Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «АІСЕ Україна» про захист порушених прав споживача та визнання договору з надання послуг недійсним із застосуванням наслідків його недійсності, посилаючись на наступне. 27 серпня 2007 року між позивачем та ПрАТ «АІСЕ Україна» (на момент укладання угоди - ЗАТ «АІСЕ Україна») код ЗКПО 21691356 в особі спеціаліста по продажу Швец Олесі Олександрівни, діючої на підставі довіреності, укладено угоду за № 173973 про надання послуг, предметом якого є придбання автомобіля ВАЗ 210994 вартістю 39750,00 грн. Відповідно до додатку № 1 до угоди, позивач повинен був сплатити вступний внесок у розмірі 3% від вартості автомобіля в сумі 1431,00 грн., плату за право на отримання автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля, щомісячно виплачувати чистий внесок у розмірі 1.00% від вартості автомобіля, адміністративні витрати (плата за послуги з формування груп клієнтів системи, а також плата за здійснення організаційних дій по визнанню автомобіля) у розмірі 0,35 % від вартості автомобіля, страховий внесок (щомісячний внесок в оплату страхового платежу у розмірі 0,065% від вартості автомобіля). За весь період дії Угоди ним було сплачено 28476,29 грн. Відповідно до умов Угоди, отримання автомобіля можливо за рахунок коштів, які накопичуються на розрахунковому рахунку відповідача виключно за рахунок залучення інших учасників. Також, убачається, що спірною угодою відповідач здійснював формування та експлуатацію пірамідальної схеми, яка передбачає надання споживачам компенсації за сплачені кошти виключно за рахунок залучення інших споживачів, що заборонено ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з умов угоди відповідач здійснював діяльність із надання фінансових послуг, а саме: залучав активи учасників, здійснював управління ними. Отримуючи від позивача грошові кошти у вигляді щомісячних платежів, перерозподіляв отримані грошові кошти в інтересах третіх осіб та мав прибуток від такої діяльності. Вказуючи на викладене, позивач вважає, що спірна угода є несправедливою по відношенню до нього, як споживача. В зв'язку з цим, 29 листопада 2012 року на підставі ст.16 Додатку №2 до Угоди, ним було направлено на адресу відповідача заяву про розірвання угоди та повернення грошових коштів у розмірі - 28476,29 грн. Листом від 14.12.2012 року відповідачем було повідомлено, що повернення коштів буде відбуватись після накопичення необхідної суми коштів у Фонді групи для повернення коштів, а також після повернення коштів іншим 11 учасникам групи. Однак, сума коштів що підлягає поверненню становить - 19161,72 грн., що у значній мірі є меншою за вже внесені ним внески. Разом з тим, позивач вказує, що несправедливими умовами угоди, заснованої на пірамідальній схемі, він був введений в оману нечесною підприємницькою діяльністю відповідача, а також відповідач, надаючи послуги, які відносяться до фінансових послуг, не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності. Посилаючись на вказані обставини, просить визнати вказану Угоду від 27 серпня 2007 року за № 173973 про надання послуг недійсною та стягнути з ПрАТ «АІСЕ Україна» на його користь сплачені ним кошти в сумі 28476,29 грн. В судове засідання до початку розгляду справи по суті представник позивача надав заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що при укладенні угоди позивач розраховував саме на вартість автомобіля, яка складає 39750,00 грн., а також на певну марку та модель автомобіля. Однак, відповідно до положення ст.11 «Правил функціонування авто плану», відповідач жодним чином не гарантує його виконання, ані обумовленій в угоді вартості автомобіля, ані в отриманні саме тієї марки (моделі) автомобіля, більш того, у разі зміни обставин (збільшення вартості автомобіля) увесь тягар покладається на позивача, що суперечить вимогам ч.1 ст.509 ЦК України та принципам ч.3 ст.509 ЦК України. Статтею 16 спірної угоди передбачено механізм повернення грошових коштів учаснику системи, який за власним бажанням розриває угоду, що порушує рівність споживачів як учасників системи, обмежує їхні права саме як споживачів (ч.2 ст.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»), оскільки, відповідно до порядку та механізму повернення грошових коштів, учасники системи (споживачі) поділені на категорії. Крім того, відповідно до ст.14 угоди, сплата грошових коштів за страховий випадок покладається на третю особу, тобто на Страхову компанію, тим самим відповідач зменшує гарантії споживача в отриманні цих коштів, що не відповідає положенням п.17 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Умови даної угоди порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а також завдають шкоди споживачеві, а тому, є несправедливими по відношенню до позивача по справі. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позов задовольнити. Позивач та його представник надали в судове засідання заяви, в яких прохають розглядати справу без їх участі на підставі наявних у справі доказів, на задоволенні позову наполягають. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заперечення проти позову, в якому прость відмовити у задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях представник відповідача посилається на сплив позовної давності стосовно вимог позивача. Вважає, що перебіг позовної давності почався 28.08.2007 р. і закінчився 28.08.2010 р., умови надання позивачу послуг на підставі угоди та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в самій угоді та додатках до неї, тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги ПрАТ «АІСЕ Україна» та порядок їх надання і в день підписання угоди - 27.08.2007 р. позивач довідався або міг довідатися про те, що умови угоди нібито порушують його права. Підпис позивача на угоді та додатках до неї є доказом того, що йому були повністю зрозумілі усі визначення, умови та зміст угоди і додатків до неї. Факт виконання позивачем зобов'язань за угодою протягом вересня 2007 року - червня 2010 року свідчить про те, що умови угоди влаштовували позивача та відповідали його дійсним намірам. Відповідно до п.16.7 ст.16 додатку №2 угоди учаснику надається 7 (сім) днів для ознайомлення з угодою, її прийняття чи відмови від участі в системі «Автоплан». У випадку розірвання угоди протягом семи днів учасник повинен надати письмову заяву про розірвання угоди, після чого учаснику повертається сума внесених ним коштів. Позивач вказаної заяви не надав. Угоду №173973 було включено до групи №626 та надано порядковий №152 у цій групі. Протягом вересня 2007 року - червня 2010 року позивачем було сплачено 52 внески, що також підтверджує, що позивач зрозумів умови угоди. Також, представник відповідача зазначив, що на день укладання угоди № 173973 від 27.08.2007 року і по січень 2012 року діяльність ПрАТ «АІСЕ Україна» з надання послуг за системою «Автоплан» ліцензуванню не підлягала. Згідно ст. 2 Угоди фірма гарантує право учасника системи на одержання автомобіля, зазначеного в додатку № 1 за умови, що учасник виконує всі зобов'язання, які випливають із цієї угоди. Кінцевим результатом укладених угод з учасниками певної групи є отримання автомобіля всіма учасниками групи за умови дотримання ними встановлених договором умов. Для отримання учасником автомобіля або сплачених на оплату автомобіля внесків від учасників не вимагається залучення інших учасників (споживачів). Право на отримання автомобіля надається за механізмами, передбаченими угодою. За автомобіль сплачують всі учасники групи, включаючи того учасника, якому надається право на отримання автомобіля, і не відбувається залучення інших осіб для сплати за автомобіль. Таким чином, діяльність ПрАТ «АІСЕ Україна» не є пірамідальною схемою. Вважає, що вимоги позивача не грунтуються на чинному законодавстві та укладеному договорі, а тому відсутні правові підстави для визнання угоди недійсною. Крім того, в судове засідання відповідачем було надано клопотання про залучення до матеріалів справи правового висновку Національної академії правових наук України від 20 червня 2013 року №177, наукового висновку суддів Верховного Суду України від 19 червня 2013 року та інформаційного листа Нацкомфінпослуг від 10 червня 2013 року № 4115/11-9, відповідно до яких діяльність підприємств при укладанні договорів, предметом яких є надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, не має ознак пірамідальних схем. Стосовно зміни підстав позову представник відповідача направив суду заперечення, в яких зазначив, що посилання позивача на статтю 11 Додатку №2 до Угоди щодо припинення випуску або імпортування моделі автомобіля, як на таку, що порушує ст..509 ЦК України та покладає тягар таких змін на учасника є безпідставним. Під час підписання угоди сторони передбачили випадок коли виробник припинить виробляти або імпортер припинить імпортувати модель автомобіля, зазначену у додатку №1 до Угоди. У відповідності до п.11.1. ст..11 Додатку №2 до Угоди «Якщо протягом терміну дії Угоди Виробник та/або Імпортер здійснить заміну або припинить імпортувати або виробляти модель автомобіля, зазначену у Додатку №1, АІСЕ зобов'язується замінити її новою моделлю або іншим автомобілем». Згідно ж п.10.2. Додатку №2 до Угоди «Якщо різниця між ціною нової моделі та ціною автомобіля, зазначеного у Додатку №1, перевищує 10%, то в цьому разі розмір несплачених повних внесків які вже отримали попередню модель, сплачуватимуть щомісячні внески, розраховані з ціною автомобіля, яка діяла на останньому Асигнаційному акті, коли така попередня модель присуджувалася, та буде відповідно змінюватися у процентному відношенні відповідно до ціни нової моделі. Таким чином, принцип розумності та добросовісності не тільки не порушено, а й закріплено в Угоді та додатках до неї. Щодо посилання позивача на обмеження прав споживача ст..16 Додатку №2 до Угоди Порядку повернення сплачених чистих внесків зазначив, що вказаною статтею встановлена приорітетність повернення коштів учасникам, які розірвали угоду у випадку настання непердбачених обставин, а саме - отримання інвалідності, смерть одного із подружжя, втрата робочого місця, що на думку відповідача, є гуманною черговістю повернення коштів. Крім того, такий порядок повернення коштів, був узгоджений сторонами в момент підписання Угоди. Крім того, ст..14 Додатку №2 до Угоди на ПрАТ «АІСЕ Україна» покладений позивачем обов'язок укласти від його імені договір страхування на умовах, викладених в ст..14 Додатку №2 до Угоди. На виконання цих умов ПрАТ «АІСЕ Україна» було укладено договір страхування. Таким чином, на думку відповідача, вимоги позивача не ґрунтуються на чинному законодавстві та укладеному договорі в зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи наявність відповідних заяв сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність на підставі доказів, наданих сторонами. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 27 серпня 2007 року між [PERSON] та ПрАТ «АІСЕ Україна» (на момент укладання угоди - ЗАТ «АІСЕ Україна») код ЗКПО 21691356 в особі спеціаліста по продажу Швец Олесі Олександрівни, діючої на підставі довіреності, укладено угоду за № 173973 про надання послуг, предметом якого є придбання автомобіля ВАЗ 210994 вартістю 39750,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією угоди з додатками. (а.с. 6-11) Відповідно до ст. 5 угоди, учасник системи зобов'язується одноразово сплатити вступний внесок в розмірі, передбаченому у Додатку №1 цієї Угоди. Плату за право на отримання автомобіля, для покриття витрат фірми, пов'язаних з передачею автомобіля учаснику, в розмірі, передбаченому у Додатку №1 до угоди. Щомісячно сплачувати повні внески, включаючи: чисті внески, частина повного внеску, за рахунок якої фірма здійснює оплату ціни автомобіля, та розмір якої визначається шляхом ділення ціни автомобіля на кількість внесків, зазначеному у графіку внеску, адміністративні витрати (плата за формування груп клієнтів системи та послуги фірми з організації діяльності Автоплану), страховий внесок. Згідно Додатку №1 до угоди вступний внесок складає 1431,00 грн., щомісячний внесок в % - 1,0, щомісячні адміністративні витрати в %+ПДВ 0,35, плата за право на отримання в %+ПДВ -3; щомісячний внесок в оплату страхового платежу в% - 0,065. Ціна автомобіля відповідно додатку №1 складає 39750,00 грн.(а.с.7) Позивач на підставі вищезазначеної угоди перерахував на користь відповідача 28476,29 грн., відповідно до наданих квитанцій. (а.с. 15-23) 29 листопада 2012 року позивачем було направлено відповідачеві лист про розірвання договору з вимогою повернути сплачені внески за ст.16 Правил функціонування Автоплану. Листом від 14 грудня 2012 року відповідач підтвердив розірвання, однак внески не було повернуто. В повідомленні зазначено, що угоду розірвано згідно ст.10 угоди та ст.16 Додатку №2, повернення сплачених внесків буде здійснено по закінченню графіку внесків групи згідно черговості п. 16.4 Правил функціонування Автоплану. (а.с. 14) Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За положенням пункту 16.2 статті 16 додатку №2 до Угоди: фірма здійснює повернення тільки чистих внесків, сплачених учасником, що розірвав угоду, у відповідності до ціни автомобіля, що діяла в останньому місяці існування групи, чисті внески в сумі 19161,72 грн. Графік внесків відповідно до Додатку №1 до Угоди складається зі 100 повних внесків. Протягом вересня 2007 року - червня 2010 року позивачем за угодою було сплачено 52 внески. Згідно "Термінології", визначеної в додатку № 2 до угоди вступний внесок - одноразовий платіж розмір якого складає зазначений в додатку № 1 відсоток від поточної ціни автомобіля, що вказана в цьому додатку, і який підлягає сплаті учасником системи в момент угоди. Вступний внесок є фіксованою сумою погоджених сторонами витрат, пов'язаних зі вступом учасника до системи «Автоплан». Сторони погодили обов'язок позивача сплатити вступний внесок при укладенні угоди в ст.5 Угоди. Згідно вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. У відповідності з ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Таким чином суд вважає, що укладена між сторонами Угода є видом цивільного договору, змістом договору є, власне ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати взяті на себе зобов'язання і тягне за собою виконання зобов'язань для кола осіб, що його підписали і, оскільки, підписуючи в межах чинного законодавства України цю угоду, учасник (позивач) добровільно погоджується на встановлення особливого порядку повернення чистих внесків, в разі розірвання укладеної угоди, беручи при цьому на себе відповідні зобов'язання. Відповідно до норм ст.ст.3, 12, 627, 653, 907 ЦК України, плата за вже надані послуги відшкодуванню не підлягає. В даному випадку відповідач виконав умови відповідно до Угоди: включив учасника до системи «Автоплану», сформував групу учасників для придбання автомобіля, тощо, тому підстав для повернення коштів, оплати адміністративних виплат немає. В даний час позивач просить суд визнати дану угоду недійсною, посилаючись на те, що відповідно до положення ст.11 «Правил функціонування авто плану», відповідач жодним чином не гарантує його виконання, ані обумовленій в угоді вартості автомобіля, ані в отриманні саме тієї марки (моделі) автомобіля, у разі зміни обставин (збільшення вартості автомобіля) увесь тягар покладається на позивача, а при укладенні угоди він розраховував саме на вартість, певну марку та модель автомобіля, що порушує положення ст.509 ЦК України, з чим суд не погоджується, оскільки, відповідно до ст.6 угоди «підписання Угоди, а також: Додатків до неї, є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст Угоди та додатків до неї». Сама угода та додаток № 2 до неї містять описання послуг, що надаються ПрАТ "АІСЕ Україна". Описання послуг приведено детально. Позивач свій підпис не оспорює, як і свою обізнаність з умовами угоди та додатків до неї. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 327 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.6 угоди №173973 від 27.08.2007р., підписання цієї угоди, а також додатків до неї, є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення. Умови та зміст угоди та додатків до неї. З моменту підписання цієї угоди громадянин/юридична особа набуває статусу учасника системи. Також, за ч. 3 ст.11 угоди № 173973 від 27.08.2007 р. учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ПрАТ «АІСЕ Україна», уважно прочитав та зрозумів угоду та всі додатки до неї, отримав один примірник угоди та додаток № 1, додаток № 2 до неї, що засвідчує своїм підписом. Отже, укладаючи угоду, позивач знав про її умови, в тому числі про наслідки зміни, припинення випуску або припинення продажу моделі автомобіля, зазначеного в угоді, передбачені ст.11 «Правил функціонування авто плану». З твердженнями позивача стосовно того, що відповідач покладає на третю особу сплату грошових коштів за страховий випадок, чим зменшує гарантії споживача в отриманні цих коштів та не відповідає вимогам п.17 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд не погоджується, оскільки положення вищезазначеної норми передбачає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідач не міг виконувати права та обов'язки страховика, оскільки за ч.1 ст.984 ЦК України, страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Відповідно до ч.2 ст.984 ЦК України, страхувальником може бути фізична або юридична особа. Згідно ч.1 ст.985 ЦК України, страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Позивач, підписавши спірну угоду, тим самим дав свою згоду на укладення договору страхування між відповідачем та Страховою компанією на його користь. Позивач, посилаючись на те, що механізм повернення грошових коштів учаснику системи, передбачений ст.16 угоди, порушує рівність споживачів як учасників системи, обмежує їхні права саме як споживачів, належних доказів не надав. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Належних доказів щодо недійсності Угоди позивачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання угоди № 173973 від 27.08.2007 р. недійсною, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги про стягнення коштів в розмірі 28476,29 грн., сплачених позивачем відповідно до спірної угоди, то вона також не може бути задоволена, оскільки про повернення коштів позивачем ведеться мова, як про застосування наслідків недійсності правочину. Сплив строку позовної давності як підстава для відмови у позові, яку просить застосувати представник відповідача, не може бути прийнята судом, так як відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно спірної угоди перебіг позовної давності починається з дня її підписання, а саме: з 27.08.2007 року, та триває протягом всього періоду виплат, під час яких позивач міг довідатися про порушення своїх прав, передбачених графіком внесків у додатку №1 спірної угоди, а саме: 100 внесків. Як вбачається із матеріалів справи, про порушення свого права позивач він дізнався в червні 2010 року, після сплати 52 внеску, а до суду з позовною заявою звернувся в квітні 2013 року. Отже трирічний строк позовної давності ще не сплинув. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не вбачається. А тому,

Outcome: dismissed