Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири №[ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини вказаної квартири. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у шлюбі з 18.02.2012 року. За час перебування у шлюбі подружжям придбано квартиру №[ADDRESS]. Згоди про поділ майна набутого за час шлюбу між сторонами не досягнуто. Зважаючи на те, що на утриманні позивача знаходиться дитина, а аліменти, що стягнуті з відповідача рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.05.2017 року останнім не сплачуються, позивач вважає необхідним збільшити її частку у праві спільної сумісної власності до 2/3. Позивач в судове засідання не з'явилась, представник позивача подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.02.2012 року. Під час перебування у шлюбі сторонами відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2015 року було набуто квартиру №[ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Згідно роз'яснень, наданих в п.п. 24 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є квартира та комплекс будівель та споруд; 2) з'ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 3 ст. 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Пленум Верховного Суду України в постанові №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суд дійшов висновку, що оскільки майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі, не відноситься до переліку майна, яке є приватною власністю чоловіка або дружини, воно є спільною сумісною власністю подружжя. При визначенні частки у праві спільної сумісної власності суд враховує, що на утриманні позивача перебуває син [PERSON] та оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, суд вважає за можливе, у відповідності до ч. 3 ст. 70 СК України збільшити частку майна позивача до 2/3. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв'язку з задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 757,72 грн., в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved