Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ними, як за спадкоємцями за законом після смерті дружини/матері [PERSON], померлої [INFO] року, право власності: на 1/2 (а за кожним на 1/4 ) частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з розташованими на ній будівельними матеріалами, які були використані при будівництві літньої кухні; за [PERSON] - на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з розташованими на ній будівельними матеріалами, які були використані при будівництві літньої кухні, придбану за час проживання у шлюбі з [PERSON], померлою [INFO] року, тобто як спільне майно подружжя. Також просили визнати право на оформлення права власності на частки вказаної земельної ділянки. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення позову з огляду на не оформлення земельної ділянки за спадкодавцем. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON], друзі [PERSON] та померлої, зазначили, що через декілька місяців після смерті спадкодавця вони допомагали [PERSON] обслуговувати земельну ділянку, що входить у спадкову масу, разом ставили паркан навколо неї, та ставили шифер на літній кухні. Разом із [PERSON] обробляли цю землю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належить на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та літньої кухні, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою Одеської області 09.03.1998 року за реєстровим №4/1303, земельна ділянка площею 0,0625 га, яка знаходиться в [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд з розташованої на ній літньою кухнею, (а.с. 9). Згідно технічного паспорту, виданого Ізмаїльським МБТІ 25.02.1998р. на житловий будинок індивідуального житлового фонду, [PERSON] є власником літньої кухні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.04.2000 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області, [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0625 га, яка знаходиться в [ADDRESS]для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд з розташованої на ній літньою кухнею. За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено Витягом зі Спадкового реєстру №42254357 від 26.11.2015р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 527 ЦК УРСР (1963 рік) встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 рік), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ст. 560 ЦК УРСР (1963 рік), спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] являються її чоловік [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.05.1988 року, та її дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.01.1991 року (а.с.6). Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Судом встановлено, що позивачі спадщину прийняли, оскільки вони фактично вступили в управління, володіння спадковим майном, що підтверджується показами свідків, не відмовлялися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Також згідно наявної у матеріалах справи довідки №924 від 26.11.2015р., [PERSON], [PERSON] були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем на момент смерті останньої. Письмовими відповідями приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу в Одеській області Гончаровою О.С. №№ 329/02-14,330/02-14 від 30.11.2015 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на літню кухню та на земельну ділянку, розташованих по [ADDRESS] у зв'язку з тим, що право власності на літню кухню та земельну ділянку не зареєстроване у встановленим законодавством порядку за спадкодавцем. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За час проживання позивача [PERSON] з [PERSON], яка померла [INFO]., ними нажито спільне майно, в тому числі земельна ділянка площею 0,0625 га, яка знаходиться в [ADDRESS] з розташованою на ній літньою кухнею, для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд. Тобто, відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, є майном, що набуте подружжям за час шлюбу, тобто є їхньою спільною власністю, а відповідно до ч.1 ст. 28 Кодекс про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. На підставі викладеного належить визнати право [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з розташованими на неї будівельними матеріалами, які були використані при будівництві літньої кухні. Таким чином, судом встановлено, що позивачі обґрунтовано вимагають визнання за ними права власності на земельну ділянку. З огляду на відсутність інформації та доказів того, що об'єкт нерухомості (літня кухня), що розташована на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за об'єктом завершеним будівництвом, введеним в експлуатацію, то підлягають задоволенню й вимоги щодо визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві літньої кухні. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved