Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог, просять визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], та зняти їх з реєстрації у ній. В обґрунтування позову, покликаються на те, що вони є власниками квартири в [ADDRESS]. Відповідачі, а саме дочка та внук зареєстровані у спірній квартирі та є співвласниками такої, однак не проживають з 2002 року. Протягом усього цього часу відповідачі знаходяться за кордоном, а вони являються пенсіонерами, у них мізерні пенсії, а плата за комунальні послуги непомірна. Квартплата нараховується на доньку і внука, які в квартирі фактично не проживають і відповідно комунальними послугами не користуються. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Доповнили, що відповідачі вже більше десяти років не проживають у спірному житлі, і наміру проживати у такому не мають. Їм важко сплачувати комунальні послуги враховуючи реєстрацію у спірному житлі відповідачів. Іншого способу зняття з реєстрації ні вони ні відповідачі не знайшли. Відповідачі на розгляд справи не з'явилися, подавши заяви, завірені консулом Генерального консульства України в Торонто (Канада) від 14.04.2015 року про розгляд справи без їх участі та те, що позов вони визнають та повідомляють, що не проживають у спірному житлі з 2002 року. Представник відповідача ГУМВС України у Львівській області в особі Дрогобицького МВ ДМС України у Львівській області на виклик суду не з'явився. Суд, заслухавши пояснення позивачів, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Позивачі [PERSON] та [PERSON] разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивачі та відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.5-10), однак з 2002 року не проживають у такій квартирі, перебувають з-за кордоном, факт ствердили самі відповідачі та свідок [PERSON] Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. З роз'яснень, які містяться у п.11 Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Правовий зміст права власності та користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. В сулу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Беручи до уваги наведене та те, що відповідачі проживають за іншою адресою, в іншій країні, суд приходить до висновку про можливість зняття їх з реєстрації у спірному житлі, а в визнання втратившими права їх користування спірним майном слід відмовити, так як вони є співвласниками такого, їх право є непорушним.

Outcome: dismissed