Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім`єю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з травня 2007 року вона та [PERSON] почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Відсутність реєстрації шлюбу не впливала на характер їх відносин, так як [PERSON] вважав її своєю дружиною, в період спільного проживання з нею [PERSON] у зареєстрованих шлюбах не перебував. З травня 2007 року по лютий 2012 року вони проживали в належній [PERSON] квартирі в [ADDRESS] , а в подальшому - в [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, вона займалася його похованням. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. З метою подальшого оформлення спадкових прав, просить позовні вимоги задовольнити та встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] з травня 2007 року по 11.03.2018 року. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Як вбачається із наданого відзиву, заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказує на те, що позивачкою не було надано належних доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] Представник Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що знайома із [PERSON] близько 30 років. Позивачка та [PERSON] в 2012 році переїхали до міста Луцька та проживали як подружжя, в них були теплі стосунки, вони вели спільне господарство, купували меблі до квартири, разом відпочивали. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, її представника, свідка, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи те, що представник відповідача, Новобасанської сільської ради, не був присутнім в судовому засіданні, що позбавило суд можливості роз`яснити йому наслідки визнання позову, крім того його визнання суперечить нормам чинного законодавства та порушує права іншого відповідача, Київської міської ради, яка заперечує проти задоволення позовних вимог, тому суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжив судовий розгляд. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.18). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06.03.2008 року та витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № №21069982, 2107072, 718528, [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] (а.с.8-11). Після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане майно. Позивачка [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. Згідно статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, позивачка має право на спадкування майна померлого у четверту чергу, якщо доведе факт проживання з ним однією сім`єю. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриттяспадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Також Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. У матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про те, що за своє життя [PERSON] зробив розпорядження своїм майном, а саме, квартирами на випадок смерті. При цьому, на підтвердження того, що [PERSON] та позивачка в справі, як зазначає остання в позові, проживали в [ADDRESS] в період з 2007 року по 2012 рік доказів не надано. Відповідно до ст. 13 та ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, ні позивачкою, ні її представником не надано суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів спільного проживання [PERSON] та [PERSON] саме як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства, що вони були пов`язані спільним побутом та мали усталені стосунки, взаємними правами та обов`язками, притаманними сім`ї. З ксерокопій паспортів позивачки та померлого вбачається, що вони мали різні зареєстровані в установленому законом порядку місця проживання. Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб №43/04-18, надана позивачкою, де зазначено про те, що [PERSON] проживав без реєстрації в [ADDRESS] не може бути врахована судом як належний та допустимий доказ, оскільки не містить інформації щодо документів, які б слугували підставою для відповідного запису, зокрема: актів обстеження квартири, квитанцій про сплату комунальних послуг за користування житлом [PERSON] тривалий час. Вказаних доказів на підтвердження проживання останнього без реєстрації позивачка також не надала. В наданому товарному чеку не зазначено конкретний товар, за який внесений аванс, а також відсутня відмітка про внесення (оплату) коштів, а тому даний чек не може бути підтвердженням спільного придбання меблів у квартиру [PERSON] , оскільки не надано інших доказів щодо доставки товару до квартири позивачки. Надані суду світлини не підтверджують факту спільного проживання однією сім`єю, а засвідчують тільки проведення дозвілля, яке може відбуватися і без спільного проживання, зроблені не відомо за яких обставин, а тому суд не може взяти їх до уваги. Крім того, судом не може бути врахований лист Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] , складений на підставі показів свідків як доказ, оскільки відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.ст. 69, 90, 91, 213 ЦПК України, свідки допитуються безпосередньо в судовому засіданні, попереджаються про кримінальну відповідальність та приводяться до присяги. І лише в такому випадку їх покази є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Суд критично відноситься до показів одного свідка, допитаного в судовому засіданні, оскільки свідок перебуває у дружніх стосунках з відповідачкою та зацікавлена у вирішенні справи на її користь. Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed