Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Представник позивача адвокат Неживий А.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом про надання багаторазового дозволу на тимчасовий в`їзд/виїзд за кордон - до усіх країн світу, в тому числі до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипет, країн Шенгенської зони, Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, з/на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення операції об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей без дозволу та супроводу батька неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до досягнення ним шістнадцятирічного віку. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що позивач [PERSON] протягом 2010-2012 років перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , від яких народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Через деякий час подальше спільне проживання сторін стало неможливим та [PERSON] переїхав та почав проживати окремо. З кінця 2013 року зв`язок з відповідачем втрачено, допомоги на утримання дитини не надає, аліменти не сплачує. Син проживає разом з матір`ю, яка належним чином піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Зазначає, що позивач з метою повноцінного розвитку дитини, відпочинку та спілкування з рідними, отримання кваліфікованої медичної допомоги має намір виїжджати за межі України за кордон. Крім того, на території м.Донецька позивач має нерухоме майно, яке потрібно періодично перевіряти. Там проживає матір позивача, яка є особою похилого віку і потребує догляду. У зв`язку з чим, [PERSON] також необхідно отримати дозвіл на виїзд /в`їзд дитини з/на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення. Отримати нотаріально засвідчену згоду від батька дитини на тимчасовий виїзд /в`їзд з/на неконтрольовану територію (з/у район проведення операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей (район ООС)), за кордон позивач не має змоги. В результаті чого порушуються законні права та інтереси дитини, обмежується можливість вільного пересування, що не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Позивач та його представник до судового не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Представник третьої особи - органу опіки та піклування до судового засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув вимоги та доводи позовної заяви та додані документи, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінив докази, доходить наступного висновку. Із змісту позовної заяви вбачається, що сторони по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах від яких народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] матір`ю дитини [PERSON] записана [PERSON] , батьком - [PERSON] . На теперішній час син проживає разом з матір`ю, яка матеріально утримує дитину, належним чином піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливості отримання дозволу відповідача на тимчасовий виїзд /в`їзд з/на територію населених пунктів України, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані па лінії зіткнення (територія проведення операції об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей, за кордон неповнолітньої дитини. У зв`язку з цим суд зазначає. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За частинами 1, 3 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно із частиною 1 ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду за згодою батьків або за дозволом суду при відсутності згоди одного з батьків. З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання дозволу на таку поїздку. Отже, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 1474-VIII), вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд виходить з того, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої особи у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. В свою чергу, доводи позивача відносно встановлення строку до досягнення дитиною 16 років є необґрунтованими, адже позивачем не зазначено інформації про державу прямування, конкретний відповідний часовий проміжок перебування в цій державі та мету такої поїздки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Як передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимоги позовної заяви про необмежений виїзд дитини до усіх країн світу, в тому числі до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипет, країн Шенгенської зони, Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, не містять інформації про певну державу прямування у конкретний, відповідний часовий проміжок перебування, мету такої поїздки, відтак, в цій частині, задоволенню не підлягають. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази майбутнього прямування [PERSON] разом з сином до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипет, країн Шенгенської зони, Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, а саме квитки на потяг, авіаквитки, бронювання готелю, тощо. Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17 виклав наступну правову позицію щодо розгляду подібної категорії справ. Так, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. На підставі вищевикладеного та з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у виїзді неповнолітньої дитини за кордон, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, мети, періоду виїзду та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Разом з тим, згідно з пунктом 6 "Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій", затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2019 року № 815 в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід; громадянами України віком до 16 років, які виїхали з тимчасово окупованих територій в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, - за умови пред`явлення документа, передбаченого в абзаці четвертому цього пункту, в супроводі того з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників, інших законних представників, з якими здійснили виїзд. Виїзд з тимчасово окупованих територій України здійснюється через контрольні пункти громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Згідно з розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» 07 листопада 2015 року №1085-р місто Донецьк належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З матеріалів справи встановлено, що постійним зареєстрованим місцем проживання позивача є м. Донецьк. Вимоги позивача в частині стосуються отримання дозволу на переміщення в межах території України за місцем проживання в м. Донецьк, тобто з/на територію, яка тимчасово не контролюється українською владою. Чинним законодавством України такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені. Тому, з метою найкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає за доцільне надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] , [INFO] на переміщення через лінію зіткнення в супроводі матері [PERSON] , без згоди і супроводу батька [PERSON] строком до виповнення [PERSON] 16 років, тобто до [INFO] . Позивач не ставить питання про компенсацію судового збору, тому суд не вирішує питання щодо його розподілу.

Outcome: partial