Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Маріуполя із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності, на підставі договору дарування житлового будинку ВАС №024105 від 07.11.2002р. , належить жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У будинку зареєстровані племінниця [PERSON] та внучатий племінник [PERSON] . Однак, [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживає в даному житловому приміщенні. Позивачка зазначає, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання за межі України приблизно у 2008 році. [PERSON] та [PERSON] не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймають, їх особистих речей та будь-якого майна в будинку не має. Перешкод відповідачам у користування зазначеним житловим приміщенням не чинилося. Однак, реєстрація [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку порушує право власності позивачки та спричиняє для неї суттєві незручності, так як позбавляє її можливості отримати передбачені законом субсидії на оплату комунальних послуг. У зв`язку з чим, просить [PERSON] та [PERSON] визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позивачка до суду надала заяву, якою позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, справу просила розглянути за її відсутністю. Відповідачі повідомлялися про розгляд справи у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, заяв про перенесення розгляду справи суду не надали. Третя особа повідомлялася про розгляд справи у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, заяв про перенесення розгляду справи суду не надала Ухвалою суду від 10.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 07.11.2002 року, зареєстрованого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Царьовою І.В. в реєстрі за №2-2405, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 15). До матеріалів справи долучено технічний паспорт від 15.10.2002 року на будинок [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] (а.с. 16-20). Відповідно до інформації з управління оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.11.2021 року за №17-13.07-1965 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21). Відповідно до акту №10/972 про фактичне проживання від 30.09.2021 року виданого головою КСН "Селище Маоряків" встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , фактично з нею ніхто не мешкає (а.с. 22). Згідно довідки департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 22.10.2021 року за №3606 [PERSON] не перебуває на обліку та не отримає ніяких видів допомоги та компенсації (а.с. 23). До матеріалів справи долучено довідку про доходи [PERSON] , згідно якої остання за травень-жовтень 2021 року отримала доходи у розмірі 22741,94 грн. та копії квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-27). Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07. 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право позивача порушено і підлягає захисту, а позовні вимоги [PERSON] вважає за можливе задовольнити, з урахування того, що відповідачі будучи зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , не проживають понад один рік, не використовують даний будинок за його прямим призначенням, не сплачують комунальні платежі, тому вони втратили право користування зазначеним будинком. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved