Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 6195,36 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 29.02.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір №001-13514-290212 на відкриття поточного рахунку з використання платіжної картки та обслуговування платіжної картки. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання, відкривши відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті України - гривні, та встановивши ліміт Кредитної лінії у розмірі 30000,00 грн. та на день укладення цього договору встановлює ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 8100 грн. Відповідач скористався Кредитною лінією, однак не виконує належні чином зобов'язання за Договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Сума заборгованості відповідача за вказаним договором №001-13514-290212 від 29.02.2012 року станом на 22.07.2014 року становить 6195,36 грн. Відповідач не вживає жодних заходів, які свідчать про наміри виконувати зобов'язання передбачені Кредитними договорами, ухилитися від виконання зобов'язань перед Банком. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просить слухати справи у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечувала проти його задоволення, посилаючись та те, що нарахована суму заборгованості після смерті останнього є незаконною та те, що страхова суму в розмірі 8100 грн. покрила суму заборгованості [PERSON] за Договором №001-13514-290212 від 29.02.2012 року розраховану на день смерті [PERSON]. Просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 29.02.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір №001-13514-290212 на відкриття поточного рахунку з використання платіжної картки та обслуговування платіжної картки. Відповідно до п. 3.4.4.1 вищевказаного договору на користь страхової компанії, за якою клієнтом укладено договір добровільного страхування №001-13514-290212 від 29.02.2012 року. Як вбачається із розрахунку заборгованості за Договором №001-13514-290212 від 29.02.2012 року станом на 22.07.2014 року становить 6195,36 грн. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Тому суд вважає, що в кредитному договорі позивач не вказав сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, він не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавались [PERSON]. При цьому позивач нараховував, а [PERSON] сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за його рахунок, що відображено у розрахунку заборгованості за Договором №001-13514-290212 від 29.02.2012 року, що є незаконним. Згідно з свідоцтва про смерть від [INFO] серія [NUMBER], що [PERSON] помер [INFO], що свідчить актовий запис про смерть №985 від [INFO]. Як встановлено також судом, що 27.02.2014 року банк звернувся до другої Львівською державною нотаріальної контори з претензією від 03.02.2014 року, на якій 29.04.2014 року надана відповідь про те, що спадкова справа заведена на підставі претензії ПАТ «Дельта Банк» та заявою про прийняття спадщини від 29.04.2014 року до нотаріальної контори звернулась донька померлого - [PERSON] та претензія кредитора доведена до відома спадкоємця померлого. Із копії спадкової справи №76/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] заведеної драгую Львівською державною нотаріальною конторою видно, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON], яка залучена як правонаступник померлого[PERSON]. Будь-які зобов'язання, у тому числі і кредитні, припиняються з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Статтями 1216,1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Отже, з моменту смерті спадкоємця припиняються його зобов'язання за кредитним договором і переходять до спадкоємців. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи . Відповідно до положень ч. ч. 2, 3, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч. 2 цієї норми. Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані, задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Оскільки боржник помер, то відповідати перед Публічним Акціонерним Товариством "Дельта-Банк" на підставі ст.ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналогічні роз'яснення надані в абз.2 пункту 32 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Як вбачається із розрахунку заборгованості за Договором №001-13514-290212 від 29.02.2012 року, що сума заборгованості незаконно нараховувалась після смерті [PERSON], померлого [INFO] та в червні 2014 року страховою компанією перераховано страхову суму банку в розмірі 8100 грн. на погашення заборгованості [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що страхова суму в розмірі 8100 грн. покрила суму заборгованості [PERSON] за Договором №001-13514-290212 від 29.02.2012 року розраховану на день смерті [PERSON]. У відповідності до вимог ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що слід відмови у задоволенні позову Публічного Акціонерного Товариства "Дельта-Банк" у зв'язку відсутністю заборгованості перед банком та те, що позивач не навів доказів в підтвердження своїх вимог. Згідно з ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: уразі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем розмір судового збору в сумі 243,60 грн., відповідно до платіжного доручення №68284912 від 21.08.2014 року не підлягає стягненню у зв'язку з відмовою суду у задоволенні позову.

Outcome: dismissed