Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогами: 1. Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію щодо нього, викладену в зверненнях відповідача стосовно його дій як лікаря-психіатра, а саме: -звернення від 06.04.2015 року на ім'я Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Відділу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві; -звернення від 20.04.2015 року на ім'я Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 [PERSON], Органу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві; -звернення від 21.04.2015 року на ім'я Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Голови КМДА; -звернення від 13.05.2015 року на ім'я заступника головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 [PERSON], Міністра охорони здоров'я, Відділу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві; -усних зверненнях до Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Відділу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Голови КМДА. 2. Зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію стосовно дій як лікаря-психіатра [PERSON] у такий же спосіб, у який вона була поширена. 3. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні №2 з багатолітнім досвідом роботи. Відповідач неодноразово записувала на прийом до позивача свою матір [PERSON] в Київську міську психоневрологічну лікарню №2, звинуватила його у фальсифікації документів, змові та непрофесіоналізмі. Відповідач намагалася визнати свою матір недієздатною. Так, 18.12.2013 року відповідач звернулась до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 із заявою про проведення психіатричного огляду її матері та сприяння у вирішенні питання щодо госпіталізації матері до психіатричної лікарні. 22.12.2013 року позивач здійснив огляд громадянки [PERSON] за адресою [ADDRESS], після чого відповідач заявила, що лікар [PERSON] незаконно відмовив у примусовому лікуванні її матері в психіатричній лікарні. 30.12.2013 року лікарнею було надано відповідь, що під час огляду її матері показань для недобровільного або примусового лікування не виявлено. 19.02.2014 року та 14.03.2014 року відповідач знову звернулася до Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 та зазначила, що 16.07.2013 року черговим лікарем відділення № 1 КМПН №2 [PERSON] було проведене медичне обстеження [PERSON] на дому та усно винесено медичний діагноз «органічне ураження ЦНС судинного генезу з вираженим інтелектуально мнестичним зниженням, депресивно параноїдним синдромом» на підставі чого 16.07.2013 року було виписано рецепт та розписано схему прийому ліків, а також талон № 685, який дозволяє госпіталізувати [PERSON] у разі погіршення її стану. В цей же день, за заявою брата відповідача, [PERSON], про надання йому консультативного висновку щодо психічного стану його матері для оформлення заповіту, Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 було надано консультативний висновок № 1134 про те, що психічних розладів, які б позбавляли б здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявлено, за підписами [PERSON] та [PERSON] Медичне обстеження [PERSON] проводилося в лікарні за допомогою спеціального обладнання. Відповідач вважала висновок Київської міської психоневрологічної лікарні №2 неправдивим та просила надати офіційну відповідь на її звернення. 14.03.2014 року лікарнею було надано відповідь, що під час огляду її матері підстав для надання психіатричної допомоги без її згоди не встановлено. 20.03.2015 року відповідач знову звернулася до лікарні з проханням оглянути її матір спеціалістами лікарні. 27.03.2015 року позивачем було оглянуто матір відповідача та винесено діагноз: «загальний атеросклероз з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням, астенічний синдром». Лікування у психіатричному закладі не потребує, рекомендовано лікування у невропатолога по місцю проживання. 06.04.2015 року відповідач звернулася до Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Голови КМДА. Відділу опіки та піклування Деснянської РДА у м. Києві із заявою про проведення службового розслідування стосовно надання вищезазначених висновків позивачем. В даній заяві відповідач ставить під сумнів компетентність та обізнаність позивача як лікаря-психіатра, заявляє, що позивач перебуває у змові із рідним братом відповідача. Після цього до лікарні, де багато років працює позивач, почали надходити листи від вищезгаданих інстанцій з приводу звернення відповідача. Позивач змушений був постійно відлучатися від роботи, надавати одні і ті ж самі пояснення по даній справ керівництву лікарні, органам і установам, куди зверталася відповідач. Позивач зазначив, що він не може психічно здорову людину (матір відповідача) безпідставно визнати недієздатною та примусово застосувати до неї лікування, обмеживши тим самим її волю. 20.04.2015 року відповідач знову звернулася до Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 із заявою про проведення службового розслідування щодо вказаних вище обставин. 21.04.2015 року відповідач направила звернення до Міністра охорони здоров'я із викладенням недостовірних даних щодо позивача. 27.04.2015 року лікарня направила на адресу відповідача лист-відповідь, де зазначено, що підстав для проведення службового розслідування з питань обстеження лікарями-психіатрами не вбачається. 07.05.2015 року відповідачу лікарнею було запропоновано прибути разом із братом та матір'ю для проведення комісійного огляду її матері [PERSON] лікарями-психіатрами для визначення її психічного стану. У відповідь відповідач продовжує звинувачувати позивача у підробці документів, забороняє проводити медичний огляд її матері без присутності самого відповідача, про що зазначено в листі від 13.05.2015 року. На сьогоднішній день відповідач так і не доставила свою матір в лікарню для проведення огляду, проте, продовжує в усному та письмовому порядку завдавати шкоди діловій репутації позивача. Зокрема, окрім вищезазначених скарг і листів до Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Голови КМДА, Відділу опіки та піклування Деснянської РДА у м. Києві, відповідач ходить до керівників зазначених інстанцій на прийом, де більш жорстко і емоційно продовжує «поливати брудом» позивача, називає його некомпетентним та «продажним» лікарем. Позивачу, як поважній людині, лікарю з великим досвідом роботи, образливо чути такі слова, принизливо постійно виправдовуватися перед керівництвом та контролюючими органами. Все це триває вже більше двох років, у позивача через постійні стреси у зв'язку із вищевикладеним, почалися проблеми зі здоров'ям, негаразди з керівництвом і коллегами через постійний тиск з боку контролюючих органів. З урахуванням зазначеного він вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, визначених в позовній заяві та письмових поясненнях. Позивач зазначив, що він 40 років знаходиться в практичній медицині та 30 років практикує як лікар - психіатр, люди, з якими він будував стосунки все життя після цієї ситуації, яка відбувається вже два роки, почали на нього дивитись по іншому. Крім того, через кожні п'ять років лікар -психіатр проходить перекваліфікацію, та через ці обставини він може її не пройти. Тому позивач та його представник просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначивши, що позивач зверталась до спеціалізованих медичних закладів та адміністративних установ з метою забезпечити безпеку життю та здоров' ю її матері [PERSON] та доньці [PERSON], 2000 р.н. В 2013 році погіршився психічний стан матері позивача та вона вимушена була звернутися до Деснянського районного суду з метою визначення її недієздатною, але її брат [PERSON] в категоричній формі заперечив сприяти у їх вирішенні та заборонив матері приймати будь-які ліки та їжу від позивача, мотивуючи тим, що вона намагається здорову людину зробити психічнохворою. 16.07.2014 року стосовно стану здоров' я [PERSON] в один і той же день КМПНЛ № 2 видала два суперечливих документи: талон № 685 на госпіталізацію [PERSON] з зазначенням діагнозу, виданий одночасно з рецептом на придбання ліків, щодо лікування захворювання, вказаного в діагнозі, документ виданий у першій половині дня та консультативний висновок № 1134 про не виявлення окремих випадків психіатричних розладів у [PERSON], отриманий у другій половині дня. Тому відповідач звернулася листами від 06.04.2015 року та 20.04.2015 року до Міністра орони здоров'я [PERSON] з проханням провести службове зслідування та за результатами його проведення надати відповіді на запитання. Зокрема, із питанням, яке стосується встановлення чинності консультативного висновку КМПНЛ № 2 від 16.07.2013. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що прямих звинувачень на адресу позивача у її зверненнях не має, а нею було викладено певні факти, безпосередньо до позивача відповідач не має претензій, тому просила в позові відмовити. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши сторін та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач 18.12.2013 року звернулась до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 із письмовою заявою про проведення психіатричного огляду її матері [PERSON] та сприяння у вирішенні питання щодо її госпіталізації до психіатричної лікарні (а.с.8). 22.12.2013 року позивач в якості лікаря - психіатра здійснив огляд громадянки [PERSON] за адресою [ADDRESS], під час якого показань для недобровільного або примусового лікування ним не виявлено, про що відповідачу було надано письмову відповідь Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 від 30.12.2013 року за №1682 (а.с.9). 19.02.2014 року відповідач звернулася до Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 та зазначила, що після її письмово звернення від 18.12.2013 року дільничний лікар [PERSON] 22.12.2013 року оглянув її матір на дому та усно повідомив, що вона хвора та потребує на лікування, але без її згоди направлення на лікування він не дасть без згоди самої хворої [PERSON] та її сина [PERSON] 16.07.2013 року черговим лікарем відділення № 1 Київської психоневрологічної лікарні №2 [PERSON] було проведене медичне обстеження [PERSON] на дому та встановлено первинний діагноз - органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з позитивним зниженням, депресивно параноїчний синдром та виписано рецепт, розписано схему прийому ліків, а також надано талон № 685 відносно [PERSON] на госпіталізацію у психіатричне відділення №20 КМКПЛ №1 (а.с. 10-11, 128). Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 було надано консультативний висновок № 1134 від 16.07.2013 року щодо психічного стану [PERSON] про те, що психічних розладів, які б позбавляли здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявлено, за підписами голови ЛКК та члена ЛКК (а.с.127). На заяву відповідача від 19.02.2014 року Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 було повідомлено, що її мати була оглянута лікарями -психіатрами 13.02.2014 року, під час огляду підстав для надання психіатричної допомоги без її згоди не встановлено. 20.03.2015 року відповідач звернулася до Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 з заявою про огляд її матері [PERSON] спеціалістами їх лікарні. Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 на звернення відповідача листом №701 від 02.04.2015 року повідомлено, що її матір було оглянуто лікарем-психіатром [PERSON] 27.03.2015 року, встановлено діагноз загальний атеросклероз з помірним інтелектуально - мнестичним зниженням, астенічний синдром, лікування у психіатричному закладі не потребує та рекомендоване лікування у невропатолога по місцю проживання. 06.04.2015 року відповідач звернулася до Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Голови КМДА. Відділу опіки та піклування Деснянської РДА у м. Києві із заявою про проведення службового розслідування стосовно надання висновків щодо психічного стану її матері [PERSON], наданих позивачем (а.с.22-23). 20.04.2015 року відповідач звернулася до Головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2, органу опіки та піклування Деснянськоїрайонної в м. Києві державної адміністрації із заявою про проведення службового розслідування (а.с. 25-27). У вказаній заяві відповідачем зазначено, що: - « …мою матір - [PERSON] було оглянуто 27.03.2015 р. лікарем-психіатром [PERSON] За результатами цього огляду зазначеним лікарем було змінено попередній діагноз [PERSON] на той, який не має відношення до психіатричної медицини у зв'язку з чим було рекомендовано лікування хворої у невропатолога за місцем проживання.», - «Треба зауважити, що під час візиту лікаря [PERSON] відбулася ціла низка цілком не пов'язаних і не логічних, на перший погляд, збігів обставин», - «Водночас, цей лікар [PERSON] приїхав на огляд хворої без попередження, ризикуючи не потрапити до квартири і не мати можливості оглянути хвору. Вочевидь він був поінформований кимось іншим про таку можливість. Наприклад моїм братом - [PERSON] Інші обставини, які як «по нотах» співпадають з візитом лікаря [PERSON] відбувалися таким чином», - «Крім того, щоб виключити будь-які закиди, щодо можливого зв'язку між [PERSON] та лікарем [PERSON] необхідно надати запити до мобільних операторів, послугами яких вони користуються, щодо отримання від цих операторів роздруківку з білінгових систем, щодо здійснення дзвінків, за номерами телефонів [PERSON] та лікаря [PERSON], які сталися 27.03.2015 з 08 до19 години, що дозволить виключити або підтвердити факт спілкування між ними мобільними телефонами. Також запросити у операторів мобільного зв'язку інформацію щодо реєстрації мобільних терміналів мого брата та лікаря в цей самий час, що дозволить фактично по хвилинах відслідкувати шлях переміщення власників цих мобільних терміналів і, виключить або підтвердить ймовірність їх зустрічі в зазначений час», - «Одночасно виникає питання, чи все, що необхідно було перевірити у хворої перевірив лікар - психіатр [PERSON]?». 21.04.2015 року відповідач звернулася до Міністра охорони здоров'я [PERSON], Головного управління охорони здоров'я КМДА в додаток до її листа від 06.04.2015 року щодо проведення службового розслідування із заявою тотожного змісту (а.с.29-31). Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 від 27.04.2015 року за №865 надано відповідь на звернення відповідача від 20.04.2015 року щодо проведення службового розслідування з питань обстеження лікарями - психіатрами КМПНЛ №2 її матері, яким повідомлено, що при аналізі наявної медичної документації її матері [PERSON] та звернень [PERSON] підстав для його проведення не вбачається. Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 від 07.05.2015 року за №927 відповідачу у зв'язку з неодноразовим оглядом її матері [PERSON] лікарями - психіатрами КМПНЛ №2, з висновками яких вона не згодна, запропоновано їй разом з її братом [PERSON] і матерю відвідати їх лікарню для комісійного огляду [PERSON] лікарями - психіатрами для визначення її психічного стану. 13.05.2015 року відповідач звернулася до заступника головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні №2 [PERSON], Міністра охорони здоров'я [PERSON], Відділу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві з заявою, в якій зазначила, що черговий раз, отримавши відповідь від 07.05.2015 року №927 (виконавець [PERSON]) категорично забороняє з урахуванням останніх подій та випадків підробки медичних документів у медичному закладі проводити медичний огляд її матері - [PERSON], без її присутності. Також у вказаній заяві відповідач зазначила: «Водночас, це не завадило лікарю [PERSON] через декілька тижнів після останнього мого звернення до нього та без моєї присутності видати консультативний висновок від 16.07.2013 №1134 з ознаками фальсифікації.». Відповідно до листа Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 13.05.2015 року за №958, адресованого Департаменту охорони здоров'я м. Києва у зв'язку із зверненням до Міністерства охорони здоров'я України відповідача щодо надання медичної допомоги її матері повідомлено, що [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра КМПНЛ №2 не перебуває. 16.07.2013 року [PERSON] була оглянута лікарем -психіатром невідкладної допомоги [PERSON] по активу, наданому швидкою психіатричною допомогою, яким було встановлено діагноз: «органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з вираженим інтелектуально мнестичним зниженням, депресивно параноїдним синдромом». В той же день [PERSON] звернулась до КМПНЛ №2 з особистою заявою про надання їй консультативного висновку для оформлення заповіту. Після комісійного огляду [PERSON] було надано консультативний висновок№1134 про те, що психічних розладів, які б позбавляли здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявлено за підписами [PERSON] та [PERSON] Вказаним листом спростовуються данні, які зазначені відповідачем в заяві відносно позивача від 13.05.2015 року, оскільки консультативний висновок №1134 від 16.07.2013 року видано іншими лікарями та доказів фальсифікації стороною відповідача суду не надано. Крім того, доказів наявності змови, про яку зазначає відповідач в своїх зверненнях, між позивачем та братом відповідача [PERSON] щодо визначення психічного стану [PERSON] також суду не надані. Свідок [PERSON], сімейний лікар та який є колегою позивача та його товаришем, в судовому засіданні пояснив, що у нього на дільниці проживає [PERSON], психічних розладів за нею не помічав. На запитання чи відомо йому про те, що відповідач зверталась до лікарні з приводу того, що не погоджується з встановленим діагнозом її матері, свідок надав відповідь, що йому казала особисто [PERSON], що хочуть з неї зробити психічнохвору. З приводу скарг відповідача свідку відомо зі слів позивача, що на нього відповідач подавала скарги. Свідок [PERSON], завідуючий диспансерного відділення №1 та є керівником позивача, в судовому засіданні пояснив, що 13.03.2014 року він з лікарем [PERSON] оглядали [PERSON] у зв'язку з заявою її дочки, психічних розладів встановлено не було. Також пояснив, що скарг від відповідача було дуже багато, не менше шести. Вказаними скаргами відповідач ставила під сумнів правильність виконання лікарем [PERSON] своїх професійних обов'язків та його кваліфікацію. Зазначені скарги відповідача заважали працювати позивачу, свідку прийшлось втручатись в цю ситуацію. Позивач переживав негативно, нервував. Колеги позивача після цих скарг змінили своє ставлення до нього, ставили під сумнів його ділову репутацію. Було помітно, що позивач перебуває в пригніченому стані, хотів звільнятись, тривалий час знаходився в депресивному стані. Свідок [PERSON], лікар - психіатр та є колегою позивача, в судовому засіданні пояснила, що оглядала хвору [PERSON] разом з завідуючим диспансерного відділення. Позивач на протязі цього часу погано почувався, неодноразово у нього піднімався тиск, були напади тахікардії. У зв'язку з скаргами відповідача, позивач весь час виправдовувався, не міг спокійно працювати. Колеги позивача постійно обговорювали цю ситуацію. Керівництво перевіряло чи вірно позивачем встановлено діагноз [PERSON], його професійний стан, чи був факт корупції, про що було зазначено в першій скарзі. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж самому засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Згідно ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкоді підлягає відшкодуванню. Стаття 297 ЦК України встановлює, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Пунктом 18 Постанові Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", встановлено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Судом встановлено, що викладені відповідачем у заявах до Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Відділу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві, голові КМДА є неправдивими відомостями про позивача та не є оціночними судженнями, які не містять фактичних даних, критики, оцінки дій, а також не є висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Зазначені відомості, з огляду на їх зміст не є оціночними, оскільки містять посилання на час, місце і дії, які вчиняє особа і відносно кого, а тому дані відомості, в розумінні ст. 277 ЦК України є інформацією, яка може бути визнана недостовірною і спростована в порядку, визначеному цією та іншими статтями ЦК України. Відповідно до вимог закону (ч. 4 ст. 277 ЦК) та вказаних вище роз`ясень Пленуму Верховного Суду України, на відповідача в такому випадку покладається обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною. Доказів достовірності зазначеної інформації відповідачем суду не надавалось. Отже, суд прийшов до висновку, що поширена відповідачем інформація про позивача є негативною та яка в дійсності є недостовірною, безумовно наносить шкоду честі і гідності позивача, його особистим немайновим правам, діловій репутації та враховуючи ту обставину, що її зміст став відомий широкому колу осіб наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача інформацію, викладену в її письмових зверненнях стосовно його дій як лікаря-психіатра. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 60 000 грн., судом встановлено наступне. Відповідно до ст.ст. 270, 275, 297 ЦК України кожен має право як на повагу до його гідності та честі, так і право на захист свого особистого немайнового права. Положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України зазначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв'язку та вини заподіювача. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода визначається незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Судом встановлено, що негативна інформація мала офіційне розповсюдження відповідачем широкому колу осіб та носила публічний характер, що порушило стосунки позивача з оточуючими людьми, колегами по роботі. Зазначене очікувано поглибило моральні страждання [PERSON], знизило його престиж та ділову репутацію та, як наслідок, призвело до негативних наслідків до погіршення психологічного стану та його здоров'я. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, в тому числі при проведені перевірок, викликаних скаргами відповідача, звинуваченнях в корупційних діяннях та змові з братом відповідача, погіршення стану здоров'я позивача у зв'язку з розповсюдженням відповідачем негативної інформації, суд приходить до висновку, що стягнення 3 000 грн. є достатнім розміром для відшкодування заподіяної моральної шкоди та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження усні звернення відповідача до Міністра охорони здоров'я, Головного управління охорони здоров'я КМДА, Відділу опіки та піклування Деснянської РДА в м. Києві, Голови КМДА, тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial