Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з данним позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що рішеням 13 сесії 24 скликання Підгірцівської сільської ради №71 від 08 лпня 2004 року, йому було надано дозвіл на виготовлення технічної документаці на складання державного акту на землю площею 0,08 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. В 2010 році він звернувся до ТОВ «Глобус 2008» на розробку відповідного проекту, який в подальшому було розроблено. 10.06.2014 року сільська рада своїм рішенням скасувала попереднє своє рішення про надання йому вказаної земельної ділянки. Не погоджуючись з даним рішенням він звернувся до суду, постановою Обухівського районного суду від 29.09.2014 року було скасовано рішення Підгірцівської сільської ради та зобов'язано розглянути на черговій сесії питання щодо затвердження проекту землеустрою. 29.05.2015 року сільська розглянула питання про затвердження проекту землеустрою та відмовила йому в затвердженні вказаного проекту. Вказане рішення він вважає не законним та просить його скасувати, а також визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлений позов та просить його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримала даний позов та просить його задовольнити, оскільки рішення сільської ради є незаконним. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направив, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд заслухавши позивача ,представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи встановив. Відповідно до рішення 13 сесії 24 скликання підгірцівської сільської ради №71 від 08.07.2004 року [PERSON] надано в приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га. для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (а.с.26). Відповідно до постанови Обухівського районного суду від 29 вересня 2014 року, скасовано рішення 50 сесії 4 скликання Підгірцівської сільської ради від 10.06.2014 року про скасування рішення сільської ради №71 від 08.07.2004 року, а також зобов'язано Підгірцівську сільську раду на черговій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою про відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,08 га. для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (а.с.5-6). Відповідно до рішення 65 сесії 4 скликання Підгірцівської сільської ради від 29 травня 2015 року, відмовлено [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою про відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,08 га. для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS], оскільки останній використав своє право безкоштовної приватизації за вказаним цільовим призначенням та згідно Генерального плану с. Підгірці дана територія являється житлово-садибною (а.с.11). Встановивши обставини справи, суд вважає, що між сторонами виникли спірні земельні та цивільні правовідносини. Визначивши спірні правовідносини суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. У відповідності зі статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. Відповідно до статті 125, частини 1 статті 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно з положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права; припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частинами 2 та 3 статті 152 Земельного кодексу України закріплено право власника земельної ділянки вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю; захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав та іншими, передбаченими законом, способами. Суд вважає, що між сторонами виникли спірні земельні правовідносини щодо правомірності набуття, реалізації та оформлення позивачем права власності на земельну ділянку. Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають право власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України; набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність; безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України, а згідно статті 118 даного кодексу встановлено, що громадянин, зацікавлений у одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної державної адміністрації або ради за місцем знаходження земельної ділянки; у заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; відповідна адміністрація або рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, але позивач в порушення даної статті не довів суду належними та допустимими доказами факт порушення відповідачами будь-якого його права. Відповідно до ст.З ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свого охоронюваного законом інтересу. Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом цивільного захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Крім того, стосовно вимог позивача , щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку слід зазначити, що на суд жодним чином не покладено повноваження перебирати функції державних органів, щодо прийняття відповідних рішень та видачі відповідних документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, а тому в дані частині позовних вимог слід відмовити. Позивачем та його представником в судовому засіданні не було доведено, який охоронюваний законом його інтерес був порушений відповідачем та в чому полягає неправомірність дій відповідача в межах своїх повноважень , як органу місцевого самоврядування, а тому суд також вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю.

Outcome: dismissed