Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 13.10.2011 року позивач був обраний по конкурсу вченою радою ВТЕІ КНТЕУ на посаду доцента кафедри психології, соціології і права. 14.10.2011 року у позивача закінчився строк дії трудового договору №606 від 01.09.2011 року, укладеного на підставі рішення суду про поновлення на посаді доцента на 0,5 ставки, а відповідно до довідки ВТЕІ КНТЕУ з 15.10.2011 року [PERSON], було призначено навчальне навантаження на 1,0 ставки, проте за період з 29.12.2011 року по 16.01.2012 року позивачем не в повному обсязі виплачено заробітну плату, а саме не враховано лист непрацездатності №312528 за період з 29.12.2011 року по 16.01.2012 року та неоплачено вимушений прогул в листопад 2011 року. Тому позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. 13.01.2016 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість з невиплаченої заробітної плати 4089,29 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати 266802,14 грн., індексацію 1290,02 грн., компенсацію - 3031,10 грн, відшкодувати моральну шкоду стягнувши 100000 грн., а всього 375209,58 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.03.2016 року визначено межі судового розгляду та факти, що підлягають встановленню в судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні підтримав всі позовні вимоги і ті, що визначені в ухвалі попереднього судового засісідання від 09.03.2016 року і ті, що є предметом провадження у іншому скаладі суду першої іінстанції, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та уточнених заявах. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені в запереченнях. Додатково суду пояснив, що обставини які позивач ставить в обґрунтування своїх позовних вимог вже були досліджені при розгляді інших справ між сторонами. Також, заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі відповідно до посадового окладу та кількості відпрацьованих днів. Позивач не подавав лікарняний лист для оплати, отримав повністю всю заробітну плату за місяць, оскільки в інституті були канікули, заняття не проводились. Предчтаник просив застосувати до вимог позивача строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав та законних інтересів позивач дізнався ще 15.10.2012 року, в звернувся до суду лише 27.11.2015 року. Свідок [PERSON], суду пояснила, що лікарняний лист [PERSON] за період з 29.12.2011 року по 16.01.2012 до бухгалтерії не надходив і виплати по ньому не проводились. В вказаний період були канікули. Згідно табеля, [PERSON] була виплачено повний заробіток за вказаний період. Відміток про його відсутність не було. Згідно зі ст. 35 Закону №2240, виплата, яку працівник отримує на підставі листка непрацездатності, розбивається на дві частини. Перші п'ять днів тимчасової непрацездатності оплачує роботодавець власним коштом. На решту днів тимчасової непрацездатності допомога виплачується з коштів фонду державного соціального страхування. Якого саме фонду - залежить від характеру тимчасової непрацездатності, про що робиться позначка у листку непрацездатності. [PERSON] чорнобилець, можливі підвищені виплати. Актом ревізії Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 16.07.2012 року № 03-13/15 порушень не виявлено. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, суд вважає, що позов слід залишити без задоволення з таких підстав. Судом досліджено докази наявні в матеріалах справи: -Виписка з історії хвороби № 2802, видана гр.. [PERSON], в тім що [PERSON], знаходився у Вінницькому обласному диспансері радіаційного захисту населення у неврологічному відділенні з 29.12.2011 року по 16.01.2012 року, що підтверджується листком непрацездатності (на а.с. 3-4, т.2 а.с. 32-34); -Особиста картка працівника - [PERSON], (а.с. 4-5) -Табель за листопад 2011 рок, в якому зазначено, що [PERSON], у листопаді був на лікарняному (на а.с. 5 зворотня сторона); -Розрахунок нарахованої заробітної плати [PERSON], за період з 01.09.2011 року по 15.10.2012 року, відповідно до якого лікарняні за листопад 2011 року в розмірі 944 грн., були нараховані позивачу у грудні 2011 року (а.с. 6-7, т.2 а.с.14); -копія журналу реєстрації лікарняних листків співробітників Вінницького торговельно-економічного інституту Київського національного торговельно-економічного університету за 2012 рік, з якого прослідковується, що [PERSON], у 2012 році на лікарняному не перебував (на а.с. 27-28); -довідка Вінницького торговельно-економічного інституту Київського національного торговельно-економічного університету №01.01-44/197 від 27.02.2015 року, відповідно до якої станом на 27.02.2015 року в облікових даних заборгованості по виплаті заробітної плати перед [PERSON], не рахується; за період з 15.10.2012 року [PERSON], жодного разу не звертався до інституту з заявою про наявність заборгованості перед ним із виплати заробітної плати (на а.с. 29); -копія заяви [PERSON], від 14.10.2011 року про призначення на посаду доцента кафедри психології соціології та права ВТЕІ КНТЕУ та наказ №404-к від 14.10.2011 року (на а.с. 45-46, т.2 а.с. 27); -строковий трудовий договір №769 від 15.10.2011 року, укладений між [PERSON] та ВТЕІ КНТЕУ, відповідно до якого [PERSON], прийнятий на посаду з 15.10.2011 року по 14.10.2012 року (на а.с. 47); -копія наказу ВТЕІ КНТЕУ № 340-к про звільнення [PERSON] з роботи і проведення розрахунку (на а.с. 48); -копія довідки про доходи [PERSON], з розгорнутим розрахунком нарахованої заробітної плати за період з 01.09.2011 року по 15.10.2012 року (на а.с. 49-50); -копія рішення Замостянського районного суду м.Вінниці ві 28.12.2011 року у справі № 2-2762/11, відповідно до якого у позові [PERSON] до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про скасування наказу про відсторонення, виплати коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено (на а.с. 51-52); -акт ревізії Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці від 30.03.2012 року №135, згідно якого порушень не встановлено (на а.с. 54-58, 63-74); -акт ревізії Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 16.07.2012 року № 03-13/15, відповідно о якого порушень не виявлено (на а.с. 59-62) -наказ ВТЕІ КНТЕУ № 350-к про відсторонення [PERSON], від виконання обов'язків доцента (на а.с. 116); -копії листків непрацездатності [PERSON], (на а.с. 133-135); -копія рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року, відповідно до якого в задоволенні позову [PERSON], про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено. Вказане рішення залишено без змін на підставі ухвали Апеляційнного суду Вінницької області та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (на а.с. 136-141) -постанова старшого слідчого ВР ЗЛКР СВ Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 20.03.2014 року, згідно якої кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013010010000495 від 17.11.2013 року (на підставі письмової заяви [PERSON], відповідно до якої «у вересні 2012 року [PERSON], дізнався про існування наказу № 404 від 14.10.2011 року, згідно якого його було прийнято на роботу за трудовим договором №760 від 15.10.2011 року та призначено оклад доцента, однак він жодного договору не підписував та вважає його підробленим») було закрите у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України (на а.с. 142-146) -рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.04.2015 року у справі № 127/2284/15-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.05.2015 року та відповідно до якого у задоволенні позову [PERSON], про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, індексації, компенсації та моральної шкоди відмовлено (на а.с. 153-156); -довідка про доходи [PERSON], №01.01-44/196, видана Київським національним торговельно-економічним університетом в особі Вінницького торговельно-економічного інституту (т.2 а.с. 13); Вказані докази суд вважає належними, допустимими та приймає їх. Із досліджених доказів судом встановлено наступні факти та належні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, зокрема із матеріалів справи та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року, що 13.10.2011 року позивач був обраний по конкурсу вченою радою ВТЕІ КНТЕУ на посаду доцента кафедри психології, соціології і права. 14.10.2011 року у позивача закінчився строк дії трудового договору №606 від 01.09.2011 року, укладеного на підставі рішення суду про поновлення на посаді доцента на 0,5 ставки та з 15.10.2011 року [PERSON], було призначено навчальне навантаження на 1,0 ставки. Також, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2013 року було встановлено, що відповідно до наказу ВТЕІ КНТЕУ № 404-к від 14.10.2011 року [PERSON], було призначено на посаду доцента кафедри психології, соціології та права за строковим трудовим договором з 15.10.2011 року по 14.10.2012 року. Також, між сторонами 15.10.2011 року було укладено строковий трудовий договір № 760 (а.с. 136-141). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У своїй позовній заяві позивач просив виплати йому кошти за листком непрацездатності № 312528, мотивуючи це тим, що він перебував на лікуванні в умовах стаціонару з 29.12.2011 року, проте кошти за вказаним лікарняним листом йому виплачені не були. Так, із виписки з історії хвороби № 2802, виданої гр. [PERSON], вбачається що [PERSON], знаходився у Вінницькому обласному диспансері радіаційного захисту населення у неврологічному відділенні з 29.12.2011 року по 16.01.2012 року, що підтверджується листком непрацездатності (на а.с. 3-4). Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку у ВТЕІ КНТЕУ та встановленого порядку кожний працівник в разі хвороби зобов'язаний повідомити свого безпосереднього керівника. По завершенню лікування листок непрацездатності (працівник, який хворів) надається до відділу кадрів ВТЕІ КНТЕУ для відповідного оформлення та наступної передачі у бухгалтерську службу для проведення нарахувань і оплати лікарняних. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18.01.2001 № 2240-III, підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Районні, міжрайонні, міські виконавчі дирекції відділень Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Частиною 5 статті 32 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», передбачено, що матеріальне забезпечення виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім'ї, який перебуває на її утриманні. Відновлення працездатності позивача [PERSON] відбулось після закриття листка непрацездатності (16.01.2012 року), а за виплатою лікарняних він звернувся (27.11.2015 року - дата реєстрації позовної заяви до суду на а.с. 1) тобто пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності. Надання позивачем до матеріалів справи копії лікарняного листа серії АВУ № 312538 ( на а.с. 4) свідчить про наявність вказаного лікарняного листа у позивача та про те, що він не надавався позивачем адміністратції відповідача для нарахування соціальних виплат по ньому. Крім того, із копії журналу реєстрації лікарняних листків співробітників Вінницького торговельно-економічного інституту Київського національного торговельно-економічного університету за 2012 рік, прослідковується, що [PERSON], у 2012 році на лікарняному не перебував (а.с. 27-28). Таким чином, згідно чинного законодавства листок непрацездатності № 312528 з 29.12.2011р. по 16.01.2012р. не підлягає оплаті та вимоги в цій частині як індексація і компенсація втрачених коштів до задоволення не підлягають. Що ж стосуєтьсяі нших вимог позивача, то суд посилається на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2016 року якою скасовано ухвалу Вінницького міського сулду Вінницької області від 12.05.2016 року про закриття провадження в частині позовних вимог. Суд зазанчає, що справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду і вказана чатина позовних вимог [PERSON] на разі перебуває у провадженні іншого складу суду. Щодо позовних вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, то, слід зазначити що, відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна тощо. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Позивач у своєї позовної заяві не зазначив, якими неправомірними діями чи бездіяльністю йому завдано моральної шкоди, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та яким доказами це підтверджується. Із наданих суду копій медичних довідок та виписок із медичної карти амбулаторного хворого (а.с. а.с. 3-4, т.2 а.с. 32-34) не можливо встановити причинний зв'язок між будь-якими діями відповідача та наслідками щодо погіршення стану здоров'я позивача. Також позивач не надав суду доказів та не зміг пояснити з яких міркувань виходив встановлюючи розмір моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. Тому, суд, зважаючи на те, що позивачу заробітна плата була виплачена в повному обсязі, його права не порушені, дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., задоволенню не підлягають. Жодних доказів того, що права позивача [PERSON] порушені відповідачем, ним не надані. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Крім того, суд погоджується із твердженням представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач дізнався про порушення свого права після звільнення та одержання копії наказу про звільнення, а саме ще 15.10.2012 року, а звернувся до суду лише 27.11.2015 року. Також, суд звертає увагу, що посилання щодо застосування строку позовної давності містяться також в рішенні Апеляційного суду Вінницької області за апеляційною скаргою [PERSON], на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2016 року у справі № 127/17370/15-ц за позовом [PERSON], до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про визнання трудового договору та наказу недійсними, визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (т.2 а.с. 71-76). Так, у вказаному рішенні зазначено, що початок перебігу строку звернення до суду законодавець пов'язує з одним з моментів: або з дня, коли особа дізналась про порушення своїх прав, або ж, якщо особа не знала, але з певної дати повинна була про це дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Судова колегія звертає увагу на те, що позивачу було достовірно відомо про існуючі між ним та відповідачем правовідносини і укладені договори, в тому числі і укладення строкового трудового договору №760 від 15.10.2011 року, дія якого закінчилась 14.10.2012 року, у зв'язку з чим було видано наказ №340к від 15.10.2012 року про звільнення з роботи, однак із позовною заявою [PERSON], звернувся в суд лише у липні 2015 року, чим було порушено вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строку звернення. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. На підставі вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed