Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Вимоги позову мотивовано тим, що відповідачка [PERSON], перебувала у трудових відносинах із дружиною позивача- [PERSON], згідно до Трудового договору від 05.05.2008 року. Під час роботи відповідачки [PERSON], було проведено інвентарізацію переданих їй для реалізації товарно-матеріальних цінностей, в результаті чого було виявлено недостачу на загальну сумму 13700 грн., що виникла з вини продавця-відповідачки [PERSON] 17.08.2015 року, повністю визнаючи свою вину у виявленій недостачі, відповідачка визнала повністю та зобов"язалася погасити позивачу заборгованість до 01.02.2016 року, поскільки вказану суму грошових коштів, замість відповідачки, позивачем [PERSON], було відшкодовано замість відповідачки своїй дружині для придбання товарно -матеріальних цінностей (товару) в магазин. Однак, в подальшому відповідачка [PERSON], повідомила позивача про те, що не має наміру повертати заборгованість, що була викликана її протиправними діями. Станом на 03.05.2017 року відповідачка, взятих на себе зобов'язань не виконала, грошові кошти, які вона мала повернути, не повернула, а на неодноразові звернення позивача до неї в усній формі належним чином не відреагувала, повністю ігноруючи умови розписки, укладеного між позивачем та відповідачкою [PERSON] На основі вищевикладеного, позивач [PERSON] просить суд стягнути із відповідачки [PERSON], суму заборгованості в розмір 13700 грн. В судове засіданні позивач [PERSON], не з»явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого позову підтримує повністю та просить суд такий задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з"явилася, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася судом належним чином, зокрема- судовими повістками, яку отримала особисто, причину своєї неявки до суду не повідомила, у зв»язку з чим суд, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,11,57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і повноваженнями щодо вирішення і кредитних спорів, а відтак суд вважає, що між сторонами склались правовідносини, які випливають із договірних зобов»язань, зокрема, згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України), і вимогами законодавства. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Як встановлено в судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказів відповідачка [PERSON], перебувала у трудових відносинах із дружиною позивача- [PERSON], згідно до Трудового договору від 05.05.2008 року. Під час роботи відповідачки [PERSON], було проведено інвентарізацію переданих їй для реалізації товарно-матеріальних цінностей, в результаті чого було виявлено недостачу на загальну сумму 13700 грн., що виникла з вини продавця-відповідачки [PERSON] 17.08.2015 року, повністю визнаючи свою вину у виявленій недостачі, відповідачка визнала повністю та зобов"язалася погасити позивачу заборгованість до 01.02.2016 року, поскільки вказану суму грошових коштів, замість відповідачки, позивачем [PERSON], було відшкодовано замість відповідачки своїй дружині для придбання товарно -матеріальних цінностей (товару) в магазин. Однак, в подальшому відповідачка [PERSON], повідомила позивача про те, що не має наміру повертати заборгованість, що була викликана її протиправними діями. Станом на 03.05.2017 року відповідачка, взятих на себе зобов'язань не виконала, грошові кошти, які вона мала повернути, не повернула, а на неодноразові звернення позивача до неї в усній формі належним чином не відреагувала, повністю ігноруючи умови розписки, укладеного між позивачем та відповідачкою [PERSON] Згідно ст. 11 ЦКУ: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка - це письмовий документ, який засвідчує, що особа, котра його написала, отримала товари, гроші, матеріальні цінності тощо і бере на себе певні зобов'язання щодо них. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦКУ вказує, що: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Щодо письмової форми правочину стаття 207 ЦКУ надає таке тлумачення: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ст. 208 ЦКУ у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Розписка на яку позивач посилається, як на доказ своїх вимог, підписана відповідачкою [PERSON], що відповідає вимогам цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В свою чергу, у відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. А за ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку встановлені договором. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Між тим, відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За таких обставин, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд вважає,що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення в повному обсязі. Окрім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 640 гривень судового збору (а.с.1), а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до вимог ст.ст.23,218,611,1046,1048-1050 ЦК України та

Outcome: approved