Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно з договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004 [PERSON] отримав кредит у розмірі 4590 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», 17.07.2009 проведено державну реєстрацію вказаних змін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, тоді як відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 04.09.2015 за відповідачем мається заборгованість у сумі 213 993,81 грн., яка складається з заборгованості: 4571,54 грн. - за кредитом; 53 913,46 грн. - по процентам за користування кредитом; 155 508, 81 грн. - за пенею. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 141 582,85 грн., яка стягнута рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28.10.2013, отже заборгованість становить 72 410, 96 грн. Просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 72 410, 96 грн. та судові витрати в розмірі 1218 грн. (а.с.2-3). У судовому засіданні представник позивача Компанець Д.С. дав пояснення, аналогічні викладеним у позові, пояснив, що згідно з договором № ZPPOR045490363 від 09.01.2004 [PERSON] 09.01.2004 отримав кредит у розмірі 4590 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами згідно з умовами договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за кредитним договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача. Так відповідач посилається на те, що банк вже звертався до суду з позовними вимогами до нього, в результаті винесено рішення суду, але з цим погодитися не можна. Банк повністю виконав свої обов'язки й надав позичальнику кредитні кошти, однак останній свої обов'язки за кредитним договором не виконав. Згідно з п.12 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК. Раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Позивачем строк звернення до суду не пропущено, оскільки перебіг позовної давності переривався у зв'язку із винесенням рішення судом від 28.10.2013, яким позов, поданий банком 06.06.2013 до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено, тому термін позовної давності відповідно до ст.264 ЦК України перервався та після переривання перебіг починається спочатку - 06.06.2013 + 3 роки = 06.06.2016. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 22.09.2015, тобто до спливу строку позовної давності. Просив позов задовольнити (а.с.84-85, 123-124). У подальшому представник позивача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви у нього відсутні (а.с.36,72,117,136,150). Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, просив у позовних вимогах відмовити повністю у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про що подав заяву від 13.05.2016, в якій зазначив, що строк дії кредитного договору закінчився 09.01.2005, тому на підставі ст.267 ЦК України він просить застосувати позовну давність - 3 роки щодо стягнення за користування кредитом, та 1 рік щодо стягнення пені, також відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом та пені (а.с.80). У письмових запереченнях [PERSON] зазначив, що 04.05.2016 Приморський районний суд Запорізької області скасував заочне рішення від 17.11.2015 про стягнення з нього на користь КБ «Приватбанк» 72410,96 грн. по договору кредиту № ZPPOR045490363 від 09.01.2004 та призначив справу до розгляду в загальному порядку. Позовні вимоги ПАТ «Приватбанк» він не визнає у повному обсязі, оскільки Приморський районний суд Запорізької області вже розглядав позовну заяву до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPPOR045490363 від 09.01.2004, про що свідчить рішення суду від 06.02.2009 по справі № 2-1/2009, яким вже стягнуто основну суму боргу, проценти за користування кредитом, пеню за прострочення виплати та судовий збір в загальній сумі 8628 грн. 25 коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Про це рішення суду в позовній заяві по справі №2/326/7/17 нічого не зазначено, тобто позивач фактично вводить в оману суд щодо вже вирішеного питання по суті. Вважає, що в частині стягнення основної суми боргу, процентів та пені на загальну суму 8542,82 грн. справа повинна бути закрита, оскільки з приводу цього договору вже існує рішення суду, яке набрало чинності, повторно одні й ті самі суми не можуть бути стягнути. Крім того строк договору кредиту закінчився 09.01.2005, а тому він заявляє про застосування строку позовної давності, який вже закінчився. Три роки для стягнення процентів за користування кредитом та один рік позовної давності для стягнення пені повинні відраховуватися з моменту закінчення строку договору, який зазначений в п.1.1 кредитного договору, тобто з 09.01.2005. Просив закрити провадження у справі в частині стягнення суми 8542,82 грн., у відношенні іншої суми відмовити в позові з причин спливу позовної давності (а.с.81-82). У подальшому відповідач [PERSON], повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, вказав, що проти позову заперечує повністю, просив суд у позовних вимогах відмовити повністю, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про що він заявляв вже раніше. Просив врахувати позицію, викладену в рішенні суду апеляційної інстанції від 04.04.2017 у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. На заяві про застосування строку позовної давності до позовних вимог наполягає (а.с.139). Представник відповідача [PERSON] пояснила, що проти позову заперечує у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимогах повністю у зв'язку із пропуском строку позовної давності. У подальшому представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи; до суду подала клопотання про розгляд справи у її відсутність, вказала, що проти позову заперечує у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимогах повністю у зв'язку із пропуском строку позовної давності (а.с.138). Вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що 09.01.2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZPP0R045490363 (а.с.6-7,28), згідно з умова якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 4590 грн на термін 12 місяців, по 07.01.2005 включно в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійної винагороди в обумовлені даним договором терміни (п.1.1). Кредит надається для купівлі побутової техніки та сплату комісійної винагороди банку (п.1.2). Банк зобов'язується відкрити для надання кредиту позичковий рахунок, рахунок по процентах, особовий транзитний рахунок для зарахування коштів, що направляються на погашення заборгованості за договором (п.2.1.1); надати кредит шляхом перерахування на поточний рахунок (п.2.1.2). Позичальник зобов'язується: використати кредит на цілі, вказані в договорі (п.2.2.1); сплатити проценти за користування кредитом (п..2.2.2); комісійну винагороду (п.2.2.3) погасити заборгованість по кредиту у повні сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом проценти, комісію, неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, вказаної в повідомленні банку (п.2.2.7); надати банку грошові кошти для погашення заборгованості за цим договором по кредиту та процентах за користування кредитом (п.2.2.8). За користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти в розмірі 0,01% місячних (п.4.1); при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.2.3.1.,2.3,4.3, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 9 % в місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (п.4.2); починаючи з місяця, який йде за датою надання кредиту, позичальник щомісяця в період сплати надає грошові кошти не менше 382,75 грн для погашення заборгованості за цим договором в період з 9 по 15 число кожного місяця (4.3). При порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань по сплаті процентів за користування кредитом, передбаченого п.п.2.2,4.1,4.2,4.3 договору банк має право нарахувати, а позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості по процентах за кожний день прострочення платежу (п.5.1). У розрахунку, складеному позивачем, заборгованості за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004, укладеним між «ПриватБанк» та [PERSON], вказано, що станом на 04.09.2015 існує заборгованість на загальну суму 213 993, 81 грн., яка складається з заборгованості: 4571,54 грн. -за кредитом; 53 913,46 грн. - по процентах; 155508,81 грн. - за пенею. Сума за кредитом, задоволена рішенням суду - 141 582, 85 грн., різниця із поточною заборгованістю 72 410, 96 грн. (а.с.5). 14.07.2016 позивачем надано суду виписку по пені по рахунку [PERSON], в якій зазначено, що вихідний актив складає 12302,37 грн. (а.с.119,120); у розрахунку заборгованості позивача за договором № ZPP0R045490363 від 09.01.2004, укладеного між Приватбанком та [PERSON]., за період з 14.05.2013 по 04.09.2015 заборгованість становить 72410,96 грн., яка складається з заборгованості: 4571, 54 грн. - за кредитом; 11561,43 грн. - за процентами по кредиту; 60849,53 грн. - за пенею (а.с.121). Згідно з п.1.1. статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», видано свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», воно зареєстровано в ЄДРПОУ, є юридичною особою, має ліцензію на зайняття банківських послуг (а.с.9-12). У рішенні Приморського районного суду Запорізької області від 06.02.2009 (справа №2-1/2009) вказано, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004, який станом на 30.08.2005 складав: 4571,54 грн. - сума несплаченого кредиту; 3759,05 грн. - сума нарахованих та несплачених процентів, 212,23 грн. - пені, а разом у розмірі 8542,82 грн. і судові витрати 85,43 грн. В судовому засіданні 04.08.2008 представник позивача збільшив суму стягнення боргу, який станом на 04.08.2008 за кредитом склав: 4571,54 грн. - сума несплаченого кредиту; 18351,45 грн. - сума нарахованих та несплачених відсотків, 17227,80 грн. - сума нарахованої та несплаченої пені, а разом у розмірі 40150,79 грн. і судові витрати 85 грн. Суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково. Так відповідачем визнаний борг за договором кредиту у розмірі 4571,54грн., відсотки - 3759,05грн., пені: 212,23грн., який належним чином обґрунтований позивачем приведеним розрахунком. По сумі збільшених позовних вимог в розмірі 40 150,79 грн. не оплачений судовий збір, не надано розрахунку боргу, тим самим ці вимоги не підлягають розгляду. Щодо розміру пені, треба зазначити, що за ст.258 ч.2 п.1 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Датою закінчення строку договору кредиту є 07.01.2005. Тому сума пені нарахованої понад один рік після зазначено строку, не приймається до уваги та не підлягає задоволенню, крім того значно перевищує заподіяну шкоду. Про застосування строків позовної давності просить представник відповідача. На відсотки наданий розрахунок лише до 25.12.2006, що приймається судом як доказ. Вирішено позов ЗАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково; стягнути з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" суму боргу по договору кредиту 4 571 грн. 54 коп., процентів 3759 грн. 05 коп., пені 212 грн. 23 коп., судового збору - 85 грн. 43 коп., а разом - 8628 грн. 25 коп.; стягнути на користь держави з [PERSON] 30 грн. витрат на ІТЗ; в іншій частині в позові відмовлено. Рішення набрало чинності 17.02.2009 (а.с.140). Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28.10.2013 у справі №202/27143/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004 у розмірі 131 582, 85 грн. та стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент- Банк», [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10 000 грн, а всього заборгованість 141 582, 85 грн.; стягнуто в рівних частках з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1415, 83 грн.; в іншій частині позову відмовлено (а.с.4). Дане рішення ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.05.2016 скасовано (а.с.103). Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.10.2016 у справі №202/27143/13-ц встановлено, що позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPP0R045490363 від 09.01.2004 у розмірі 131 582, 85 грн., витрати на юридичну допомогу 3200 грн., судові витрати та стягнути солідарно з [PERSON] та ПАТ «АкцентБанк» 10000 грн. Посилаючись на ч.2 ст.258, ч.1 ст.261, ч.3 ст.267 ЦК України, встановлено, що позивач заявив, що борг на 14.05.2013 складає: 4 571,54 грн. - сума несплаченого кредиту; 42 352,03 грн. - сума нарахованих та несплачених процентів, 94 659,28 грн. - пені, всього 141 582,85 грн. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість відповідача начала виникати з лютого 2004 року. Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 06.02.2009 було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ZPP0R045490363 від 09.01.2004, яка виникла станом на 04.08.2008 року у розмірі 8628 грн. 25 коп. Після набрання даного рішення суду законної сили 17.02.2009, позивач звернувся з даним позовом 14.06.2013, тобто з пропуском строку позовної давності. Щодо договору поруки №167 від 22.10.2010, він був укладений після спливу строку дії основного договору, тому договір поруки є нікчемним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити (а.с.168). В рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.04.2017 у даній справі вказано, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-банк» про стягнення заборгованості закрито, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.10.2016 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-банк». У даному рішенні Апеляційним судом встановлено, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд правильно виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач [PERSON] відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, інших строків позовної давності ані кредитним договором, ані додатковими угодами, не передбачено. Крім того, позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності. Доводи апеляційної скарги банку про те, що суд першої інстанції, під час вирішення спору, не врахував, що строк позовної давності сплив лише до вимог про стягнення тіла кредиту, однак проценти та пеня підлягають стягненню з відповідача на його користь не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції позивач не надав і, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Вирішуючи спір, суд на порушення вимог ст. 12 ГПК України, помилково розглянув справу в частині позовних вимог банку до ПАТ "Акцент-Банк" в порядку цивільного судочинства (а.с.131-132, 154-155). Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10, 60 ЦПК України). Від сторін не надійшло клопотань про витребування або долучення до справи інших доказів, виклик свідків. Тому суд розглядає справу за наявними у справі доказами. Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, з'ясувавши права і обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком один рік. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладання стягнення на заставне майно, тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали кредитний договір, позивач зі свого боку виконав у повному обсязі свої зобов'язання, передбачені цим договором, надав кредит відповідачу. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З приводу виконання вказаного кредитного договору №ZPP0R045490363 маються наступні судові рішення. Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 06.02.2009 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004, яка виникла станом на 04.08.2008 у розмірі 8628,25 грн. Після набрання даного рішення суду законної сили 17.02.2009 року, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.10.2016 встановлено, що згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем разом з позовом, заборгованість відповідача за даним кредитним договором почала виникати з лютого 2004, що позивач 14.06.2013 знову звернувся з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, що він звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, тому в частині позовних вимого про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.04.2017 при розгляді апеляційної скарги на вказане рішення від 31.10.2016 встановлено, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд правильно виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач [PERSON] відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування строків позовної давності; доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції позивач не надав. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2016 в цій частині залишено без змін. Враховуючи, що вказані рішення щодо стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості за кредитним договором №ZPP0R045490363 набрали чинності, то обставини, встановлені ними, в тому числі щодо обов'язку відповідача сплатити заборгованість за даним договором, не доказується при розгляді інших справ, у тому числі в даній справі. Таким чином, рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 06.02.2009 на користь позивача з відповідача стягнуто суму боргу по договору кредиту 4 571 грн. 54 коп., процентів 3759 грн. 05 коп., пені 212 грн. 23 коп., судового збору - 85 грн. 43 коп., а разом - 8628 грн. 25 коп.; в іншій частині в позові відмовлено; рішення набрало чинності. Крім того, позивач звернувся до суду з даним позовом 25.09.2015, з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову (позовної давності), а відповідач [PERSON] та його представник відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України подали до суду заяву про застосування строків позовної давності. Позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, інших строків позовної давності ані кредитним договором, ані додатковими угодами, не передбачено. Позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором, згідно ст.266 ЦК України; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Доказів, які б спростовували дані висновки суду позивач не надав. Доводи позивача не спростовують даних висновків, суперечать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають задоволенню його вимоги про стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed