Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду 26.04.2013 року з позовом до КП «Простір» про поновлення на роботі, посилаючись на те, що він працював з 08.11.2007 року на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір». Наказом начальника КП «Простір» від 06.11.2012 року передбачувалося скорочення штату в тому числі і його посади. Наказом №146-В від 07.11.2012 р. затверджено список працівників, що підлягають скороченню та обов»язок їх попередження за два місяці до дати звільнення. 12.11.2012 р. він був письмово попереджений про наступне звільнення і йому запропоновані посади водія, потім інженера по охороні праці (на час відпустки по догляду за дитиною), робітника ритуальних послуг, робітника зеленого будівництва, інженера, токаря і столяра, від яких він відмовився внаслідок відсутності належної освіти, кваліфікації, за станом здоров»я та значно меншої заробітної плати. Наказом №19-л від 29.03.2013 р. його було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату). Вважає, що скорочення штату фактично не було, оскільки на час його звільнення у штаті КП «Простір» введено посаду заступника начальника підприємства, в компетенцію якого входять питання похоронної справи. Крім того, він має переважне право на залишення на роботі згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, чого не було враховано при звільненні. Незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду, оскільки на протязі останніх двох років його вже третій раз звільнено з роботи. Позивач просив скасувати наказ про звільнення №19-л від 29.03.2013 року, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та у відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Горлівки від 12 грудня 2013 року задоволено частково позов [PERSON] до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду м.Горлівки від 12.12.2013 року визнано наказ № 19-л від 29 березня 2013 року про звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України незаконним. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір» з 29 березня 2013 року. Стягнуто з Комунального підприємства «Простір» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 березня 2013 р. по 12 грудня 2013? р. у розмірі 28 538,74 грн., з послідуючим відрахуванням всіх обов'язкових утримань при виплаті коштів. Стягнуто з Комунального підприємства «Простір» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не вірно розраховано середньоденний заробіток позивача, тому необґрунтовано у відшкодування середнього заробітку стягнуто суми, крім того, процедуру звільнення дотримано, тому підстав для поновлення позивача на роботі взагалі не було. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Позивач, представник позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідача, пояснення сторін, прокурора, який просив рішення суду залишити без зміни, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з наступних підстав. Задовольняючи позов [PERSON] до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував у трудових правовідносинах з КП «Простір» 08.11.2011 р., де працював на посаді начальника ритуальної служби. 12.11.2012 р. його було попереджено про наступне звільнення з посади внаслідок скорочення штату. Від запропонованих посад «водія», «інженера по охороні праці», «токаря», «столяра», «інженера І категорії», «робітника ритуальних послуг» та «робітника зеленого будівництва» він відмовився, оскільки не має відповідної освіти, кваліфікації, за станом здоров»я та значно меншої заробітної плати. Наказом від 29.03.2013 року [PERSON] було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, посилання відповідача на реорганізацію не підтверджено доказами, фактично мало місце зміни у структурі підрозділів /відділів/ - змінились їх назви та назви посад, що не є підставою для звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, на час попередження про наступне звільнення були вакантні посади «заступник начальника», майстер «Чисте місце», «начальник служби» та «заступник начальника», які не пропонувалися позивачу. Позивач має переважне право на залишення на роботі як учасник бойових дій, але, на час звільнення вакантна посада «заступник начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики» йому не пропонувалася, тому він підлягає поновленню на роботі, із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 28 538,74 грн. Моральну шкоду позивачу спричинено незаконним звільненням, та з урахуванням обставин позов у цій частині задоволено частково у розмірі 3 000 грн. Але, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони суперечать вимогам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до п.5 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 08.11.2007 року працював на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір» згідно наказу №30-л від 08.11.2007 року (а.с.5) На підставі наказу № 145-в від 06.11.2012 року про скорочення штату з 14.01.2013 року було видано наказ №146-в від 07.11.2012 року про попередження про наступне звільнення робітників в зв»язку із скороченням штату (4 одиниці) та затверджено список таких робітників. Згідно додатку до вказаного наказу скорочувалися посади в апараті управління КП «Простір» - зам.начальника (1 одиниця), загальновиробничий персонал - майстер «Чисте місто» (вакансія 1 одиниця) та ритуальна служба - начальник служби [PERSON] (1 одиниця) і зам.начальника (вакансія 1 одиниця) (а.с.8) За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на підприємстві не було скорочення штату, а фактично змінилися назви посад та структурних підрозділів, що суперечить зазначеним наказам та штатному розкладу, який діяв з 01.12.2012 року (а.с.65) та штатному розкладу, який діє з 14.01.2013 року (а.с.34). З вказаним наказом щодо попередження про наступне звільнення [PERSON] ознайомлений під підпис 12.11.2012 року та йому запропоновано посаду водія автомобілю «Москвич», від підписів в наказах про попередження та скорочення штату [PERSON] відмовився, від запропонованої посади також відмовився, внаслідок протипоказань за станом здоров»я, про що складено акт (а.с.6, 32). 20.12.2012 року [PERSON] запропоновано вакантні посади робітника ритуальних послуг, робітника зеленого будівництва, від яких він відмовився (а.с.7). 05.12.2012 року позивачу було запропоновано посаду інженера з охорони праці (на час декретної відпустки), від якої він відмовився, про що свідчить акт від 05.12.2012 року (а.с.29).. 29.03.2013 року [PERSON] запропоновано посади інженера 1 категорії, токар, столяр, від яких він відмовився, про що свідчить його підпис (а.с.8). Позивач не заперечував про те, що йому пропонувалися зазначені посади, але він від них відмовився, з причин відсутності належної освіти, кваліфікації, стану здоров»№я, а також значно меншої заробітної плати (а.с.1). Таким чином, КП «Простір» було дотримано вимоги закону щодо попередження працівника за 2 місяці про наступне звільнення, пропонувалася інша робота на підприємстві, від якої позивач відмовився, враховано його переважне право на залишення на роботі. Наказом керівника КП «Простір» №19-л від 29.03.2013 року начальника ритуальної служби [PERSON] було звільнено з 29.03.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) у зв»язку з відмовою від працевлаштування на підприємстві з виплатою компенсації за невикористану частину відпустки 11 календарних днів, з наданням вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. З вказаним наказом позивач ознайомлений 29.03.2013 року під підпис (а.с.9). Посилання суду першої інстанції на те, що позивачу в порушення вимог закону не було запропоновано посади «заступника начальника», посада майстра «Чисте місто», начальник ритуальної служби та заступник начальника ритуальної служби безпідставні, оскільки зазначені посади також скорочувалися згідно штатного розкладу з 14.01.2013 року, тому не могли бути запропоновані позивачу (а.с.34, 56). Вакантна посада заступника начальника з питань похороно-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики КП «Простір» не пропонувалася позивачу, тому що згідно посадової інструкції вказану посаду може займати особа, яка має повну вищу освіту, тобто [PERSON] не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не має відповідної освіти, станом на 21.08.2013 року він навчається на 4 курсі заочної форми навчання за спеціальністю «ПО економіка» (а.с.92-97, 45). Наказом №03-Л від 14.01.2013 року у зв»язку із скороченням штату та згодою працівника, яка отримана 12.11.2012 року, заступник начальника КП «Простір» Голова С.М. переведений з 14.01.2013 року на зазначену посаду заступника начальника з питань похороно-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики (а.с.57-58, 74-76). Висновки суду першої інстанції про те, що позивач за своєю освітою та спеціальністю міг займати посаду заступника начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики безпідставні, оскільки суперечать вимогам посадової інструкції щодо відповідної освіти. Таким чином, до звільнення позивачу було запропоновано вільні посади, що він міг би займати, але він від них відмовився. Інші вакантні посади йому не пропонувалися, оскільки на переконання роботодавця, позивач не відповідав їм за своєю освітою та кваліфікацією. Поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин (лист ВССУ від 16.01.2012 р.). Апеляційним судом враховано, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи (а.с.18) і має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до ст.42 ч. 2 п. 5 КЗпП України, але, оскільки неможливо було перевести позивача за його згодою, на іншу роботу і адміністрацією підприємства дотримано порядок скорочення штату працівників, то у суду першої інстанції підстав для задоволення позову [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, то підстав для відшкодування моральної шкоди не має. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення в цивільній справі" у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: dismissed