Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.03.2017 року він надав у позику відповідачеві грошові кошти в розмірі 1 590 дол. США, що на день позики еквівалентно 40 926,60 грн. строком до 07.06.2017 року, про що було складено відповідну розписку. При укладені договору позики були присутні свідки [PERSON] та [PERSON]. 19.06.2017 року відповідачу засобами поштового зв"язку було направлено вимогу про сплату боргу. Станом на 06.09.2017 року відповідач у порушення своїх договірних зобов"язань позику в розмірі 40 926,60 грн. не повернув, в усній формі відмовився сплатити заборгованість. Оскільки відповідач у добровільному порядку заборгованість не сплачує, ухиляється від спілкування з позивачем, він був змушений звернутись до суду з даним позовом з метою стягнення боргу в примусовому порядку. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, де просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглянути справу у її відсутність, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення за згодою представника позивача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07.03.2017 року між [PERSON] до [PERSON] був укладений договір позики. Відповідачем [PERSON] власноручно було написано розписку про те, що він отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1590 дол. США. У розписці зазначив, що зобов'язується повернути отримані 1590 дол. США до 07.06.2017 року (а. с. 3). Статтею 1047 ЦК України встановлено для договору позики обов'язкову письмову форму. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв'язку. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем належним чином не виконані покладені на нього зобов'язання щодо сплати по грошовому зобов'язанню, тобто суму позики відповідач добровільно в обумовлений сторонами строк не повернув. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 40 926,60 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення пені та інфляційних витрат, то слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (пенею, штрафом) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки судом встановлено факт порушення відповідачем зобов"язань за договором позики, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення виконання зобов"язання в сумі 1 275,43 грн. Разом з тим, в частині заявлених вимог про стягнення суми інфляції слід відмовити, оскільки положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються, так як за договором позики кошти передавалися в іноземній валюті, а саме в доларах США, тому індекс інфляції, що існує в Україні щодо національної грошової одиниці гривні не може поширюватися на будь-яку іншу іноземну валюту, у тому числі і на долар США. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial