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві про надання службової житлової площі [PERSON] прийнято у 2014 році. Станом на момент прийняття спірних розпоряджень та видачі ордеру на жиле приміщення квартира [ADDRESS] була вільна та не передана у користування іншим особам, що виключає порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення. На момент прийняття розпоряджень та видачі [PERSON] ордеру позивач не мала жодних прав на квартиру. Також представник звертає увагу на те, що Деснянська РДА в м. Києві не визначає, яке саме житло включається або виключається з числа службового, це є правом адміністрації підприємства, установи, організації, в якій працює особа, та яка спрямовує відповідне клопотання до державного органу. Райдержадміністрація є державним органом, який уповноважений лише затверджувати рішення щодо включення або виключення житла з числа службового. Позивач просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] та третіх осіб усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом звільнення жилого приміщення. Водночас, цивільним процесуальним законодавством не передбачено пред`явлення позовних вимог до третіх осіб по справі. На підтвердження своїх позовних вимог позивач жодним чином не довела і не надала суду належних і допустимих доказів з приводу того, що відповідач чи треті особи чинять їй перешкоди у користуванні житлом. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 30.05.2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що із позовними вимогами не погоджується з урахуванням наступних обставин. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] була виселена з квартири незаконно, право користування квартирою було припинено незаконно, посилаючись на те, що заява про зняття з реєстрації підписана та подана недієздатною особою, [PERSON] у 2008 році, подаючи таку заяву, не усвідомлювала свої дії. Такі доводи позивача є безпідставними. Адже [PERSON] знято з реєстрації у квартирі 30.01.2008 року на підставі поданої нею заяви. Недієздатною [PERSON] визнано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2010 року, тобто через 2 роки після написання та подання заяви про зняття її з реєстрації. Також представник звертає увагу суду на долучений до матеріалів справи акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 806 від 02.08.2011 року, яким встановлено, що [PERSON] в період з листопада 2007 року по лютий 2008 року страждала на психічний розлад. Тобто, вказаним актом у 2011 році встановлено наявність психічних розладів позивача у 2007 та 2008 рр., що ставить під сумнів долучений до справи доказ. На сьогодні немає жодних рішень про скасування запису від 30.01.2008 року про зняття [PERSON] з реєстрації у квартирі [ADDRESS] , а сам факт визнання [PERSON] недієздатною у 2010 році не тягне за собою автоматичного скасування запису про зняття її з реєстрації у 2008 році. Також представник зазначає, що станом на момент прийняття спірних розпоряджень та видачі ордеру на жиле приміщення квартира [ADDRESS] була вільна та не передана у користування іншим особам, що виключає порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення. На момент прийняття розпоряджень та видачі [PERSON] ордеру позивач не мала жодних прав на квартиру, адже 30.01.2008 року [PERSON] було знято з реєстрації у квартирі за її особистою заявою. Відтак станом на момент прийняття спірних розпоряджень та видачі [PERSON] ордеру на спірну квартиру вказане жиле приміщення було вільне від прав третіх осіб. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року зупинено провадження у цивільній справі - до набрання законної сили судовим рішенням у справі за апеляційною скаргою представника [PERSON] на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року по цивільній справі за заявою [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення, що знаходиться на розгляді у Київському апеляційному суді. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року відновлено провадження по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою та зобов`язання видати правовстановлюючий документ про право користування квартирою, а також позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання ордеру і договору оренди на жиле приміщення недійсними, скасування розпоряджень, зняття з реєстрації, виселення з жилого приміщення і вселення - залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою та зобов`язання видати правовстановлюючий документ про право користування квартирою, та за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання ордеру і договору оренди на жиле приміщення недійсними, скасування розпоряджень, зняття з реєстрації, виселення з жилого приміщення і вселення прийнято до розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2020 року провадження по цивільній справі зупинено до отримання судом рішення за результатами розгляду заяви представника позивача Аваєвої Н.В. про відвід судді. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року відмовлено представнику позивача - адвокату Аваєвій Н.В. у відводі судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року відновлено провадження у цивільній справі. Постановою Верховного суду від 12.03.2020 року Постанову Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року залишено без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивачки Аваєва Н.В. на початку судового розгляду позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У подальшому представник у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - проти позовів заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у Відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні проти позовів заперечувала, просила в їх задоволенні відмовити з підстав, наведених у Відзиві на позов. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй заяві просить розглядати справу у її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . 05.12.2007 року [PERSON] звернулася із заявою до ЖЕК-305, в якій просила зареєструвати у вказаній квартирі [PERSON] , а 30.01.2008 року із заявою про зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 05.02.2008 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, а з 16.05.2009 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить на праві власності [PERSON] 25.02.2008 року розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації спірна квартира була приватизована і [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 128, т. 1). У подальшому [PERSON] 23.12.2010 року продала спірну квартиру [PERSON] . З 22.06.2009 року [PERSON] визнано інвалідом ІІ групи у зв`язку з хронічним психічним захворюванням, а рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2010 року її визнано недієздатною та призначено опікуном [PERSON] ( а.с. 5, т. 1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2012 року скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 .02.2008 року за № 324 щодо приватизації кв. [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] на підставі рішення органу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації за № 324 від 25.02.2008 року ( а.с. 6-7, т. 1) . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2010 року та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] ( а.с. 160- 163, т. 1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] , про визнання права користування квартирою та зобов`язання видати правовстановлюючий документ про право користування квартирою. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] , у решті позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.09.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року встановлено факт, що має юридичне значення, а саме того, що [PERSON] , [INFO] , з листопада 2007 року страждала психічним розладом, у зв`язку з чим не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 183, т. 4). Постановою Київського апеляційного суду від 18.04.2019 року скасовано Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку стосовно набуття права користування жилої площі у квартирі, яка належить на праві власності фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з?ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім?ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім?ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Обгрунтовуючи позов у частині визнання права користування квартирою, позивачка посилається на необхідність поновлення цього права, оскільки у момент складання [PERSON] заяви про зняття з реєстраційного обліку вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Так, висновок про тимчасову недієздатність слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психологічний стан особи в момент вчинення дії. Висновок експертизи є одним із доказів у справі, якому має бути надана оцінка у сукупності з іншими доказами; інші зовнішні обставини мають побічне значення для встановлення, чи була здатною особа в конкретний момент розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу». Згідно ст. 3 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження. Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 8 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду. При проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити, чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, із зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним і не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-384цс16. Як встановлено при розгляді справи, з 22.06.2009 року [PERSON] визнано інвалідом ІІ групи у зв`язку з хронічним психічним захворюванням, а рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2010 року її визнано недієздатною та призначено опікуном [PERSON] ( а.с. 5, т. 1). Обгрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на висновок судово-психіатричної експертизи № 806. Так, відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 806, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи 2 серпня 2011 року, встановлено, що в період листопада 2007- лютого 2008 року [PERSON] страждала психічним розладом у формі органічного ураження головного мозку, поєднаного (травматичного, інтоксикаційного, судинного) ґенезу з психоорганічним синдромом на фоні хронічного алкоголізму з деградацією особистості, при цьому порушення психічної діяльності, що у неї спостерігалися, були такі, що істотно впливали на її здатність у вказаний період часу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто в період листопада 2007 - лютого 2008 рр. [PERSON] за своїм психічним станом не здатна була в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Але слід зазначити, що вказаний Висновок експертизи був отриманий в іншій цивільній справі. Крім того, вказаний Висновок не підтверджує абсолютну неспроможність [PERSON] у момент написання заяви розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише свідчить про те, що вона не здатна була у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також слід зазначити, що у Висновку експерта № 806 від 02.08.2011 року з показів свідків вбачається, що після смерті чоловіка [PERSON] за власним бажанням вибула зі спірної квартири та не використовувала її для проживання, а проживала фактично у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Спірну ж квартиру [PERSON] здавала в оренду своїй племінниці [PERSON] разом з цивільним чоловіком, тобто спірну квартиру остання не використовувала для проживання, а проживала у квартирі, що належить їй на праві власності. Також з матеріалів справи вбачається, що згідно Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно недієздатна [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2021 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 року було встановлено, що 05.02.2008 року [PERSON] знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , а з 16.05.2009 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що [PERSON] з моменту зняття з реєстраційного обліку зі спірної квартири за власною заявою зверталася до відповідних органів щодо реєстрації її місця проживання в однокімнатній квартирі по [ADDRESS] , де вона є одноосібним власником, та у травні 2009 року за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачці [PERSON] . Відповідно до вимог ст.. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, що діяла на момент звернення [PERSON] із заявами про реєстрацію місця проживання та зняття з реєстраційного обліку) для реєстрації місця проживання особа подає: письмову заяву, паспортний документ, квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати, талони для зняття з реєстрації. Заява про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Згідно із п. 2 настанови з питань оформлення документів і контролю щодо реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні наказу МВС України № 571 від 26.05.2004 року «Про організацію реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні» оформлення реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб відповідно до території обслуговування проводять територіальні органи та підрозділи служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України. [PERSON] визнано недієздатною за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва лише 09.02.2010 року і призначено опікуном [PERSON] . Згідно довідки до акту огляду МСЕК [PERSON] з 22.06.2009 року встановлено інвалідність ІІ групи. З наведеного вище випливає, що [PERSON] неодноразово зверталася до відповідних органів щодо зняття її з реєстраційного обліку та щодо реєстрації за іншими адресами. Тобто стверджувати, що останній у повній мірі не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними, не можна. Адже для проведення реєстрації місця проживання [PERSON] мала звернутися до відповідного органу; написати та подати заяву про реєстрацію місця проживання; надати паспортний документ; сплатити державне мито або надати документ, який відповідно до закону звільняє від його сплати; надати талони для зняття з реєстрації. Також слід зазначити, що відповідно до заяви від 30.01.2008 року, що була написана власноруч [PERSON] , щодо зняття її з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , було зазначено, що вона просить зняти її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що [PERSON] залишила спірну квартиру за власним бажанням та вирішила проживати у квартирі, що належить їй на праві власності. Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Проте слід зазначити, що за весь час проживання у спірній квартирі [PERSON] ніколи не зверталася до органів приватизації та не виявила бажання приватизувати займане нею житло. Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, прийнявши лише ті, що є належними, та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою права користування квартирою [ADDRESS] , оскільки вона за власним бажанням знялася з реєстраційного обліку та проживала у своїй власній квартирі, а тому твердження про те, що вона незаконно була позбавлена права користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою, є безпідставними. Що стосується позовних вимог [PERSON] про скасування розпоряджень, визнання недійсним ордеру, визнання недійсним договору найму квартири, виселення та зняття з реєстрації, зобов`язання усунути перешкоди, то слід зазначити наступне. Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 419 від 05.08.2014 року включено до числа службових приміщень квартиру [ADDRESS] (а.с. 140, т 3). Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 715 від 19.12.2014 року затверджено спільне рішення комісії з житлово-побутових питань Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві про надання службової житлової площі (двокімнатної квартири) [PERSON] , у складі сім`ї якого: він, дочка - [PERSON] (1994 р.н.), дочка - [PERSON] (1998 р.н.) (а.с. 142, т. 3). На підставі вказаних розпоряджень 26.12.2014 року [PERSON] видано ордер № 011799 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 123, т. 2). Відповідно до витягу Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 25.06.2018 року у квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (2014 р.н.) (а.с. 60, т. 4). Як регламентує ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є Житловий кодекс УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37. Частиною 1 статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 та ст.. 118, 121, 122 ЖК України. За приписами ч.1 ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За змістом ч. 2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Як наголошує ч.1 ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до пунктів 3, 4 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі. Відповідно до п. 6 Положення жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із п.16 Положення службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Відповідно до п. 21 цього Положення на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Як встановлено при розгляді справи, спірні розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 419 від 05.08.2014 року про включення до числа службових жилих приміщень квартири [ADDRESS] та № 715 від 19.12.2014 року про затвердження спільного рішення комісії з житлово-побутових питань Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання службової житлової площі відповідачу прийнято у 2014 році. Станом на момент прийняття спірних розпоряджень та видачі ордеру на жиле приміщення квартира [ADDRESS] була вільна та не передана у користування іншим особам, що виключає порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення. Також суд зазначає, що на момент прийняття оспорюваних розпоряджень та видачі відповідачу [PERSON] ордеру [PERSON] не мала жодних прав на квартиру, адже її 30.01.2008 року було знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі за її особистою заявою. Водночас жодних рішень про скасування запису від 30.01.2008 року про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у спірній квартирі прийнято не було, а сам факт визнання [PERSON] недієздатною не тягне за собою автоматичного скасування запису про зняття з реєстраційного обліку. Відтак станом на момент прийняття спірних розпоряджень та видачі ордеру відповідачу спірне жиле приміщення було вільне від прав третіх осіб. Також слід зазначити, що Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація не визначає, яке саме житло включається або виключається з числа службового, це є правом адміністрації підприємства, установи, організації, в якій працює особа, та яка спрямовує відповідне клопотання до державного органу. Райдержадміністрація є державним органом, який уповноважений лише затверджувати рішення щодо включення або виключення житла з числа службового. Відповідно до ст. 59 ЖК Української РСР ордер на житлове приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. З огляду на вказане вище суд відхиляє твердження позивачки про те, що всі дії відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо прийняття розпоряджень та видачі ордеру на жиле приміщення [ADDRESS] порушують права [PERSON] , оскільки станом на момент прийняття спірних розпоряджень та видачі ордеру на жиле приміщення квартира була вільна та не передана у користування іншим особам, що виключає порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення. Також позивачкою не наведено та не доведено жодної з перелічених вище підстав для визнання ордеру недійсним в порядку ст. 59 ЖК України, адже спірний ордер видано з дотриманням законодавчих приписів, на вільне житлове приміщення, без порушення прав на нього третіх осіб та безпосередньо позивачки. Також суд зазначає, що відповідно до ст.. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного житла і кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). За змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 127/2709/17, положенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Садов`як проти України» (заява №17365/14 від 17 травня 2018 року) зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п.2 ст.8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. За змістом ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже, виходячи зі змісту зазначених норм самоправно зайнятим вважається приміщення, до якого особа вселились без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та ордера на житлове приміщення. В свою чергу, на підтвердження правомірності користування спірною квартирою відповідачем [PERSON] надано до суду відповідне рішення про надання йому спірної квартири у користування. Таким чином, відповідач [PERSON] на законних підставах був вселений з дітьми у 2014 році до спірної квартири, вони постійно зареєстровані та проживають у квартирі. Проживаючи у квартирі з 2014 року по даний час, відповідач та його діти мають достатні та триваючі зв`язки з даним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім «житлом» у розумінні ст.. 8 Конвенції. Також суд звертає увагу на той факт, що відповідач [PERSON] з 25.10.2007 року перебував на квартирному обліку по категорії обліку «працівники МВС» у Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації, а надана йому квартира є єдиним житлом для нього та його дітей, оскільки іншого житла він не має. Натомість відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно недієздатна [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Крім того, позивачкою на підтвердження доводів позовної вимоги щодо виселення відповідача [PERSON] в судове засідання не було надано належних та допустимих доказів, що відповідачу було надано інше житлове приміщення та потреба для тимчасового проживання відповідача у спірній квартирі відсутня. На думку суду виселення відповідача [PERSON] та його дітей, в тому числі і малолітнього сина, зі службового житла становитиме надмірний тягар, оскільки доказів про наявність у нього іншого житла та фінансову можливість його придбати суду надано не було. Також при розгляді справи позивачкою не доведено обставин того, що відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] будь-якими діями чинили перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, оскільки докази на підтвердження цього у справі відсутні. За наведених обставин, суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору найму, то слід зазначити наступне. Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом з тим [PERSON] зі своєю сім`єю вселився до спірного житла на підставі дійсного договору найму житла, який укладено відповідно до вимог ст. 61 ЖК, а визначені ст. 215 ЦК України підстави для визнання їх недійсними - відсутні, позивачкою не наведено жодної визначеної чинним законодавством підстави для визнання договору найму недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed