Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], станом на 15.04.1991року відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і його членами були їхні (позивачів) батьки: [PERSON] та [PERSON], а також позивач [PERSON] Вказують, що [INFO] [PERSON] помер. За свого життя заповіту він не складав, спадщину після його смерті прийняла дружина [PERSON], яка у встановленому законом порядку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину в цілому після смерті чоловіка. Отже після смерті [PERSON], його дружина стала власником 2/3 частин спірного житлового будинку. Зазначають, що [INFO] [PERSON] померла. За свого життя заповіту вона не складала. Позивач [PERSON] у встановленому законом порядку звернулася до Мостиської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивач [PERSON] від своєї частки у спадщині відмовився на користь сестри - позивачки [PERSON] Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на спірний житловий будинок вони не мають можливості, оскільки за життя батьки належним чином не оформили право власності на такий, у зв'язку із чим звернулися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просять суд визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], а за позивачем [PERSON] право власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку як частка у майні колгоспного двору. В судове засідання позивачі не з'явилися, проте подали до суду заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача - Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглися після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 18.06.1992року належав колгоспному двору головою якого був [PERSON], а членами зазначеного двору, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), його дружина [PERSON] та син [PERSON] (позивач у справі). Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.10.1992року. До складу спадщини, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON], входить право власності на 1/3 частину вищевказаного спірного будинковолодіння, як частка у майні колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів архівної спадкової справи №85/1993, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі, спадкоємцем в цілому майна [PERSON] є його дружина [PERSON], яка у встановлений законом строк та порядок прийняла спадщину після смерті чоловіка. Таким чином, після смерті [PERSON] його право власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку перейшло за загальними правилами до дружини - [PERSON], яка з урахуванням своєї 1/3 частини у майні колгоспного двору, стала власником 2/3 частин такого. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] Як вбачається із матеріалів спадкової справи №486/2011, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є дочка померлої - [PERSON], позивачка у справі, яка у відповідності до ст.1269 ЦК України спадщину після смерті матері прийняла, подавши у встановлений законом строк та порядок до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці першої черги - діти померлої [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини після смерті матері на користь сестри - [PERSON] В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно (спірний житловий будинок) позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 18.06.1992року; копіями свідоцтва про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2015року; копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.1993року; листом Мостиської державної нотаріальної контори Вих.02-14/159 від 21.03.2016року; копією спадкової справи №486/2011; копією спадкової справи №185/1993 та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved