Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання договору поруки №063/07 К від 10 квітня 2007року, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] таким, що припинив свою дію. В судове засідання позивач не з'явився, до суду подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, суду подано письмове заперечення на позов, згідно якого просять в задоволенні позову відмовити, а також заяву, в якій просять розгляд справи проводити без їх участі. Вивчивши пояснення сторін, дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, об'єктивно та всебічно з'ясувавши таким чином обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.04.2007року [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк" уклали кредитний договір №063/07 К, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти для купівлі автомобіля в сумі 40 000,00 доларів США зі сплатою 15% річних із кінцевим терміном погашення 09.04.2012року. В якості забезпечення умов виконання за кредитним договором між відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки №063/07К від 10.07.2007року, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені, інших платежів, відшкодування збитків. Тобто, несе повну відповідальність за виконання зобов'язання боржником. Як вбачається із п.3 оспорюваного договору, перед його підписання поручитель ознайомився зі змістом кредитного договору, який забезпечувався порукою, в тому числі із Додатком№1, що є невід'ємною частиною кредитного договору. За таких обставин, твердження позивача про те, що йому не були відомі умови кредитного договору, і він довіряв інформації, що міститься в договорі поруки є цілком безпідставними. Отже, безпідставними є твердження позивача про те, що йому стало відомо про умови кредитного договору лише 23.03.2009року, а саме після звернення банку із позовом про стягнення із позивача заборгованості за кредитом. Позичальник і Поручитель, вступаючи в кредитні відносини несуть ряд ризиків, пов'язаних з поверненням кредитних коштів, а тому повинні самостійно визначити та спрогнозувати власну платоспроможність у майбутньому, передбачити усі можливі ризики, щоб уникнути прострочення виконання грошового зобов'язання. Наведені обставини, які документально підтверджуються, вказують на необґрунтованість тверджень Позивача. В силу статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Спірний договір укладений з урахуванням норм чинного законодавства та відповідає вимогам зазначеної статті, зокрема: • зміст правочину не суперечить правилам Цивільного кодексу, приписам інших нормативно-правових актів, інтересам контрагентів; • сторони у договорі володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, та в повній мірі усвідомлювали суть вчинюваного правочину з усіма правовими наслідками; • волевиявлення контрагентів у спірних договорах було вільним, жодна зі сторін не примушувала іншу сторону вступати в конкретні правовідносини; ніхто не був позбавлений права на отримання додаткової інформації, що стосується кредиту, • форма оспорюваного договору відповідає вимогам, що ставляться до конкретних видів; Варто зауважити, що при укладені спірного договору, сторонами погоджено усі істотні умови, дотримано встановленої чинним законодавством процедури оформлення відповідного правочину; дотримано основних принципів, притаманних інституту договірного права, отже договір поруки є чинним, правомірним та обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору із урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Окрім того, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Кредитний договір укладено до 09.04.2012 року, проте у договорі поруки п. 11 передбачено що строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом у 5 (пять) років. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до наведеного, враховуючи, що відповідач надав докази, які спростовують вимоги позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі наведеного, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 257, 559, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed