Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані відповідачі, однак відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивача [PERSON] , не проживає у спірній квартирі з 2011 року, а відповідач [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] та братом позивача [PERSON] , не проживає з лютого 2017 року. Як зазначають позивачі, відповідачі у квартирі не з`являються, не виявляли бажання щодо вселення, квартирою не цікавляться, а тому втратили право користування спірним житловим приміщенням. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять задовольнити їх вимоги та визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.03.2019 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.06.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення, вказуючи на те, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, коштів на сплату за утримання квартири не дають. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надавши суду заяви, в яких просить розглядати справу без її участі, проти постановлення заочного рішення суду не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача [PERSON] на підставі наявних доказів. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались (а.с.54). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів в заочному порядку, проти чого не заперечувала позивач [PERSON] у своїй заяві, а також позивач [PERSON] в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування частини квартири від 23.06.2016 року та договору дарування 2/3 частин квартири, позивач [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а.с.11-15). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 01.03.2019 року, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА у спірній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] (а.с.14, 15). Як вбачається з актів, складених ЖЕД-316 06.02.2019 року та 17.04.2019 року, відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2011 року, відповідач [PERSON] не проживає з лютого 2017 року (а.с.16, 41). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів, оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому суд враховує і те, що відповідачі, будучи достовірно обізнаними про розгляд даної справи в суді, відзив на позовну заяву та докази на спростування тверджень позивачів не надали. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved