Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернувся із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 95785,75 грн. за кредитним договором № б/н від 26.04.2010 р., яка складається із наступного: 7766,93 грн. заборгованість за кредитом; 79452,20 заборгованість по процентам за користування кредитом; 3529.20 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. та 4537,42 грн. штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та привал надання банківських послуг. Також, позивач просив вирішити питання про судові витрати та в разі неявки в судове засідання відповідача, вказував у позовній заяві, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку. У поданих суду письмових поясненнях представника позивача представник позивача зазначав, що форма кредитного договору між банком і відповідачем як клієнтом була дотримана, адже правила та умови надання банківських послуг є публічною офертою, до яких приєднався відповідач отримуючи кредитну картку, підписавши відповідну заяву на надання кредиту. Вказував, що строк позовної давності не пропущений банком, оскільки картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, а отже строк перевипущеної картки 5168755359712748 до останнього дня 10.2017 року, тобто строк повернення кредиту в повному обсязі спливає 31.10.2017 року. Переконував, що стороною відповідача не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, відповідач до цього часу не звертався до банку із заявами про припинення дії договору та з ініціативи Банку договір не припинив дію. а тому вважав, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначав, що банк стягує з нього заборгованість за 9 років, при тому, що вже роки він не користувався карткою та кредитом. Також вказує, що йому впродавж цього тривалого часу банком не було повідомлено про існуючу заборгованість, не було направлено жодного письмового повідомлення, жодної вимоги про невиконання зобовязання за договором. Вказував, що з розрахунку заборгованості чітко простежується те, що сааме з 27 квітня 2014 року почалась прострочена заборгованість, тобто строк позовної давності у позивача на задоволення позовних вимог сплив ще 27 березня 2017 року. Просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник позивача будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи не прибув, проте згідно письмового клопотання зазначив, що розгляд справи можливий за його відсутноті, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити. Відповідач будучи належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явився, клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надіслав. Суд, вважає можливим розгляд справи провести у відсутності представника позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача виходячи з такого. Відповідно до укладеного договору № б/н від 26.04.2010 року [PERSON], отримав кредит у розмірі 8000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 26.04.2010 року Відповідачем було підписано Анкету - Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній Анкеті-Заяві від 26.04.2010 року зазначено, що підписавши цю заяву. Відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено що Відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання. Згідно до анкети-заяви Відповідач зобовязався в подальшому знайомитися зі змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку на сайті www.privatbank.ua Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов'язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Отже, враховуючи вищевикладене,анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Крім того, в матеріалах справи наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна 30 днів пільгового періоду з викладенням всіх істотних умов, тобто містить тарифи. Зазначена довідка підписана особисто відповідачем 26.04.2010 року, що ще раз підтверджує обізнаність відповідача з усіма умовами укладеного кредитного договору та приєднання до них. Тобто, в даному випадку зміст договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та кредитну картку Універсальна. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" додав до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи з якими було ознайомлено Відповідача, додатково надається наказ про затвердження Умов та правил. В силу вимог ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладено обов'язок доведення того факту, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, не отримував кредитний ліміт чи не підписував кредитний договір, за невиконання умов якогодо нього предявлено позов. Таким чином, погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняв умови договору та погодився з ними. На виконання умов кредитного договору відповідачу була видана кредитна картка № 4149437411184821, що підтверджується довідкою про видані картки. В подальшому картка перевипускалась, остання картка 51687553559712748 була перевипущена 22.11.2013 року. Відповідачу було достайменно відомо про строк дії кредитної карти, оскільки дана інформація нанесена безпосередньо на поверхні кредитної карти. Крім того, чітко прослідковується, що відповідач вже 30.04.2010 року отримував кредитні кошти через банкомат. Тобто відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором . Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки Відповідача баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції). Крім того, банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов'язань: копія кредитного договору; розрахунок заборгованості; копія паспорта Відповідача, за яким був оформлений кредитний договір. Між тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 розяснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Як зазначено у позовній заяві, та відповідно до тарифів банку і правил користування платіжною карткою Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». При цьому, позивач просить суд у своїх позовних вимогах стягнути із відповідача 79452,20 грн. заборгованості по процентах саме за користування кредитом, про що чітко зазначено у позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки у заявлених позивачем позовних вимогах у позовній заяві чітко зазначено, що заборгованість за кредитом складає 7766,93 грн. та 79452,20 грн- заборгованість по процентам, яка і не оспорювалась сторонами, то вирішуючи цю справу в межах заявлених вимог, з огляду на вищеприведене, відповідно до змісту ч.1 ст.1054 ЦК України та приведених у позовній заяві і наданих разом з нею Умов і правил надання банківських послуг, виконуючи вимоги п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. №14, та враховуючи, що клопотань про призначення судово-економічної експертизи від жодної із сторін не було заявлено, що не позбавляє суд можливості і необхідності навести свої відповідні розрахунки, перевіривши доводи позовної заяви, суд при перевірці наданих сторонами розрахунків та оцінці позовних вимог по стягненню процентів констатує, що вищезазначені відсоткові ставки процентів є річними ставками, вони нараховуються на суму наданого кредиту, які не повернув, а отже якою користувався відповідач, і іншого правового механізму за змістом ч.1 ст.1054 ЦК України та з огляду на зміст позовної заяви не вбачається. Позивач у позовних вимогах просить суд стягнути 3529,20 грн. як «заборгованість за пенею та комісією». При цьому, в наданому позивачем розрахунку заборгованості ця сума значиться в графі «Сума комісії та пені». В графі розрахунку заборгованості ця сума пойменова як «Ставка пені», і в графі значиться «0,00», із чого слідує що пеня в цей період не нараховувалася, і за тим, із 01.11.2013 року слідує, що позивач нараховував пеню за період понад 3 роки і заявив її до стягнення у позовних вимогах. Між тим, згідно п.1 ч.2\~ст.258 ЦК України\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому, за змістом цих норм стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Відповідач зробив заяву про застосування строку позовної давності, зокрема, це зазначено у поданих суду письмових запереченнях проти позову. Представник позивача підписав позовну заяву, та, відповідно, звернувся до суду із позовом 10 травня 2017 р., а тому до стягнення із відповідача підлягає нарахована позивачем сума пені за період із 10.05.2016 р. по 10.05.2017 р. (по кінцеву дату заявленої у позові до стягнення заборгованості), тобто за 12 місяців, які передували зверненню позивача до суду із цим позовом. В розрахунку заборгованості відповідача, який надав позивач разом із позовною заявою, в графі «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» навпроти строки із датою «03.05.2016» значиться 2529,20. На кінець заявленого періоду (на 18.04.2017 р.) значиться - 3529,20 грн. Отже, ця нарахована сума пені в розмірі 2529,20 грн. до 03.05.2016 р. перебуває поза межами річного строку позовної давності для стягнення неустойки, про застосування якого заявив відповідач, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за пропуском строку звернення позивача до суду із позовом в цій частині. Як наслідок, до стягнення із відповідача підлягає 1000 грн. пені (3529,20 2529,20=1000). Щодо заявлених до стягнення сум штрафів в розмірах 500 грн. та 4537,42 грн, то суд при вирішенні цих позовних вимог приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 р. по справі № 6-2003цс15 висловив наступну обовязкову для застосування правову позицію: Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічні по суті висновки містяться і у постанові Верховного Суду України від 24.12.2013р. по справі № 3-37гс13. Позивач у позовній заяві обгрунтував заявлені ним до стягнення суми штрафів положення п.2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг. Згідно із цим пунктом Умов і правил надання банківських послуг в їх редакції, які надані позивачем в якості додатка до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог і містяться у матеріалах справи, штраф накладається при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, які передбачені договором, більш ніж на 30 днів. та штраф ще + 5 % від суми заборгованості. Тому, суд констатує, що попри застосування до відповідача і заявлення позивачем до стягнення нарахованої ним пені за кожен день прострочення грошового зобовязання, позивач, між тим, ще й додатково застосував і заявив до стягнення із відповідача штраф по суті за одне й те ж саме порушення за одне й те ж саме прострочення виконання одного й того ж самого зобовязання, однак застосовуючи ще й штраф, виходив при із тривалої кількості днів просточення, які, між тим, охоплені періодом нарахованої ним пені. Оскільки за ст.549 ЦК України штраф і пеня є різновидами однієї і тієї ж самої неустойки, то відповідно до норм ст.61 Конституції України, правових підстав для стягнення цих сум штрафу немає через неприпустимість подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення. Тому, в частині позовних вимог про стягнення штрафі слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже, всього до стягнення із відповідача підлягає 88219,13 грн. (7766,93 грн. заборгованість за кредитом + 79452,20 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом + 1000 грн. заборгованість за пенею). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав. Щодо покликань відповідача про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі з тих підстав, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення суми основного боргу і нарахованих процентів перебувають поза межами трьохрічного строку позовної давності , то суд не приймає до уваги ці доводи з таких підстав. Дійсно, за змістом цієї правової позиції, якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. При цьому, потрібно дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобовязання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки 5168755359712748 до останнього дня 10.2017 року, (довідка про видачу кредитних карт додається), а тому строк повернення кредиту в повному обсязі спливає 31.10.2017 року. Позивач же звернувся до суду з позовом 29.04.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Також суд звертає увагу, що в Постанові ВСУ від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16 на яку посилається відповідач висловлена аналогічна позиція, щодо строку виконання зобов'язань та плинності строків позовної давності: «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ПК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Відносно переривання строків позовної давності необхідно зазначити, що в даному випадку первісний строк позовної давності не пропущено, а отже навіть за відсутності підстав, які переривають строки позовної давності або неврахування їх судом підстав для застосування строків позовної давності немає. Умови та Правила не містять положень, що строк дії договору та строк дії картки це одне й те ж саме поняття та вони співпадають. Строк дії картки не припиняє строку дії договору. Таким чином, вважаємо, що строк погашення кредиту строком (терміном) дії картки не обмежується, а регламентується строком дії Договору. Строк дії договору чітко зазначений в п. 1.1.7.12 Умов, відповідно до якого договір діє на протязі 12 місяців з його підписання. Якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення від автоматично лонгується на такий же термін. За сукупним аналізом наведених вище положень Умов та Правил, Сторони дійшли згоди, що Кредитний договір лонгується необмежену кількість раз на кожні наступні 12 місяців з моменту його підписання, за умови якщо жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, оскільки картрахунок відкривається на невизначений строк. Відповідач до цього часу не звертався до банку із заявами про припинення дії Договору та з ініціативи Банку Договір не припинив дію. Після останньої дати, коли відповідач усвідомлював свій обовязок перед банком і здійснював його виконання три роки до дати звернення банку із цим позовом не минуло, а тому правових підстав застосовувати строк позовної давності в частині стягнення усієї суми основного боргу і нарахованих процентів з огляду на зміст правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-1457цс16 в цій справі підстав не виявлено. Також, пропорційно до задоволених позовних вимог (позивач просив стягнути 95785,75 грн., а стягнуто судом 88219,13 грн., що становить 92.1 % від заявлених вимог) із понесених позивачем судових витрат у виді сплаченого судового збору в розмірі 1600 грн. за подання позовної заяви підлягає до стягнення із відповідача 1473,60 грн., що відповідає 92.1% відсоткам понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed