Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту № 22 від 18.04.1991 року, посвідчений секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1061 від 09.11.2015 року, видане приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та визнати в порядку спадкування за законом право власності на квартиру № 133 по вул. Космонавта Попова у будинку під № 26 корпус 1 в м. Кіровограді, після смерті [PERSON], померлої 21.03.2015 року. В судовому засіданні позивач та її адвокат позовні вимоги підтримали. В обґрунтування позову зазначили, що позивач разом з померлою проживала однією сім»єю починаючи з вересня 2007 року до дня її смерті 21.03.2015 року та являється спадкоємцем четвертої черги за законом. Проте, 09.11.2015 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру, видане на підставі заповіту від 18.04.1991 року, який не підписувався спадкодавцем та під час розгляду справи на підставі висновків експертиз, проведених в рамках розслідування кримінального провадження № 12015120020009932, порушеного за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України, стало відомо, що оскаржуваний заповіт також не відповідає іншим вимогам закону та з цих підстав є недійсним. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (який був чинним на момент складення заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Як слідує з матеріалів справи, оскаржуваний заповіт № 22 від 18.04.1991 року, посвідчений секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області [PERSON], на ньому міститься відтиск печатки сільради та проставлено підпис заповідача [PERSON]. Однак, відповідно до висновку експерта № 528 від 29.12.2015 року, відтиск круглої печатки «Голиківської сільської ради», розташований у графі «Гербова печатка» зворотної сторони заповіту, укладеного від імені [PERSON], датованого 18.04.1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів [PERSON], нанесений не кліше круглої печатки «Голиківської сільської ради», зразки відтисків якої надані для порівняння, а іншим кліше круглої печатки. Висновком експерта № 523 від 22.12.2015 року встановлено, що підпис, розташований у графі «Посада, підпис службової особи секретар виконкому - [PERSON]» заповіту, укладеного від імені [PERSON], датованого 18.04.1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою, із наслідуванням справжнього підпису [PERSON]. Згідно висновку експерта № 16 від 08.02.2016 року, підпис, розташований у графі «Підпис:» лицевої сторони заповіту, укладеного від імені [PERSON], датованого 18.04.1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою, із наслідуванням справжнього підпису [PERSON]. За таких обставин із доданих до матеріалів справи висновків експертів слідує, що оскаржуваний заповіт не підписувала померла [PERSON], не підписувала його секретар виконавчого комітету [PERSON] та не проставлялась печатка сільської ради, що є підставою для визнання даного заповіту недійсним, оскільки він не відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР, Позивач стверджує, що проживали однією сім»єю з Д»яконовою І.І., спільно розпоряджалися коштами, вирішували питання покупок та оплати послуг за квартиру, при цьому позивач здійснювала всі дії щодо догляду, прибирань, покупок, оплати послуг та поховання Д»яконової І.І., а тому просить задовольнити позов повністю . В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала та просить відмовити в задоволенні позову , оскільки підтримувала дружні стосунки з померлою ще до смерті її чоловіка, була хрещеницею останього, у зв»язку з чим , ще в 1991 році Д»яконовою І.І. за місцем проживання відповідача було зроблено заповіт, що відповідав її волевиявленню. Стверджує, що позивач не проживала з Д»яконовою І.І. до її смерті, оскільки має іншу квартиру по сусідству , в якій протягом останніх років проживала і її мати та за якою вона доглядала. Адвокат відповідача звертає увагу суду на видачу різних довідок про склад сім»ї відповідним ЖЕО, з різними даними , щодо того , хто проживав з померлою до її смерті, оскільки всі три довідки містять різні дані. Стверджує про безпідставність позову і не проживання [PERSON] із померлою за її адресою, оскільки остання не потребувала особливого догляду і сама себе обходила , з посиланням на покази свідків. Зазначає про те, що позивач умисно не повідомила племінницю про смерть Д»яконової І.І. і бажання оформити право власності на спадкування донькою [PERSON] [PERSON], яка стверджувала, що вона теж проживала з померлою до її смерті. Просить в задоволенні позову відмовити повністю у зв»язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Судом встановлено наступні факти. 21.03.2015 року у віці 75 років померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 7). Спадкоємців першої - третьої черги немає, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть сина [PERSON], померлого 25.12.1988 року, та чоловіка -[PERSON], померлого 13.06.2007 року, інших родичів померла не мала (а. с. 9-10). Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру № 133 по вул. Космонавта Попова у будинку № 26 корп. 1 в м. Кіровограді, на яку позивач претендує як спадкоємець четвертої черги за законом, але оформити не може, що підтверджується листом (роз'ясненням) приватного нотаріуса від 15.06.2015 року (а. с. 11). Відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, крім фактів передбачених ч. 1 цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини,\~\~на\~\~які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 1217 ЦК України\~\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом.\~\~ Відповідно до ст. 1218 ЦК України\~\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст.1223 ЦК України\~\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Під час розгляду справи на підставі висновків експертиз, проведених в рамках розслідування кримінального провадження № 12015120020009932, порушеного за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України, стало відомо, що оскаржуваний заповіт не відповідає вимогам закону, що є підставами для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (який був чинним на момент складення заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. В силу положень п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Статтею 1251 ЦК України встановлено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до п. 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. N 419, посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові, службові особи - уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування. Відповідно до п. 10 вищевказаного Порядку посвідчені заповіти і довіреності реєструються посадовими, службовими особами, крім капітанів морських або річкових суден, що плавають під прапором України, начальників пошукових або інших експедицій, в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - реєстр), форма якого встановлюється Мін'юстом. Кожний заповіт чи довіреність реєструються під окремим порядковим номером. Номер, під яким зареєстровано заповіт чи довіреність, зазначається в посвідчувальному написі. Реєстр повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Реєстрація заповітів і довіреностей провадиться посадовою, службовою особою тільки після підписання нею та скріплення печаткою посвідчувального напису на документі. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережені виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом посвідчення заповіту чи довіреності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників , покази свідків , оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково , а саме в частині визнання недійсним заповіту,свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до висновку експерта № 528 від 29.12.2015 року, відтиск круглої печатки «Голиківської сільської ради», розташований у графі «Гербова печатка» зворотної сторони заповіту, укладеного від імені [PERSON], датованого 18.04.1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів [PERSON], нанесений не кліше круглої печатки «Голиківської сільської ради», зразки відтисків якої надані для порівняння, а іншим кліше круглої печатки. Висновком експерта № 523 від 22.12.2015 року встановлено, що підпис, розташований у графі «Посада, підпис службової особи секретар виконкому - [PERSON]» заповіту, укладеного від імені [PERSON], датованого 18.04.1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою, із наслідуванням справжнього підпису [PERSON]. Згідно висновку експерта № 16 від 08.02.2016 року, підпис, розташований у графі «Підпис:» лицевої сторони заповіту, укладеного від імені [PERSON], датованого 18.04.1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою, із наслідуванням справжнього підпису [PERSON]. За таких обставин із доданих до матеріалів справи висновків експертів слідує, що оскаржуваний заповіт не підписувала померла [PERSON], не підписувала його секретар виконавчого комітету [PERSON] та не проставлялась печатка сільської ради, що є підставою для визнання даного заповіту недійсним, оскільки він не відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР. Зазначені факти в судовому засіданні підтвердила і свідок [PERSON], яка зазначила, що не пам»ятає про складання даного заповіту, не знає Д»яконову І.І., та наявний підпис у заповіті не є її підписом. Зазначила, що відповідні другі екземпляри заповітів і книги реєстрацій заповітів були нею передані , але на даний час і сільській раді відсутні. Свідок [PERSON] голова сільської ради зазначила, що підтвердила заповіт для нотаріуса, на прохання [PERSON], оскільки заповіт наданий нею був старий , бланки використовувались як в ті роки, і не припускала , що заповіт може бути підроблений, при тому, що другий екземпляр заповіту як і книга реєстрації в сільській раді за ці роки були відсутні, даних , що заповіт укладався в сільській раді не має, а секретар Савченко повідомила, що даний заповіт не підписувала. Зазначене є підставою для визнання недійсним заповіту № 22 від 18.04.1991 року, посвідченого секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області [PERSON] та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1061 від 09.11.2015 року, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач є тією зацікавленою особою, яка в розумінні ч. 2 ст. 1257 ЦК України має право на звернення до суду з даним позовом , оскільки ставить також вимогу про встановлення факту проживання однією сім»єю, починаючи з вересня 2007 року , на підтвердження чого надала довідку КП «ЖЕО № 4» від 09.11.2015 року з якої слідує, що позивач, [INFO] дійсно постійно проживала разом з [PERSON], [INFO], з вересня 2007 року до дня її смерті 21.03.2015 року за адресою [ADDRESS]. Цю довідку суд вважає неналежним доказом , оскільки матеріали справи містять інші довідки даного ЖЕО із зазначенням інших осіб , які проживали з Д»яконовою І.І. до її смерті. При цьому, позивач стверджувала, що після смерті чоловіка Д»яконова І.І. засумувала , мала депресивний стан, ослабла, рідко виходила з дому , спочатку її провідували , а потім було спільно з нею прийнято рішення про проживання позивача з нею з вересня 2007 року. З цього часу позивач займалась всіма покупками, стіркою, прибиранням, готуванням їжі, прибирала могили чоловіка та сина Д»яконової І.І., робила процедури апаратом «маг-з», лікування була вдома , оскільки Д»яконова І.І. всі направлення лікаря на стаціонар ігнорувала. Стверджує, що харчувались разом, вирішували спільно витрати із пенсій, спілкувались , що квартира буде її доньці. Д»яконова І.І. померла в суботу , коли позивач вийшла в магазин, ключ був тільки в позивача .Займалась похованням спільно зі своєю донькою. На спростування доводів відповідача зазначила, що також в цей період доглядала і за своєю матір»ю , яка проживала у належній їй квартирі та померла в 2012 році. Вказані позивачем обставини підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], що зазначили про те, що сама Д»яконова І.І. повідомила , що її доглядом займається і проживає з нею [PERSON] При цьому, з урахуванням тих обставин, які є підставою для визнання недійсним заповіту, заперечення відповідача [PERSON]на спростування факту спільного проживання [PERSON] і Д»яконової І.І. є безпідставними. Допитані в судовому засіданні свідки , заявлені відповідачем, лише підтверджували факт знайомства [PERSON] і перебування в дружніх стосунках з Д»яконовою І.І. задовго до її смерті. Жодних доказів перебування у дружніх стосунках та виконання обов»язків по утриманню суду не надано. Свідок [PERSON] зазначив, що в кінці 2014 року чи на початку 2015 року два дня ночував у [PERSON] та її чоловіка за адресою Д»яконової [PERSON] цьому бабуся скаржилась на біль в ногах і зазначала , що [PERSON] є її єдиною помічницею. Зазначені покази , суд оцінює критично, оскільки відповідач [PERSON] не зазначала про своє проживання з своїм чоловіком за місцем проживання Д»яконової І.І., не зазначала і про свою допомогу в останні роки життя Д»яконової І.І. Таким чином, позов [PERSON] є обгрунтованим та таким , що підлягає задоволенню . При винесенні рішення, суд керується ст. ст. 11 ЦПК України щодо розгляду судом справ в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів , наданих сторонами. Згідно ст.88 ЦПК України, суд відмовляє в стягненні з відповідача на користь позивача 2937,60 грн. сплаченого судового збору, оскільки відповідач [PERSON] згідно копії посвідчення є інвалідом 2 групи (а.с .228 т.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial