Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач - представник ПАТ «ВіЕс Банк» [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які діють від свого імені та від імені неповнолітньої дитини [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 201,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., який знаходяться за адресою смт. Кольчино, вул. Шосселя, буд. №26, Мукачівського району, Закарпатська область шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу. Також позивач просить закріпити за ним права управителя щодо предмету іпотеки та виселити відповідачів з будинку та стягнути судові витарти по справі. Позовні вимоги мотивує тим, 04 червня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступником якого є ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON], укладено кредитний договір №KF 49724, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 185 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 02 червня 2023 року зі сплатою 12,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №KF 49724 від 04 червня 2008 року, між позивачем та відповідачем [PERSON], був укладений Іпотечний договір від 04 червня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1674, згідно з умовами якого відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 201,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що на плані значиться під літерою «А», вбиральня літера «Б», літня кухня літера «В», сарай літера «І», сарай літера «Д», гараж літера «Ж», споруди №1,3, змощення літера «І», який знаходяться за адресою смт. Кольчино, вул. Шосселя, буд. №26 Мукачівського району та належать [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 березня 2008 року. Банк свої зобовязання за договором виконав повністю, надавши у розпорядження [PERSON] суму кредитних коштів визначену договором. Однак [PERSON] не виконав належним чином свої зобовязання за кредитним договором, в результаті чого станом на 01 липня 2016 року виникла заборгованість по Кредитному договору на загальну суму 99378,83 доларів США, з яких: 91758,35 доларів США - заборгованість по кредиту, 7620,48 доларів США - заборгованість по відсотках та 212097,40 грн. - пеня, які позивач просить суд стягнути з відповідача, шляхом звернення стягнення на будинок який розташований за адресою: смт.Кольчино, вул. Шосселя, буд. №26 Мукачівського району, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 41589,01 грн... Позивач - представник Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк» [PERSON] у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задоволити. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які діють від свого імені та від імені неповнолітньої дитини [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи, причину неявки суд не повідомили. -2- Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення, які мотивує тим, що відповідачі не погоджуються з позовними вимогами ПАТ ВіЕс Банк з таких підстав. За змістом правових норм, особам, які виселяються з житлового будинку, яка є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається у тому разі, коли іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. В даному випадку в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому вимога позивача про наявність в нього передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла є помилковою та не може бути задоволена. Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 35 Закону України Про іпотеку у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Так, позивачем, як доказ направлення та отримання, додані листи-вимоги від 04 квітня 2016 року з повідомленнями про вручення ніби-то відповідачам, про те, підписи на всіх трьох доданих повідомленнях про вручення даних вимог є однаковими та ідентичними, та підписи не відповідають підписам, які містяться у паспорті кожного з відповідачів. Тому, дані листи-вимоги у розумінні вимог статтей 58 і 59 Цивільно - процесуального кодексу України не можна вважати належним та допустимим доказом. Позивачем не надано суду докази, що відповідач отримав цього листа та що йому відомо зміст вимог кредитора. Також у своїх запереченнях, звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, протягом дії цього Закону. Так, належний відповідачу [PERSON] житловий будинок за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, смт.Кольчино, вул. Шосселя, буд.№26, на яке хоче звернути стягнення Позивач, є єдиним та постійним місцем проживання позичальника та його родини, інших домоволодінь в них не має. Також загальна площа даного житлового будинку складає - 201,1 кв.м.. А тому, враховуючи приписи статті 1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті та зазначені вище обставини справи, вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку не може бути задоволена. Стосовно виселення з даного житлового будинку малолітньої дитини [PERSON], від імені якого діє [PERSON] зазначають наступне, то звертаючись до суду з даним позовом позивач повинен був залучити по справі в якості третьої особи - орган опіки та піклування. Тому на підставі вищенаведеного представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 60 Цивільно - процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 11 Цивільно - процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 3-4 статті 10 Цивільно - процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 04 червня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник якого є ВАТ «Електрон Банк» ) та [PERSON], укладено кредитний договір №KF 49724, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 185 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 02 червня 2023 року зі сплатою 12,5% річних (а.с.12-15). Відповідно до пунктів 6.2., 6.3. Кредитного договору №KF49724 від 04 червня 2006 року за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини та несвоєчасну (неналежну) сплату процентів за користування кредитом позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статтей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. -3- Згідно статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В силу частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно статтті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Взятих на себе зобовязань за кредитним договором №KF 49724 від 04 червня 2008 року [PERSON] не виконав, у звязку з чим станом на 01 липня 2016 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 99378,83 доларів США, з яких: 91758,35 доларів США - заборгованість по кредиту, 7620,48 доларів США - заборгованість по відсотках, та 212097,40 грн. - пеня (а.с.6-11). Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №KF 49724 від 04 червня 2008 року, між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник якого є ВАТ «Електрон Банк») та відповідачем [PERSON], був укладений Іпотечний договір від 04 червня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1674, згідно з умовами якого відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме : будинок загальною площею 201,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що на плані значиться під літерою «А», вбиральня літера «Б», літня кухня літера «В», сарай літера «І», сарай літера «Д», гараж літера «Ж», споруди №1,3, змощення літера «І», який знаходяться за адресою смт. Кольчино, вул. Шосселя, буд. №26 Мукачівського району та належать [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 березня 2008 року (а.с.18-21). У звязку з порушенням умов кредитного договору позивач листами № 09-4/1190 від 26 січня 2016 року, №10-3/5838 від 04 квітня 2016 року, №10-3/5839 від 04 квітня 2016 року, №10-3/5840 від 04 квітня 2016 року, повідомив відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про необхідність повернення суми заборгованості за кредитним договором й можливість у разі непогашення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у визначений строк початку процедури звернення стягнення на заставлене майно й звернення до суду за захистом порушених прав кредитора. Вказана вимога не була виконана й заборгованість за кредитним договором не була погашена (а.с.24,26-27). У відповідності до частини 1 статті 33 та статті 39 Закону України "Про іпотеку", передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Положеннями статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказані положення, відповідно до ч. 2 ст. 35 цього Закону, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що -4- визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» та пункту 23 Договору іпотеки, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (застереженням в іпотечному договорі). Таким чином, цивільним законодавством України та умовами договору обумовлено, що вибір у даному випадку одного із кількох можливих способів захисту цивільного права залежить від волевиявлення іпотекодержателя. Згідно статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації; одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 42 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільно - процесуального кодексу України, зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Вирішуючи спір, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, яка відображена в Постанові від 27.05.2015 року (справа № 6-61цс15) про те, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Так відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. -5- Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до пункту 1.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] отримав кредит в сумі 185000 доларів США для забезпечення його виконання [PERSON]. передала в іпотеку будинок загальною площею - 201,1 кв.м., житловою площею 93,8 кв.м., що на плані значиться під літерою «А», вбиральня літера «Б», літня кухня літера «В», сарай літера «І», сарай літера «Д», гараж літера «Ж», споруди №1,3, змощення літера «І», який знаходяться за адресою смт. Кольчино, вул. Шосселя, буд. №26 Мукачівського району. Також спірний будинок використовується як постійне місце проживання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], іншого нерухомого житлового майна судом не встановлено. У звязку з цим слід зазначити, що за своїм змістом [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети, забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України ), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пункту 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. [PERSON] вказаний [PERSON] не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Однак, як зазначалося вище, встановлені судом обставини щодо поширення на спірні правовідносини по справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є перешкодою для задоволення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майна, а є підставою для неможливості виконання рішення суду у цій частині протягом дії мораторію. З урахуванням наведенного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають до задоволення, однак до правовідносин сторін слід застосувати норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та в порядку ст.217 ЦПК України, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити на період дії Закону України №1304-V11 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як -6- забезпечення кредитів в іноземній валюті". Вирішуючи позовну вимогу про виселення відповідачів з житлового будинку, суд приходить до наступного. Так за змістом частин 1, 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві. Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 09.09.2015 року в справі № 6-455цс15). За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 2 статті 109 Житлового кодексу УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 109 Житлового кодексу УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених вище норм особам, які виселяються із жилого приміщення - предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як вже було згадано, що предмет іпотеки належить відповідачу [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 березня 2008 року, який знаходиться за адресою: смт.Кольчино, вул.Шосселя, буд.№26, Мукачівського району, Закарпатської області, що однозначно свідчить про те, що будинок придбаний не за рахунок коштів, наданих в кредит. Таким чином судом встановлено, що в іпотеку передано будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому суд приходить до висновків про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з будинку без надання їм іншого постійного житла. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), від 07.10.2015 року (справа № 6-1468цс15), від 30.09.2015 року (справа № 6-1892цс15), від 11.11.2015 року (справа № 6-1630цс15), від 01.07.2015 року (справа № 6-875цс15). -7- Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з будинку без надання їм іншого постійного житла у звязку з чим в задоволенні позовної вимоги про виселення - необхідно відмовити. Згідно статті 88 Цивільно - процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved