Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] , за участі третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Шепелюк Ріти Юріївни та просив у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/0035/74/78551 від 19.07.2007 року у сумі 259\~565 дол. США 76 центів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на ізольовану квартиру [ADDRESS] , шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позов мотивовано тим, що 19.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0035/74/78551 від 19.07.2007 року, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 278313 дол. США строком до 19.07.2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки у розмірі 12,85. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015 року по цивільній справі №1522/10486/2012 позовні вимоги Банку було задоволено, стягнуто солідарно з боржника та фінансового поручителя заборгованість, звернуто стягнення на предмет іпотеки. Рішення набрало законної сили, проте всупереч накладеному арешту, квартиру було незаконно відчужено [PERSON] . У зв`язку з тим, що позичальник досі рішення не виконав, банк знову звернувся до суду, а заборгованість станом на 14.01.2018 року становить 2\~846\~062, 05 дол. США. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2019 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 05.04.2019 року. У зв`язку з наданням судді Бондарю В.Я. 05.04.2019 року дня відпочинку за роботу у вихідний день у зв`язку з чергуванням на чергових виборах Президента України, підготовче засідання, призначене на 05.04.2019 року не відбулося та було відкладене на 08.05.2019 року. До суду 16.04.2019 року надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. До спірних правовідносин слід застосовувати Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Існує рішення суду, яке набрало законної сили з приводу тотожного позову, на яке посилається позивач у позові. Заявлено вимогу про застосування строків позовної давності, адже 24.02.2015 року банк достовірно знав, що власником спірної квартири є [PERSON] , проте до суду звернувся з пропуском строку позовної давності лише 18.02.2019 року. Іпотечне зобов`язання, яке виникло у [PERSON] в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є припиненим, оскільки кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. У підготовчому засіданні 08.05.2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття заяви про зміну предмету та підстав позову від 26.03.2019 року, оскільки заява не відповідає вимогам ч.3 ст.49 ЦПК України, підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті на 10.07.2019 року. У судовому засіданні 10.07.2019 року суд ухвалив перейти до судових дебатів та оголосити перерву для підготовки до судових дебатів, до 29.08.2019 року. У судовому засіданні 29.08.2019 року представник позивача [PERSON] В. підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на пропущений строк позовної давності. Представник позивача Жуков [PERSON] В. подав додаткові пояснення, де вказав, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки строки позовної давності були зупинені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказав, якщо суд вважає, що строк позивачем було пропущено, то просить його поновити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, оцінивши наявні докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19.07.2007 року Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0035/74/78551, відповідно до якого Кредитор, на положеннях та умовах цього Договору, надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 278313 дол. США, а Позичальник зобов`язується належним чином використовувати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії. 19.07.2007 року Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . 27.11.2013 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка №150885961 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року та ухвалено нове, яким: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен банк Аваль» за кредитним договором №014/0035/74/78551 від 19.07.2007 року на загальну суму 471\~595,64 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 23.07.2007 року між ВАТ ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] , а саме ізольовану квартиру під [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . 20.09.2018 року АТ «Райффайзен банк Аваль» надсилав [PERSON] вимогу про виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Представник позивача звернувся до суду з позовом, у зв`язку з тим, що в рішення Апеляційного суду Одеської області було відзначено про те, що власником квартири є [PERSON] , в той час як власником була [PERSON] , тому доводи представника відповідача про наявність вже вирішеного спору не приймаються судом до уваги. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позову, на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, оскільки цей Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а відтак не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, є лише підставою для відстрочення виконання рішення суду. Таким чином, вимоги АТ «Райффайзен банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими. Представник [PERSON] заявив у відзиві про застосування строків позовної давності. Представник позивача у додаткових поясненнях вказав на те, що строки позовної давності були зупинені у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просив поновити пропущений строк, якщо суд дійде висновку, про його пропущення. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У рішенні Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015 року відзначено, що АТ «Райффайзен банк Аваль» надав інформаційну довідку №34085679 від 24.02.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що власником предмету іпотеки стала [PERSON] . Таким чином, АТ «Райффайзен банк Аваль» достеменно знало про те, що власником предмета іпотеки є [PERSON] 24.02.2015 року, втім до суду звернулися 18.02.2019 року, коли трирічний строк позовної давності сплив 25.02.2018 року. Суд не може погодитися з твердженням представника відповідача про те, що строки позовної давності були зупинені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини. Відповідно п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно ч. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином, дія Закону України «Про іпотеку» та жодного іншого Закону України не було зупинено Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», було передбачено лише особливості застосування деяких норм матеріального права. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача вказує як на причини пропуску строку позовної давності так само як і на причини того, що строк позовної давності не було пропущено, застосування до правовідносин, що виникли між сторонами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно ч. 2 ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Як вказував суд дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для зупинення строку позовної давності, а незнання норм законодавства не є поважною причиною для поновлення пропущеного строку позовної давності. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, строк позовної давності для АТ «Райффайзен банк Аваль» закінчився 25.02.2018 року, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] .

Outcome: dismissed