Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 09.07.2013 року. Уточнивши свої позовні вимоги просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 99 від 11.06.2004 року, зареєстрований у Криворізькому районному відділі Дніпропетровської регіональної філії Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» 16.03.2005 року за № 040512100503 та додаткову угоду від 2009 року до договору № 99 оренди земельної ділянки від 11.06.2004 року, що зареєстрована 11.05.2010 року за № 041012100856. Також просив стягнути судові витрати по справі. Представник позивача та присутній раніше в судових засіданнях позивач позов підтримали, наполягали на його задоволенні, в обґрунтування заявлених вимог вказували, що позивач договір оренди земельної ділянки не укладав, про його існування дізнався лише в червні 2013 року, текст договору оренди та додаткової угоди до договору оренди не підписував, підпис у вказаних документах від його імені виконано іншою особою. Не заперечували того факту, що між позивачем та ТОВ «СП «Скорпіон»» мала місце усна домовленість про користування належною йому земельною ділянкою, згідно з якою він дозволив ТОВ «СП «Скорпіон» тимчасово використовувати землю. Орендну плату він не отримував, а лише в 2013 році, після його звернення до суду з вказаним позовом, відповідач привіз йому додому зернові, в якості компенсації за користування землею. Стверджували, що підпис позивача в оспорюваних договорі оренди та додатковій угоді до договору оренди позивачу не належить, а отже своєї волі на укладення даного договору він не виражав, згоди на посвідчення договору від його імені іншою особою не надавав, а тому вказаний договір є таким, що суперечить волі позивача і має бути визнаний недійсним. Уточнивши позовні вимоги, просили також стягнути з відповідача судові витрати по справі, а саме 114,70 грн, в рахунок сплати судового збору та 2 841, 60 грн. - витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідача в судове засідання ні 18.07.2014 року, ні 01.09.2014 року не з'явився, хоча відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 233, 244, 245). Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Будучи присутнім в судовому засіданні 18.10.2013 року представник відповідача за довіреністю Губар А.Л. (а.с. 39, 97-99), свою правову позицію по справі висловив, просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності для його пред'явлення. Наполягав на тому, що позивач знав про існування вказаного договору оренди, оскільки з року в рік отримував орендну плату від відповідача. Підписання договору іншою особою від імені позивача не вважав підставою для визнання договору недійсним, оскільки вважав, що отримуючи орендну плату за землю позивач в наступному схвалив вказаний договір. Третя особа Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області просили справу розглянути за їх відсутності (а.с. 37, 132, 144, 242). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,250 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кіровської сільської ради Криворізького району, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку ДП № 030079 від 24.05.2004 року (а.с. 8). В матеріалах справи наявний договір оренди земельної ділянки № 99 від 11.06.2004 року, укладений між ФГ «Скорпіон», правонаступником якого є ТОВ СП «Скорпіон» (а.с.157-175), та [PERSON], а також додаткова угода до вказаного договору від 2009 року, згідно умов яких [PERSON] надав орендарю - ФГ «Скорпіон» (а згідно додаткової угоди ТОВ СП «Скорпіон»), в користування належну йому на праві власності земельну ділянку 6,250 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кіровської сільської ради Криворізького району, що підтверджується державним актом ДП № 030079 від 24.05.2004 року (а.с. 9-11,42-48). До вказаного договору було складено акт приймання-передачі земельної ділянки, який є невід'ємною частиною договору (а.с. 47). Вказаний договір та додаткова угода до нього пройшли державну реєстрацію у Криворізькому районному відділ Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», що підтверджується відмітками в тексті договору та додаткової угоди, а також слідує з довідки Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області № 3945/11 від 22.07.2013 року (а.с. 41), в якій вказано, що в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі містяться записи щодо реєстрації вказаного договору та додаткової угоди. Відповідно до ст. 18, ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі", які булі чинними на час укладення договору оренди землі та додаткової угоди до вказаного договору оренди землі, договір оренди землі підлягав державній реєстрації та вважався укладеним з моменту його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. Оскільки судом встановлено, що в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі та додаткової угоди до нього, то вони є укладеними, а отже - оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-99 від 18.09.2013 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст.360-7 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Стаття 4 Закону «Про оренду землі» визначає, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Отже, суд приходить до висновку, що договір оренди землі є двостороннім договором, однією зі сторін якого є орендодавець, тобто особа, у власності якої перебуває земельна ділянка і яка має право передати її в строкове, платне користування іншій особі - орендарю, отримуючи за це орендну плату. Для укладення двостороннього договору необхідна воля обох сторін, яка має бути виражена в письмовій формі, як того вимагає ст. 14 Закону України «Про оренду землі». Як стверджував позивач та підтверджено висновком № 906-14 судової почеркознавчої експертизи від 28.05.2014 року, підписи від імені [PERSON], розташовані в графі «Орендодавець» обох примірників договору № 99 договору оренди земельної ділянки від 11.06.2004 року (а.с. 42-43, 151-152), в графі «орендодавець» обох примірників додаткової угоди Договору № 99 від 11.06.2004 року (а.с. 46,147) та в графі «Земельну ділянку здав» обох примірників Акту прийому-передачі земельної ділянки від 11.06.2004 року (а.с. 44, 153), виконані не [PERSON], а іншою особою, і виконані з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] (а.с. 110-114, 215-226). Відсутність підписів позивача [PERSON] у спірних договорі оренди землі та додатковій угоді до нього, акті приймання-передачі земельної ділянки, свідчить про відсутність волевиявлення позивача [PERSON] на укладення даного договору оренди та додаткової угоди до нього. Посилання представника відповідача про те, що спірний договір навіть за відсутності підпису позивача є дійсним, оскільки позивач отримував орендну плату за вказаним договором, а отже знав про нього і в наступному схвалив його, суд розцінює критично, оскільки відсутність волевиявлення сторони на укладення договору є прямою підставою для визнання його недійсним (п. 3 ст. 203, 215 ЦК України). Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-99 від 18.09.2013 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст.360-7 ЦПК України. Позивач заперечував той факт, що він знав про існування спірного договору раніше, наполягав на тому, що він дізнався про існування договору лише в червні 2013 року, після чого одразу звернувся із заявою про роз'яснення ситуації до відповідача, що підтверджується копією його заяви на адресу відповідача (а.с.12, 13). Сам факт відсутності підпису позивача на договорі оренди, додатку до договору та акті приймання-передачі землі, свідчить про відсутність обізнаності позивача про існування договору. Доказів в спростування вказаного факту відповідач суду не надав. Крім цього, позивач заперечував факт отримання ним орендної плати за періоди з 2004 року по 2013 рік, наполягав на тому, що лише в 2013 році, після його звернення до суду, відповідач привіз до його будинку зернові, плату за користування землею, які він прийняв, вважаючи їх платою за користування землею на підставі усної домовленості про тимчасове використання землі, а не в якості орендної плати. Позивач заперечував належність йому підписів в наданих відповідачем відомостях про отримання орендної плати (а.с. 53-88, 92-95), а відповідач до суду більше не з'явився, доказів протилежного суду не надав, вказані відомості в оригіналі не надав, клопотання про проведення експертизи щодо достовірності підпису [PERSON] в відомостях не заявив, а отже в порушення ст. 60 ЦПК України не довів обставини на які посилався. У зв'язку з вищевказаним, суд приходить до висновку, що позивач до 2013 року не знав та не міг знати про існування спірного договору оренди землі та додаткової угоди до нього. Положення про наступне схвалення договору позивачем, висловлені в запереченнях відповідача, суд не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до ст. 241 ЦК України, наступне схвалення правочину стороною цього правочину, застосовується до випадків вчинення цього правочину представником з перевищенням ним наданих йому повноважень. Як стверджував позивач він жодну особу не уповноважував укладати від його імені договір оренди. Відповідачем доказів протилежного суду не надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про неможливість застосування вказаної норми закону до спірних правовідносин. Посилання представника відповідача в частині необхідності відмови в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку давності (а.с. 40), суд розцінює критично, оскільки відповідно до 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки судом було встановлено, що позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права лише в червні 2013 році, а звернувся до суду з позовом в липні 2013 року, то суд приходить до висновку про не пропущення ним строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Позивачем по справі сплачений судовий збір в розмірі - 114,70 грн. (а.с.1), а також витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи - 2841,60 грн. (а.с. 225,226, 236,247), які відповідно до ч.1, п. 4 ч.3 ст. 79 ЦПК України відносяться до судових витрат, та відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, враховуючи задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в загальному розмірі 2956,30 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved