Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання за ним права власності на ? частину квартири № 4, розташованої в будинку №13-Б на мікрорайоні 3 м.Красноград Харківської області. Свої вимоги [PERSON] обгрунтовував тим, що з 05.06.2004 року по 31.07.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], мають доньку Анастасію, [INFO]. За період шлюбу вони з відповідачкою придбали квартиру, розташовану за адресою: мікрорайон 3[ADDRESS]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира зареєстрована за [PERSON], на підставі договору купівлі -продажу квартири ВЕА №267278 від 11.08.2006 року. Позивач вважає, що зазначена квартира є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, тому він просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири придбаної в період його перебування з [PERSON] у шлюбі. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві, судовий збір з відповідача просили не стягувати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог [PERSON] Відповідач підтвердила, що за час шлюбу нею була придбана однокімнатна квартира, також пояснила, що після розлучення з нею проживає донька Анастасія, тому на її думку, необхідно розділити квартиру на три рівних частини, врахувавши інтереси дитини. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2004 року по 31.07.2014 року. У цьому шлюбі в подружжя народилася донька Анастасія, [INFO]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КПТІ "Інвентаризатор", з 06.09.2006 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться в м.Красноград, мікрорайон 3[ADDRESS], згідно договору купівлі -продажу квартири від 11.08.2006 року, посвідченого 11.08.2006 року державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори. Відповідно до п.2. Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 13500 гривень. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як визначено ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як визначено в ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" в пункті 30 пояснив при вирішенні спору про поділ майна, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Також, ч. 3 ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини та чоловіка при поділі майна може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони отримують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При цьому, сама по собі наявність дитини не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього вимагають інтереси виховання і утримання дитини, так як обидва з подружжя зобов'язані виховувати і утримувати дитину. В свою чергу, відповідач не навела достатніх підстав, що дозволили б відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], не надала належних доказів щодо недостатнього утримання з боку відповідача неповнолітньої дитини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З урахуванням вимог чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що квартира , розташована за адресою: Харківська область, м.Красноград, мікрорайон 3[ADDRESS], була придбана сторонами в період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю. Враховуючи вимоги ч.1 ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності при поділі майна, позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири в результаті поділу спільного майна подружжя, підлягають задоволенню.

Outcome: approved