Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя її та відповідача квартиру №71 в будинку №9/2 на вул.Є.Коновальця в м.Дрогобичі Львівської області, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. та визнати за нею право власності на ? ідеальних частин у вищевказаній квартирі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, ще 02.08.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, проте рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.11.2017 року розірвано. За час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею. За час шлюбу ними було придбано квартиру №71 в будинку №9/2 на вул.Є.Коновальця в м.Дрогобичі Львівської області, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. за 196000 грн. Незважаючи на те, що титульним власником даної квартири являється відповідач, вона була придбана за спільні кошти подружжя в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому являється обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно судового наказу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.08.2017 [PERSON] зобовязаний стягувати на користь неї аліменти на утримання сина в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття. Станом на день подання даного позову відповідачем не сплачено жодної копійки аліментів, заборгованість становить понад 7000 грн. Добровільно у досудовому порядку [PERSON] відмовляється поділити спільне майно. Тому, враховуючи те, що дитина проживає з нею, перебуває на її утриманні, відповідач ухиляється від сплати аліментів, а тому просить відступити від рівності часток при поділі майна подружжя. Враховуючи інтереси їхнього сина, на утримання якого відповідач відмовляється сплачувати аліменти вже більше 8 місяців, то змушена звертатися до суду з даним позовом. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримує повністю, просять позов задоволити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного: Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.11.2017 шлюб між ними розірвано. За час шлюбу шлюб у них народився син [PERSON], [INFO]. Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2012 [PERSON] придбав квартиру №71 в будинку №9/2 на вул.Є.Коновальця в м.Дрогобичі Львівської області. На підставі судового наказу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.08.2017 [PERSON] зобовязаний сплачувати в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах державного виконавця від 04.05.2018 ВП №55406435 заборгованість по аліментах [PERSON] становить 8118,05 грн. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає, що позивачкою не представлено доказів на підтвердження підстав відступлення від засади рівності часток подружжя, а тому вважає, що позов слід задоволити частково та визнати за позивачкою право власності на ? ідеальну частину вищевказаної квартири. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved