Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом і просить ухвалити рішення, яким скасувати Наказ №69-к від 30.12.2013 року про оголошення йому догани, змінити формулювання причини його звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України на п.6 ст.36 КЗпП України та стягнути з відповідача 105530 гривень, що складаються з 9530 грн. заробітної плати за грудень 2013 року, 60 тис.грн. компенсації за невикористані відпустки у 2007-2011 роках, та 36 тис.грн. вихідної допомоги, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах, працював інженером-програмістом, був звільнений звільнення вважає незаконним, оскільки генеральним директором - третьою особою у справі, усіма засобами обмежувались можливості виконання ним своїх обов'язків, тому він вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі згідно заявлених ним вимог на підставі наявних у справі доказів, свої вимоги вважав законними й обґрунтованими. Представник відповідача та третя особа у судовому засіданні вимоги вважали безпідставними і недоведеними та просили у позові відмовити повністю, надавши письмові заперечення проти позову з відповідними доказами. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так у судовому засіданні встановлено, що позивач у справі з 01.12.2006 року працював інженером-програмістом на підприємстві відповідача, генеральним директором якого є третя особа, Наказ №30 від 01.12.2006 року про прийняття на роботу (а.с.2). Згідно Наказу генерального директора ТОВ ТРК "Бріз" від 30.12.2013 року №69-к, позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх службових обов'язків, а саме порушення п.п.1, 5, 10 Посадової інструкції інженера-програміста від 01.11.2011 року (а.с.4, 5-7, 25-27, 34). Наказом генерального директора ТОВ ТРК "Бріз" від 10.01.2014 року №6-к позивача було звільнено із займаної посади за прогули (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, з нарахуванням повного розрахунку по заробітній платі за відпрацьований час у січні 2014 року та компенсацію за 3 календарні дні невикористаної відпустки (а.с.38). Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин щодо безпідставності притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення за прогули, що є його обов'язком згідно зазначених норм ЦПК| України, клопотань про допит у якості свідків осіб, на яких позивач вказував у своїх поясненнях та з котрими працював, не заявляв. Крім того, всупереч ствердженням позивача, у листі до інспекції з охорони праці та безпосередньо у судовому засіданні позивач особисто зазначив, що останній раз був на роботі 31.12.2013 року. Також у судовому засіданні позивач визнав, що у програмі, якою він займався з початку 2013 року, виявились недоліки та були збої. З іншої сторони, відповідачем спростовано ствердження позивача щодо незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення і надано відповідні докази необхідності вжиття дисциплінарних заходів у зв'язку з неналежним виконанням позивачем своїх службових обов'язків, а саме порушення ним п.п.1, 5, 10 Посадової інструкції інженера-програміста від 01.11.2011 року, та звільнення у зв'язку з відсутністю позивача на роботі без поважних причин 30.12.2013 року на протязі 4-х годин, 31.12.2013 року на протязі 6-ти годин, повністю чотири робочі дні - 02, 03, 06 і 08 січня 2014 року, і не наданням будь-яких виправдовувальних документів та відмовою від надання письмових пояснень, що підтверджується доповідними та відповідними актами (а.с.39-51). Щодо вимог про зміну формулювання причини звільнення, суд вважає, що підстави для звільнення за п.6 с.36 КЗпП України відсутні, оскільки розпорядження голови правління про переміщення на інше робоче місце з офісу по пр.Добровольського, 135 в офіс по пр.Добровольського, 127/1 від 02.12.2013 року для належного контролю за роботою позивача зі сторони керівництва, не являється ні переведенням на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, ані зміною істотних умов праці, на що вказує дана норма закону. Частиною 2 статті 32 КЗпП України визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. За таких обставин, позов у цій частині задоволенню не підлягає, а, отже, не підлягають і вимоги про стягнення суми вихідної допомоги, що передбачені ст.44 КЗпП України, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України. Вимоги про стягнення грошових коштів у вигляді 9530 грн. заробітної плати за грудень 2013 року та 60 тис.грн. компенсації за невикористані відпустки у 2007-2011 роках, не доведені та спростовані відповідачем наданими доказами, а саме: наказами про надання відпусток, довідками про нарахування та виплату відпускних за вказані періоди, відомостями про виплату грошей, випискою з штатно-посадової книги, довідкою про нарахування і виплату заробітної плати за грудень 2013 року з актами про відмову поставити підпис (а.с.52-73), тому в цій частині вимоги також задоволенню не підлягають. З іншими вимогами позивач не звертався. Таким чином суд прийшов до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки ним не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження зазначених у позові обставин.

Outcome: dismissed