Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк звернувся до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до [PERSON] (далі відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором № KRH0AN02000006, посилаючись на те, що 09.03.2006 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит на загальну суму 54596,06 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Оскільки боржник належним чином не виконує свої зобов'язання по кредитному договору, заборгованість станом на 01.04.2014р. становить 21591,03 грн. У звязку з чим Позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача [PERSON] та передати в заклад ПАТ КБ Приватбанк предмет застави: автомобіль Daewoo, модель: Nexia, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий авто, номер кузова/шасі: XWB3D31UD5A050744, реєстраційний номер AE 5421 АP, що належить на праві власності [PERSON], комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля., а також звернути стягнення на предмет застави. Посилаючись на обставини викладені вище, представник Позивача підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував й звернувся до суду з вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вищевказаний кредит дійсно був укладений, однак зазначені у первісному позові вимоги не підтверджуються, оскільки [PERSON]А достроково заплатив 101484,29 грн., що підтверджується, на його думку, доданими до зустрічного позову квитанціями про сплату кредиту, тому просив суд визнати не чинним пункти 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору KRH0AN02000006 від 09.03.2006р та зобовязати ПАТ КБ Приватбанк провести зарахування до тіла кредиту списаних з рахунку 29093053554243 коштів по меморіальним ордерам, визнати зобовязання за кредитним договором припиненими, та відмовити в задоволенні первісного позову. Вислухавши доводи сторін в обґрунтування своїх позицій у справі, оцінивши у сукупності надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 09 березня 2006року між сторонами у справі укладено кредитний договір № KRHОAN02000006 (надалі договір). Згідно з умовами договору, Банк зобовязувався надати Позивачу кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 54\~ 596,00грн. для купівлі автомобілю (шляхом перерахування даної суми на рахунок ТОВ Автоприват), а також у розмірі 18807,04грн. на сплату чергових страхових платежів згідно з умовами договору /а.с. 10/. Одночасно в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Відповідачем та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна, за яким відповідач надав в заставу [PERSON] автомобіль Daewoo, модель: Nexia, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий авто, номер кузова/шасі: XWB3D31UD5A050744, реєстраційний номер AE 5421 АP (а.с.12-13). Згідно із Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) № 43616952 від 04 березня 2014 року, виданому Держаним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, обтяжувачем рухомого майна є позивач (а.с. 16). Договір є зобовязанням і, відповідно, підставою для виникнення цивільних прав та обовязків (ст. 11 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. [PERSON] свої зобов'язання щодо надання коштів (кредиту) виконав. Договір укладено в письмовій формі, що відповідає чинному законодавству, зокрема ст.1055 ЦК України. Кредитний договір, спір щодо якого розглядається у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Судом установлено, що банк і позичальник уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК України. Договором передбачено, що кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування на вказаний у Договорі поточний рахунок грошової суми у розмірі 54596,00грн. для купівлі автомобілю, а грошова сума у розмірі 18807,04 залишилася на рахунку банку для сплати страхових платежів. Судом встановлено, що Позивач ознайомлений зі змістом Договору, з умовами та строками погашення заборгованості, штрафними санкціями за неналежне виконання умов договору, а також обовязком укласти договори страхування, застави, тощо, про що свідчать його підписи у Договорі (а.с.11 зворот). Судом також встановлено, що Позивач на виконання обовязків за Договором, визначених п.п. 2.2.7., п. 2.2. Розділу 2 Договору, повинен був укласти наступні договори: особистого страхування та страхування наземного транспорту, а також договір застави рухомого майна № KRHOAN02000006 від 09.03.2006 року /а.с.12-13/. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У частинах 1 та 2 статті 590 ЦК України зазначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 19 Закону України Про заставу за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України Про заставу заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконаю. Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України Про заставу звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду, якщо інше не передбачено законом, або договором застави. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом, Частина 2 ст. 24 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень встановлює, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється па підставі рішення суду в порядку, встановленому законом. Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 25 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та і реєстрацію обтяжень у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 нього Закону. Пункт 2 ч. 1 ст. 26 вказаного Закону передбачає таку процедуру, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі- продажу з іншою особою -покупцем. Статті 25, 26 Закону України Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень прямо передбачають право обтяжувача одержати задоволення своїх вимог за рахунок забезпечувального обтяження шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. У п. 9 договору застави рухомого майна зазначено, що сторони визначили, що заставна вартість предмету застави складає 57470,00 грн. (а.с. 12). Договором застави, також передбачено, що сторони дійшли згоди, що Заставодавець має право звернути стягнення на предмет застави з додержанням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів (а.с. 13). При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку заставодержатель встановлює початкову ціну предмету застави в розмірі 50% відповідної вартості згідно із п. 24 цього договору (а.с.13). Заставодержатель має право реалізувати предмет застави за ціною, вище зазначено у цьому пункті (а.с. 13). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобовязані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову.\~ За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За положеннями ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.\~ [PERSON] виконав зобовязання за кредитним договором в повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі 54596,06 грн., але відповідач не здійснював погашення заборгованості за кредит у встановлені договором строки.\~ [PERSON] від 19.02.2014 року Відповідача попереджено про погашення кредиту й звернення стягнення на предмет застави рухоме майно (а.с. 8). В досудовому порядку сторони не вирішили спірні питання щодо звернення стягнення на предмет застави рухоме майно. Станом на 01 квітня 2014 року розмір заборгованості становить 21591,03 грн., з яких: 122754,59 грн. за кредитом, 6183,08 грн. за процентами за користування кредитом, 545,96 грн. за комісією за користування кредитом, 2586,40 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим [PERSON] (а.с. 5-7).\~ За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання\~ \~ (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).\~ За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позичальник, відповідач [PERSON], не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договором застави транспортного засобу в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 21591,03 грн. При цьому актами цивільного законодавства та договором про заставу рухомого майно заставодержателю надано право на власний розсуд обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору: у тому числі і продажу предмету застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 06 березня 2013 року у справі №6-10цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.\~ Отже, позов [PERSON] є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог зустрічного позивача суд виходить з наступного. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми договори. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися в усній або в письмовій формі. Стаття 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч, 1 ст. 626 ЦК Україні договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд їх сторін, однак з урахуванням вимог чинного законодавства, у тому числі й Закону України Про захист прав споживачів та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затв. постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Належною формою для договору кредиту є проста письмова, що випливає із положень ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом не оспорює факт укладання кредитного договору, як і не оспорює його недійсність в цілому, а просить визнати недійсним лише його окремі положення, які стосуються повноважень банку на здійснення перерахування грошових коштів на витрати по страхуванню. З цього приводу слід зазначити наступне. Згідно з ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Вирішуючи питання про недійсність окремої частини правочину, слід керуватися загальними положеннями щодо підстав недійсності правочину, оскільки норми чинного законодавства містять лише певні конкретні випадки, коли та чи інша умова договору є нікчемною в силу закону. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, договір, за змістом ч. 2 ст. 204 ЦК України, є видом правочину. З урахуванням презумпції правомірності правочину, що визначена ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, для визначення чи є положення відповідного кредитного договору підставою для набуття сторонами відповідних прав та обов'язків, що з них випливають, слід з'ясовувати чи відповідають вони вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема, встановити чи не суперечить вони чинному законодавству. Аналізуючи зазначені норми права, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд приймає їх до уваги й вважає, що саме по собі списання грошових коштів з розрахункового рахунку у даному випадку не є самі по собі окремим правочином в розумінні ст. ст. 202, 207, 626 ЦК України, а визначені виключно як умови кредитного договору та договору застави, тобто ці дії [PERSON] не можуть бути визнані такими, що є неправомірними, оскільки умовами договору, укладеного між сторонами, узгоджено списання грошових коштів на витрати по страхуванню. Обґрунтовуючи зустрічні вимоги про відсутність заборгованості за кредитним договором, Позивач [PERSON] послався на меморіальні ордери на загальну суму 11292,84 грн. Посилаючись на безпідставність дій банку щодо списання грошових коштів на витрати по договору страхування, відповідач вважає, що умови договору в цій частині суперечать п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів. Однак, з цього приводу слід зазначити наступне. Рішенням Дзержинського районного суд м. Кривого Рогу від 30 травня 2013 року у цивільній справі 210/925/13-ц, пр.. 2/210/877/13 у задоволенні позову [PERSON] до Закритого акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк про визнання протиправним бездіяльність відповідача та зобов'язання провести донарахування отриманих сум за договором KRHOAN02000006 від 09.03.2006р., визнання зобовязання припиненим, - відмовлено в повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року вищевказане рішення залишено без змін. Предметом розгляду у вищевказаній справі становили вимоги [PERSON] щодо банку про визнання дій банку неправомірними в частині здійснення оплати витрат на страхування предмету застави, особистого страхування; зобовязання зарахувати сплачені кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, визнання зобовязання припиненим. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним [PERSON] повідомив, що оскаржував вищевказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в порядку касаційного оскарження, однак йому було відмовлено у відкритті касаційного оскарження. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як розяснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Зі змісту цитованої норми вбачається, що такі умови договору можуть бути визнані несправедливими, якщо укладання інших договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, не вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо не передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Зі змісту спірних положень кредитного договору вбачається, що [PERSON] доручив банку щорічно перераховувати чергові страхові платежі за укладеними Позичальником договорами страхування у випадку непредявлення ним документів, що підтверджують їх сплату з інших джерел, тобто з джерел, не визначених п. 1.3 Розділу 1 Договору. Судом встановлено, що між сторонами у справі укладано договор застави рухомого майна № KRHOAN02000006 від 09.03.2006року, а саме транспортного засобу, на купівлю якого Відповідач надав Позивачеві кредитні кошти. Статтею 10 Закону України Про заставу, визначено, що якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму, але не більшу за його ринкову вартість. Як вбачається з матеріалів справи, а саме пп. 2.2.7 Кредитного договору № KRHOAN02000006 від 09.03.2006р. /а.с. 10/, договору застави рухомого майна № KRHOAN02000006 від 09.03.2006р. /а.с. 12-13/, сторони досягли згоди щодо страхування предмета застави. Також судом встановлено, що за час дії Договору, [PERSON] сплатив страхові платежі лише за перший рік дії договору особистого страхування № KRHOAN004878 від 09.03.2006року та договору страхування наземного транспорту № KRHOAN004877 від 09.03.2006року. У подальшому, не зважаючи на дію Кредитного договору № KRHOAN02000006 від 09.03.2006року, договору застави рухомого майна № KRHOAN02000006 від 09.03.2006р. [PERSON] страхові платежі не здійснювалися. При цьому, [PERSON] вважає, що такі платежі сплачувати не потрібно. Однак, така позиція позивача за зустрічним позовом не відповідає договірним зобовязанням, які склалися між сторонами у справі, оскільки сторони в договірному порядку узгодили необхідність страхування предмета застави та особистого страхування, а згідно з умовами кредитного договору, Банк зобовязувався надати [PERSON] кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 54\~ 596,00грн. для купівлі автомобілю (шляхом перерахування даної суми на рахунок ТОВ Автоприват), а також у розмірі 18807,04грн. на сплату чергових страхових платежів згідно з умовами договору /а.с. 10/. Крім того, зі змісту положень п. 1.1. та п.п.2.1.3 кредитного Договору випливає, що [PERSON] доручив банку щорічно перераховувати чергові страхові платежі за укладеними Позичальником договорами страхування у випадку непредявлення ним документів, що підтверджують їх сплату з інших джерел, тобто з джерел, не визначених п. 1.3 Розділу 1 Договору. Положення п. 2.1.3 Кредитного договору узгоджується з правовими нормами, визначеними ст. 1071 ЦК України, ст. 26 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні п. 6.1-6.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій\~ Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. № 22. Також у цивільній справі 210/925/13-ц, пр. № 2/210/877/13 між тими ж самими сторонами з приводу правомірності дій банку щодо списання грошових коштів на витрати по страхуванню, судом встановлено, що підставою для сплати чергових страхових платежів з завчасно визначеної суми (п. 1.1 Розділу 1 Договору) є отримана згода Позичальника, оскільки між [PERSON] та ПАТ КБ ПриватБанк (правонаступник ЗАТ КБ ПриватБанк укладено кредитний договір KRHOAN02000006 від 09.03.2006р., з умовами якого Позичальник ознайомився і погодився, про що свідчить його підпис. Тобто, сторони, користуючись своїм правом на свободу договору (ст. 627 ЦПК України), самостійно на власний розсуд визначились з усіма істотними умовами договору. Таким чином, суд приходить до висновку, умови кредитного договору містять положення щодо сукупної вартості кредиту, положення щодо страхування визначені умовами договорами, договірне списання грошових коштів передбачено умовами кредитного договору, тому підстав визнати нечинними п. 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору KRHOAN02000006 від 09.03.2006р.не вбачається. Враховуючи, що підстав для визнання пунктів 2.1.3. та п. 2.2.7 кредитного договору нечинними, не вбачається, а вимоги зустрічного позивача щодо проведення зарахування до тіла кредиту списаних з рахунку грошових коштів по меморіальним ордерам є похідними, суд не вбачає підстав для їх задоволення. В частині вимоги [PERSON] щодо припинення зобовязання по кредитному договору № KRHOAN02000006 від 09.03.2006р. у звязку з їх виконанням, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки ст.ст. 598, 599 ЦК України визначено, що: зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), за змістом ст. 598, 599, 1054 ЦК кредитний договір припиняє дію у випадку його належного виконання. Оскільки судом не встановлено належне виконання умов Договору, у такому разі визнання зобовязання припиненим суперечить положенням ст. 15, 16 ЦК України, і загальним засадам припинення зобовязань. Враховуючи вимоги\~ ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, суд вважає, що зустрічним позивачем не наведено суду та не надано доказів, які прямо стверджують, що саме через неправомірні дії чи бездіяльність банку виникла заборгованість за кредитним договором. Аналізуючи зазначені норми права, зясовуючи обставини у справі, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд приймає їх до уваги й вважає, що встановлені рішенням Дзержинського районного суд м. Кривого Рогу від 30 травня 2013 обставини щодо того, що "зобов'язання, прийняті за кредитним договором [PERSON] перед банком, термін їх виконання, порядок нарахування платежів, а також відповідальність за невиконання вказаних умов є самостійними і повинні виконуватись належним чином,\~ незалежно від договорів\~ страхування, та про наявність заборгованості\~ з урахуванням витрат на\~ страхові внески", не підлягають доказуванню при розгляді даної справи\~ . За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами те, що він у встановленому законом та договором порядку погасив заборгованість за кредитним договором KRHOAN02000006 від 09.03.2006р. Тому права позивача [PERSON] не порушені [PERSON] й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України не підлягають судовому захисту.\~ Отже, вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими й не підлягають задоволенню.\~ Позивач, Банк, поніс та документально підтвердив сплату судового збору при подачі позову в сумі 243,60 грн. (а.с. 1), тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь [PERSON] судові витрати. Оскільки [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в порядку Закону України Про захист прав споживачів, та звільнений від сплати судового збору, судом відмовлено у задоволенні зустрічного позову, тому судові витрати за розгляд зустрічного позову, підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: approved