Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 серпня 2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 року став власником 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 1081 кв.м., отже придбані відповідачем 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, за вищевказаною адресою відповідно до положень ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю. Однак вона з відповідачем не може дійти взаємної згоди з питання поділу майна, у зв`язку із чим, вона вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою, в якій просить визнати спільною сумісною власністю сторін вищевказаного нерухомого майна та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину з 57/200 частин спірного домоволодіння та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину з 57/200 частин спірного домоволодіння, а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залучено до участі у справі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , Новокодацький відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача надійшла заява в якій він визнав позовні вимоги, просив позов задовольнити та проводити розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] 30 березня 2021 року ознайомилась з матеріалами справи, зняла фотокопії про, що зазначено на відповідні заяві, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 40), та будь-яких пояснень суду не надала. Представник третьої особи - Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 17 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 317 (а. с. 4). Під час сумісного життя у шлюбі сторони придбали у власність 57/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 29 травня 2013 року посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. (а. с. 5-6) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 травня 2013 року (а. с. 7-9). Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільною є річ, яка у разі її фізичного поділу втрачає свою цінність та призначення, перестаючи існувати як первісна річ. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Згідно із п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 СК України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч. 3 ст. 368 ЦК України. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, судом встановлено, що сторони з 2012 року перебувають у шлюбі, під час якого ними в 2013 році було придбано у власність 57/100 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , тобто вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, отже, частки дружини та чоловіка у вказаному майні є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, що підтверджено належними доказами по справі, а тому беручи до уваги той факт, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, спірні 57/100 частини домоволодіння підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини кожному, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду (а. с. 1).

Outcome: approved