Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення нікчемності заповіту, посилаючись на те, що 10 серпня 2014 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак було встановлено, що в реєстрі посвідчених заповітів зареєстрований заповіт, складений від імені [PERSON] та посвідчений секретарем Черленівської сільської ради від 18 серпня 2014 року на імя неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого, останній заповів її дітям все своє майно. Оскільки вказаний заповіт складений після смерті спадкодавця, нотаріус не може видати постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій, а тому вона позбавлена можливості захистити своє право на спадщину через суд. Просила встановити нікчемність заповіт складеного 18 серпня 2014 року від імені [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги. Представник органу опіки та піклування [PERSON], діючи в інтересах неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON], позов визнала. Представник Черленівської сільської ради та відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилися, надавши суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників позивачки та органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~та ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 10 серпня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії І-МИ № 134059 від 11 серпня 2014 року. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) 18 серпня 2014 року був зареєстрований заповіт складений від імені [PERSON] та посвідчений секретарем Черленівської сільської ради Новоселицького району. Згідно заповіту складеного 18 серпня 2014 року та посвідчений секретарем Черленівської сільської ради Новоселицького району, зареєстрованого в реєстрі за № 120, спадкодавець [PERSON] заповів неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] все своє майно, яке буде належати йому на день смерті. Із матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] вбачається, що 08 лютого 2017 року позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом від 17 квітня 2014 року. З довідки Черленівської сільської ради № 73 від 13 лютого 2017 року вбачається, що на час смерті спадкодавця [PERSON] 10 серпня 2014 року позивачка постійно проживала разом із ним, а тому суд приходить до висновку, що вона прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, у звязку із чим вправі оспорити заповіт складений від імені [PERSON] 18 серпня 2014 року. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Частиною 1 статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до положень ст.ст. 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. З положень ст.ст. 202, 1233 ЦК України слідує, що заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вимогами ст. 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Як вбачається з вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 37 Закону України "Про нотаріат" до нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів віднесено і посвідчення заповітів. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено, в тому числі, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що право на предявлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений із порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення, згідно частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Однак, у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (прийнята у часі після попередньої Постанови ) зазначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемності правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або про відмову у цьому. Як встановлено судом, 18 серпня 2014 року заповіт був складений та посвідчений від імені спадкодавця [PERSON] після його смерті, що виключає факт особистого підписання заповіту заповідачем. На даний час існування даного заповіту вказує на спір у справі між спадкоємцями та є перепоною для вчинення нотаріусом нотаріальних дій, у звязку із чим, даний заповіт слід визнати нікчемним. На підставі ст. 37 Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, ст.ст. 15, 202, 203, 215, 216, 1233-1234, 1235, 1236, 1247, 1251-1252, 1254, 1257 ЦК України, суд

Outcome: approved