Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач у квітні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі, однак у ній не проживає з 2011 року, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрат по утриманню квартири не несе, тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач та третя особа у судове засідання не з'явились, однак подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, просили позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.07.2007 року №1271/С/КІ, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 31.07.2007 року під №45219 /а.с.5/. Відповідно до довідки Форми №3 ТОВ "Новобудова" від 19.08.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], дружина), [PERSON] ([INFO], фізична особа) /а.с.4/. Відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актом від 23.09.2014 року, який складено мешканцями будинку [ADDRESS] та завірено службовими особами ЖЕД №3 /а.с.22/, а також письмовими поясненнями консьєржів будинку [ADDRESS] /а.с.23-24/. Речей особистого користування у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач не несе. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником квартири, він має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися його майном - квартирою. Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім членом сім'ї наймача зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Водночас, виходячи з приписів згаданої ст.71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона добровільно залишила це приміщення та в ньому не проживає без поважних причин. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved