Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень (а.с. 38-39) просить суд: 1. Визнати недостовірною інформацію, поширену в Інтернет-виданні «Кстати+» в статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06.03.2015р., зокрема «… сегодня ровно 6 лет как 6 марта 2009 года работники Днепровского СО Днепродзержинского ГУ ГУМВД в Днепропетровской области [PERSON] и [PERSON] по указанию начальника СО [PERSON] провели незаконный обыск моей квартиры»; - «… прошу вас внести сведения, изложенные мной в данном заявлении о совершенном преступлении против моей собственности в отношении работников милиции [PERSON], [PERSON] и [PERSON]М.»; 2. Визнати недостовірною інформацію, поширену в Інтернет-виданні «dndz.tv» під статтею «Повтороное ограбление автозаправки в Днепродзержинске» від 19.03.2015р., зокрема про те, що: «… если ментам [PERSON] и [PERSON] под руководством [PERSON] можно грабить квартиры, то почему другим нельзя грабить заправки, может это сам [PERSON] и ограбил для количества открытых производств»; 3. Визнати недостовірною інформацію, поширену в Інтернет-виданні «dndz.tv» під статтею «Разбой на автозаправке Днепродзержинска» від 16.03.2015р., зокрема про те, що: «… фото похоже на зам начальника ГУ милиции [PERSON], тем более, что у него есть опыт по кражам, 13.03.2015г. СУ областной прокуратуры начато досудебное следствие по краже моей квартиры «оборотнями в погонах» [PERSON], [PERSON], [PERSON]»; 4. Стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.; 5. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, він є працівником правоохоронних органів, і, недостовірна інформація, джерелом якої є відповідач, негативно вплинула на його ділову репутацію, а також порочить його честь та гідність, що, в свою чергу, завдає йому також і моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов свого довірителя у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, суду зазначив, що, під час розгляду справи Інтернет-видання «Кстати+» спростувало та визнало недостовірною і негативною інформацію, поширену «Кстати+» 06.03.2015р. На підставі зазначеного саме відповідач [PERSON], як джерело недостовірної інформації, є особою, яка завдала шкоди позивачу шляхом розповсюдження недостовірної інформації відносно позивача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, та, надавши суду письмові заперечення на позов, суду зазначила, що, 06.03.2015р. вона дійсно звернулась до прокурора Дніпропетровської області із заявою щодо перевищення службових повноважень працівниками СУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON], [PERSON], [PERSON] Разом з цим, вона не є належним відповідачем у даній цивільній справі, оскільки не має ніякого відношення до публікацій зазначених позивачем статей, висловлення в яких, між іншим, є чиїмось припущеннями та оціночними судженнями. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що, він є власником Інтернет-видання «Кстати+», і саме він є автором статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06.03.2015р., у якій він особисто зазначив, що, «экс-преподаватель Днепродзержинського государственного технического университета [PERSON] обвиняет милицию нашего города в воровстве». Крім того, саме він, на прохання відповідача виклав у вказаній статті текст звернення [PERSON], направленого на адресу прокурора Дніпропетровської області. Вислухавши представника позивача, відповідача, пояснення свідка, вивчивши матеріали справи та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Водночас, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 06.03.2015р. Інтернет-видання «Кстати+» в статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» поширило інформацію, яку позивач вважає недостовірною та негативною, зокрема «… сегодня ровно 6 лет как 6 марта 2009 года работники Днепровского СО Днепродзержинского ГУ ГУМВД в Днепропетровской области [PERSON] и [PERSON] по указанию начальника СО [PERSON] провели незаконный обыск моей квартиры», а також «… прошу вас внести сведения, изложенные мной в данном заявлении о совершенном преступлении против моей собственности в отношении работников милиции [PERSON], [PERSON] и [PERSON]М.». Крім того, 16.03.2015р. на веб-сайті «dndz.tv» під статтею «Разбой на автозаправке Днепродзержинска» було надано коментар користувачем «Надежда», у якому зазначено : «… фото похоже на зам начальника ГУ милиции [PERSON], тем более, что у него есть опыт по кражам, 13.03.2015 года СУ областной прокуратуры начато досудебное следствие по краже моей квартиры «оборотнями в погонах» [PERSON], [PERSON], [PERSON]». Інформацію, викладену у вищевказаному коментарі користувача «Надежда», позивач вважає недостовірною та такою, яка була поширена відповідачем [PERSON] Крім того, 19.03.2015р. на веб-сайті «dndz.tv» під статтею «Повторное ограбление автозаправки в Днепродзержинске» було надано коментар користувачем «Надежда», у якому зазначено: «… если ментам [PERSON] и [PERSON] под руководством [PERSON] можно грабить квартиры, то почему другим нельзя грабить заправки, может это сам [PERSON] и ограбил для количества открытых производств?». Інформацію, викладену у вищевказаному коментарі користувача «Надежда», позивач вважає недостовірною та такою, яка була поширена відповідачем [PERSON] Згідно ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно роз'яснень, наданих у п.9 Постанови Верховного суду України N 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Згідно роз'яснень, наданих у п.12 вищевказаної Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Згідно роз'яснень, наданих у п.13 вищевказаної Постанови, відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК. Згідно роз'яснень, наданих у п.18 вищевказаної Постанови, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як встановлено судом в ході розгляду справи, на підтвердження факту поширення відповідачем інформації 16.03.2015р. та 19.03.2015р. на веб-сайті «dndz.tv», позивач належних та допустимих доказів суду не надав. Водночас, в судовому засіданні представник позивача суду зазначив, що, при визначенні автора вищевказаної інформації, позивач керувався здоровим глуздом. Дослідивши, таким чином, письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що, матеріали справи не містять доказу, підтверджуючого факт причетності відповідача до веб-сайту мережі Інтернет «dndz.tv». Крім того, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, та, оцінивши їх у сукупності з поясненнями свідка [PERSON], суд дійшов висновку, що, відповідач не несе відповідальності за поширення інформації у статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06.03.2015р., оскільки відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Крім того, як зазначає позивач у позові, він є працівником правоохоронних органів, і, поширена відносно нього вищевказана інформація порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Разом з цим, у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) N 8-рп/2003 від 10.04.2003р., Конституційний Суд України дійшов висновку, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас, право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до роз'яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (п.п. 18, 19, 21) позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, або оціночним судженням. Згідно ч.2 ст. ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При цьому, згідно ч.1 ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є основною складовою права, захищеного ст. 10 Конвенції. Свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів, публічних осіб і сформувати свій погляд на них. Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, публічної особи, а не приватної особи. На відміну від останньої публічній особі неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вищезгадані висловлювання, висловлені автором статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06.03.2015р., є саме судженнями автора, а не його твердженнями. Таким чином, дослідивши у сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, так як обставини, на які позивач посилається, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Враховуючи, також, що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд, з урахуванням положення ст.88 ЦПК України, вважає також за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed