Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним з моменту укладення, вчиненого внаслідок обману договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 08 вересня 2003 року між нею та [PERSON] та визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] вчиненого внаслідок його фіктивності. Сторони в судове засідання не з'явились представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити, відповідачі подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали в повному обсязі. Та просила визнати нечинними витяги з реєстру прав власності від 16.05.2008 року та від 06.12.2005 року на спірну квартиру. Відповідно до ст.158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. 08 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до вимог ст. 48 УК України (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсної угоди не передбачені законом. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, під обманом слід розуміти певні винні та навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть, але для сторони, що вчиняє обман, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними. Такий обман може відбуватись як у вигляді активної поведінки, так і у вигляді бездіяльності або замовчування про певні обставини. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а саме не підлягають доказуванню обставини в разі їх визнання сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що відповідачами подано заяви про визнання позовних вимог, позивачем в обгрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач- [PERSON] мав забезпечувати харчуванням та доглядом позивача, проте з січня 2014 року [PERSON] залишилась проживати одна в [ADDRESS], відповідач [PERSON] договір утримання не виконує, а про укладення саме договору дарування позивачу стало відомо лише 10.07.2014 року при отриманні копії договору, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] укладеного 08 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON]. Проте, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину Враховуючи, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 08.09.2003 року, який судом визнано недісним передував договру купівлі-продажу даної квартири від 08.02.2008 року, за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги, щодо визнання недісним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 08.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги про визнання нечинними витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.12.2005 року та 16.05.2008 року, задоволенню не підлягають, оскільки вони були чинними на момент їх видачі.

Outcome: partial