Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05 лютого 2008 року [PERSON] 05 лютого 2008 року отримала кредит у розмірі 500 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 30 вересня 2013 року відповідач має заборгованість: заборгованість за кредитом - 5728 гривень 25 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом - 11013 гривень 78 копійок; заборгованість по комісії за користування кредитом - 3551 гривня 36 копійок, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 гривень 00 копійок; штраф (процентна складова) - 1014 гривень 67 копійок, а загальна сума заборгованості складає 21808 гривень 06 копійок. ПАТ КБ "Приватбанк" просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 21808 гривен 06 копійок за кредитним договором № б/н від 05 лютого 2008 року, та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, до початку судового засідання надійшли письмові заяви про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с.19,46). Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] ( а.с. 28), в судові засідання на розгляд справи не з'явилися, однак надали письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність та не визнання позовних вимог та надали пояснення відповідно до письмових заперечень із яких вбачається, що «Факт надання кредиту в сумі 500 гривень заперечують, кредитна картка їй особисто при цьому не надавалась, підписи в заяві (договорі) на який посилається представник позивача не ставила. В наданих позивачем копіях документів підписи не [PERSON]. Ким і як використовувалися паспортні та інші дані і хто від її імені оформив кредит не знають. По даному факту звертались до правоохоронних органів, так як вважають такі дії незаконними. Хто використовував кредитну картку і які проводив операції їм не відомо. Ніяких доручень щодо використання кредитної основної чи (додаткової) картки нікому не надавала. Про будь-які прострочки платежів працівники банку в період указаний в позові з 05.02.2008 року по день звернення до суду не повідомляли ні усно ні письмово, хоч в умовах договору вказано, що є такі зобов'язання. Крім того вказано у позові, що договір діє 12 місяців, а потім він автоматично лонгується. Договір укладено 05.02.2008 року, з урахуванням вимог вказаного пункту дію його припинено 05.02.2009 року, звернення до суду відбулося 26.11.2013 року. Ніяких заяв, щодо продовження чи погодження іншого строку дії договору відповідачу від позивача не надходило. При викладених обставинах вважає, що суду не надано безспірних доказів про дійсність даного договору, а також порушені строки звернення до суду (позовної давності), які необхідно застосувати до вимог позивача.» Стаття 256 ЦК України передбачає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну дав ність тривалістю у три роки. Статтею 258 ч.2 ЦК України встановлюється позовна дав ність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст.267 ч.3 ЦК України позовна давність застосо вується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Вважають, що позивач навмисно не звертався до суду своє часно з метою збільшення суми боргу, яка може бути стяг нута та можливо із інших причин. Просять застосувати у справі позовну давність, у зв'язку з пропуском без поважної причини строку позовної давності, а також врахувати обставини надання недостовірних доказів, щодо заключення договору між сторонами в задово ленні позову відмовити.»( а.с. 53); Суд, дослідивши матеріали справи які сторони вважають за достатніми для вирішення справи по сутті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за слідуючими підставами. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору без № б/н від 05.02.2008 року між сторонами по справі, відповідачка отримала кредит у розмірі 500 гривен, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом . У зв'язку із не своєчасним наданням позивачу грошових коштів для погашення заборгованості позичальником, станом на 30.09.2013 року існує прострочена заборгованість у розмірі - 21808 гривень 06 копійок, яка складається з : 5728 гривень - заборгованість за кредитом; 11013 гривень 78 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3551 гривня 36 копійок - заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи: - 500 гривень (фіксована частина) ; 1014 гривень 67 копійок (процентна складова). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо Інше не встановлено договором або законом. За ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п.п.1 та 3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно піддягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Встановлено, що ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, подана позовна заява ґрунтується на вимогах чинного законодавства та договору про надання кредиту. При цьому, суд має при ухваленні рішення застосувати положення глави 19 Позовна давність Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність тривалістю в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно позиції Верховного Суду України, викладено в постанові суду від 19 березня 2014 року по справі № 6-2Оцс 14, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. Враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного поточного місяця, проценти нараховуються за фактичну кількість днів у періоді , то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Як встановлено судом, відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом 26.02.2008 року (згідно розрахунку заборгованості від 30.09.2013 року (а. с. 5-8), у зв'язку із чим з цієї дати по 30.09.2013 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 21808 гривень 06 копійок. Платіж, який в останнє був сплачений відповідачем, відбувся 14.02.2008 року. За цим платежем черговий щомісячний платіж згідно договору мав бути сплачений до 26.02 2008 року, але відповідач порушив умови договору і не сплатив черговий платіж. Тобто з цього часу починається перебіг позовної давності за цим платежем. Останній платіж мав відбутися по 26 лютого 2008 року. Тобто з 27 лютого 2011 року почався перебіг позовної давності за останнім платежем. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом 26 листопада 2013 року, тобто з пропуском строків позовної даності. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 3О березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК України щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно з умовами кредитного договору (пунктами 4.4.9.) позичальник зобов'язаний не рідше одного разу у місяць способом вказаним у Заяві, надавати Держателю виписки про стан Картрахунку і про проведені за пройдений місяць операції по Картрахункам. В судовому засіданні не знайшло своє повне і безспірне доказове підтвердження звернення позивача щодо позасудового вирішення спірних питань, щодо повернення кредитних коштів після чергової несплати кредитних коштів. Враховуючи установлені обставини справи, суд має застосувати строки позовної давності та відмовити у позові. Крім того судом достовірно не встановлено, що відповідно до наданої представником відповідача заяви-заперечення, відповідач не брала у банку кредит, а від її імені його взяла інша особа, хоч вони за даним фактом звернулися до Ананьївського РВ ГУМВС України в Одеській області для притягнення до відповідальності осіб, які від імені відповідача оформили та взяли кредит ПриватБанку. Позивач в свою чергу не з'явився в судове засідання та не надав пояснень по вказаній справі, не обґрунтувавши таким чином доводи, пропущення строків для звернення до суду, заяв по даному питанню до суду не надходило, в зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. В силу ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач при подачі позову сплатив на користь держави судовий збір, що підтверджується документально, а позовні вимоги позивача не задоволенні, то судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed