Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали в повному обсязі. Представник позивачки суду пояснила, що 17 квітня 2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] був посвідчений договір купівлі - продажу двохкімнатної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], реєстр № 1455. 20.04.2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] був посвідчений договір довічного втримання [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] двохкімнатну квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобов"язується довічно повністю утримувати [PERSON], а також надає можливість у цій квартирі проживати її чоловіку [PERSON] до дня його смерті, реєстр №1504. На зазначену квартиру накладена заборона відчуження до припинення дії цього договору. 24 червня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області визнала недійсним договір купівлі - продажу серії [NUMBER] двохкімнатної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 17 квітня 2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] реєстр № 1455. 13.10.2014 року позивачка зареєструвала право власності на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] на своє ім"я. Розпорядитись своєю власністю позивачка не має можливості, через існування договору довічного утримання від 20.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON] і пов'язаною з ним забороною відчуження до припинення дії цього договору. Посилаючись на статті 16, 203, 204 ЦК України просить суд визнати недійсним договір довічного втримання [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 20.04.2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] реєстр №1504 та зняти заборону відчуження накладену на цю квартиру, оскільки квартира щодо якої укладений договір довічного утримання, належить позивачці, а не відповідачці, тобто відсутній предмет договору. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі і суду пояснили, що при укладені договору довічного утримання в 2006 році сторони діяли зі своєї волі, до укладення договору їх ніхто не примушував. Ст.16 ЦК України передбачає загальні підстави визнання договору недійсним. Законом не передбачено визнання договору довічного утримання недійсним з підстав, наведених представником позивачки. Просять відмовити в задоволенні позову з двух підстав: необгрунтованості позовних вимог та сплину строку позовної давності, оскільки з моменту укладення договору пройшло вісім років. Третя особа приватний нотаріус Рокитнянського нотаріального округу позов не визнала в повному обсязі, вирішення справи на розсуд суду. Третя особа [PERSON] позов не визнав в повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову. Суд встановив, що 17 квітня 2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] був посвідчений договір купівлі - продажу двохкімнатної квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], реєстр № 1455. 20.04.2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] був посвідчений договір довічного втримання [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] двохкімнатну квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобов"язується довічно повністю утримувати [PERSON], а також надає можливість у цій квартирі проживати її чоловіку [PERSON] до дня його смерті, реєстр №1504. На зазначену квартиру накладена заборона відчуження до припинення дії цього договору. 24 червня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області визнала недійсним договір купівлі - продажу серії [NUMBER] двохкімнатної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 17 квітня 2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] реєстр № 1455. 10.09.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України рішення Апеляційного суду Київської області від 24.06.2014 року залишено без змін. 13.10.2014 року позивачка зареєструвала право власності на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] на своє ім"я, про що свідчить копія витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно. Розпорядитись своєю власністю позивачка не має можливості через існування договору довічного утримання від 20.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON] і пов'язаною з ним забороною відчуження до припинення дії цього договору. Відповідно до ст.. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, предметом договору довічного утримання, укладеного між сторонами є двохкімнатна квартира [ADDRESS]. На момент укладення між сторонами договору довічного утримання предмет договору двохкімнатна квартира [ADDRESS] належала відчужувачу, відповідачці, на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 17 квітня 2006 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області [PERSON] реєстр № 1455. Рішенням Апеляційного суду Київської області 24 червня 2014 року цей договір визнаний недійсним, тобто відповідачці [PERSON] квартира, щодо якої нею укладено договір довічного утримання, уже не належить. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10.09.2014 року рішення Апеляційного суду Київської області від 24.06.2014 року залишено без змін. Отже, на даний час відсутній предмет договору довічного утримання, укладеного між сторонами: двохкімнатна квартира [ADDRESS], власником якої є уже не відчужувач [PERSON], а набувач [PERSON] Таким чином, договір довічного утримання, укладений між сторонами предметом якого є двохкімнатна квартира [ADDRESS], є недійсним. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. У цій статті міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим нормативним актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Твердження представника відповідача щодо того, що законом не передбачено підстав для визнання цього договору недійсним спростовується частиною третьою статті 215 ЦК України, яка передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року з послідуючими змінами слід виходити із того, що судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини-якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 28 цієї Постанови передбачено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, суд вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущений, оскільки про порушене право їй стало відомо після набрання чинності ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10 вересня 2014 року. Питання про скасування заборони відчуження квартири суд вважає зайвим, оскільки заборона накладена договором, щодо якого ставиться питання про визнання його недійсним. Вирішення цього питання вирішує питання щодо заборони. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Питання щодо судових витрат по справі сторони не ставили.

Outcome: partial