Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги, висловлені в своїй позовній заяві та просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення [PERSON] права користування будинком № 34 по вул. Олександрівській в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 34 по вул. Олександрівській в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову позивачки та просив відмовити в задоволенні її позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що на даний час в будинку № 34 по вул. Олександрівській в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, який належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором купівлі продажу від 19 жовтня 1999 року зареєстрованого в КП "Нікопольське МБТІ" 1 листопада 1999 року, зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON], з яким вона розлучилася та який в даний час разом з нею не проживає. Так як відповідач ще до розлучення вибув з постійного місця проживання та більше не мешкає в будинку позивачки, тобто він добровільно змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення та з цього приводу втратив право користування даним будинком, так як фактично не проживає за вказаною адресою. Позивачка з сином не чинили відповідачу ніяких перешкод у проживанні та користування житловою площею. З приводу порушення його житлових прав чи з приводу їхньої неправомірної поведінки та перешкод потрапити в квартиру відповідач до правоохоронних органів не звертався. [PERSON] добровільно пішов з будинку до іншого житла і не проживає в ньому без поважних причин більше одного року, не бере участі в його утримані і оплаті комунальних послуг, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: по вул. Олександрівська буд. № 34 в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області. Оскільки відповідач в будинку не проживає, що підтверджується довідкою про перевірку паспортного обліку в будинку № 34 по вул. Олександрівська в м. Орджонікідзе від 23 вересня 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні», ставиться питання про зняття його з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житлового будинку, який не є його співвласником, на користування жилим приміщенням обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Виходячи з вищевикладеного, позивачка вважає за можливе визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: вул. Олександрівська буд. № 34 в м. Орджонікідзе, Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", наявність судового рішення, яке набрало чинності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації у вищевказаній квартирі. З доводами позивача, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам Цивільного та Житлового законодавства України і спростовуються стабільними поясненнями відповідача, наданими нимм письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено судом, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 червня 1993 року і до 14 липня 2015 року. Шлюб був розірваний відділом РАЦС реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровської області 14.07.2015 року і здійснений актовий запис № 21. Під час шлюбу сторони на ім'я колишньої дружини [PERSON] за договором купівлі-продажу на спільні кошти подружжя придбали житловий будинок № 34 по вул. Олександрівська в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області. Право власності на вказаний будинок на ім'я відповідача зареєстровано КП «МБТІ» м. Нікополь. Після розірвання шлюбу до сих пір сторонами не вирішено питання про розподіл спільного майна подружжя, зокрема вказаного житлового будинку. Ще до офіційного розірвання шлюбу через відділ РАЦС [PERSON] пішов з дому, залишив там усе спільне нажите майно і до сих пір проживає окремо. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Однак позивач, користуючись тим, що відповідач [PERSON] тимчасово не проживає в їхньому спільному житлового будинку, вирішила незаконно позбавити його права на нього. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Не дивлячись на вказані норми закону, позивач намагається грубо порушити конституційні та інші майнові права відповідача по справі, передбачені цивільним та сімейним правом України шляхом визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тобто спільно нажитим житловим будинком з надвірними спорудами. В зв'язку с тим, що вказаний житловий будинок з надвірними спорудами відповідно до вказаних вище норм права є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і розірвання шлюбу не припинило його прав на нього. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 3 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 16 лютого 2016 року, здійснено розподіл спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], визнано за кожним окремо - за [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] право власності на 1/2 частину житлового будинку № 34 по вулиці Олександрівській в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 72,3 квадратних метрів та житловою площею 38,7 квадратних метрів. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Однак позивачка на підставі ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України намагається протиправно, незаконно позбавити відповідача право користування вказаним будинком, на які він має рівні з нею права. Суд дає критичну оцінку доводам позивача, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні щодо перешкод, які нібито чинить відповідач по справі своєю реєстрацією у належному йому житловому будинку, оскільки він там фактично тимчасово не проживає, не користується комунальними послугами, а тому і не приймає участь в утриманні вказаного житлового будинку, оскільки між сторонами по справі утворилися особисті неприязне ні відносини, які не дають можливості спільного проживання. Як встановлено судом, відповідач тимчасово проживає за іншою адресою, окрім належної йому частки житлового будинку іншого житла не має, а тому позбавлення його права користування вказаним житловим будинком буде порушенням його права на житло, передбаченого Конституцією України. Безпідставними є посилання позивача на вимоги ст.. 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, які насамперед спростовуються тим, що відповідач по справі є законним співвласником спірного житлового будинку. Критично суд відноситься і до довідки квартального комітету № 195 від 23.09.2015 року, згідно до якої [PERSON] дійсно не проживає за вказаною адресою з вересня 2014 року, оскільки вона складена зі слів позивача по справі та не є беззаперечним доказом не проживання відповідача. За таких обставин суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] «про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням».

Outcome: dismissed