Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач в позовній заяві просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь три проценти річних від простроченої суми в розмірі 787,70 грн. відповідно ст. 625 ЦК України та втрати від інфляції 12943,91 грн., а також судові витрати в сумі 487,20 грн.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідно до рішення Жмеринського міськрайонного суду від 02.03.2015 року по справі №130/203/15-ц з відповідача стягнуто 27000 грн. суму боргу за договорами позики, 5107,90 грн. інфляційних витрат, 546,99 грн. три проценти річних від простроченої суми та 243,60 грн. судового збору. 13.03.2015 року вищезазначеного рішення суду набрало законної сили, 23.03.2015 року відкрито виконавче провадження. Не зважаючи на це, відповідач борг не сплатила, а тому грошове зобов'язання не виконано. За відсутністю інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Позивач в судове засідання не з'явилася. Подала заяву, в якій просила розглянути дану справу у її відсутність, повністю підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо винесення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судові повістки, які направлялись судом на адресу, яка вказана в позовній заяві повернулись до суду з відмітками "за закінченням терміну зберігання" (а.с.34) та "не проживає" (а.с.36). Крім цього, відповідача було викликано в судове засідання, шляхом направлення повідомлення на робоче місце відповідача (а.с.40). На підставі вищевикладеного суд вважає, що судові виклики відповідачу [PERSON] у судове засідання були вручені належним чином. Відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - відділу державної виконавчої служби Жмеринського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Відповідно до рішення Жмеринського міськрайонного суду від 02.03.2015 року по справі №130/203/15-ц з відповідача стягнуто 27000 грн. суму боргу за договорами позики, 5107,90 грн. інфляційних витрат, 546,99 грн. три проценти річних від простроченої суми та 243,60 грн. судового збору. 13.03.2015 року вищезазначеного рішення суду набрало законної сили (а.с.8-9). 23.03.2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню даного рішення (а.с.11). Борг за рішенням суду на загальну суму 32898,49 грн. утримується із заробітної плати відповідача [PERSON] з травня 2015 року (а.с.10). Відповідно до розрахунків позивача інфляційні витрати з лютого по квітень 2015 року становлять 10858,65 грн.; за травень 2015 року 950,91 грн.; за червень 2015 року 173,71 грн.; за вересень 2015 року 960,64 грн.(а.с.12-16). Розрахунок процентів за користування грошовими коштами з березня по квітень 2015 року становить 159,54 грн.; за травень 2015 року 110,13 грн.; за червень 2015 року 107,08 грн.; за липень 2015 року 109,89 грн.; за серпень 2015 року 108,17 грн.; за вересень 2015 року 102,99 грн.; за жовтень 2015 року 89,90 грн.(а.с.17-23). Відповідно до ст.509 ЦК України між сторонами виникло зобовязання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обовязку. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, зокрема, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно ст.10 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обовязок доказування передбачений також і ст.60 ЦПК України. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, також є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 23 січня 2012 року по справі №3-142гс11 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Враховуючи те, що чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, висновок суду касаційної інстанції про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є обґрунтованим. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved