Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивач через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити строк звернення до суду у зв'язку з поважністю його пропуску, визнати незаконними накази ректора Приватного вищого навчального закладу Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту №3/115 від 28.12.2005р., №3/21 від 30.01.2006р., №4/27 від30.01.2006р., змінити формулювання причин звільнення та стягнути заробітну плату, посилаючись на те, що позивач [PERSON], згідно наказу №3/108 від 30.11.2005 року був прийнятий з 01.12.2005 р. до Приватного вищого навчального закладу Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту за контрактом на посаду доцента кафедри на 1 ставку з призначенням [PERSON] завідуючим кафедри з доплатою, з випробувальним строком 3 місяці. Згідно наказу ректора від 28.12.2005р. №3/115 його було звільнено від виконання обов'язків завідувача кафедри з 28.12.2005р. та зменшено навантаження до 0,9 ставки, знято набдавку, тобто в односторонньому порядку змінено умови трудового договору. Відповідач, в порушення вимог ст. 32 КЗпП України, не повідомив [PERSON] за два місяці про істотну зміну умов праці щодо розміру оплати праці, тому мав виплачувати заробітну плату, встановлену в наказі про прийняття на роботу №3/108 від 30.11.2005р. Наприкінці січня 2006 року [PERSON] подав заяву про звільнення. Наказом ректора від 30.01.2006р. №3/21 [PERSON] було звільнено за власним бажанням - ст. 38 КЗпП України з 31.12.2006 року. Позивач просить визнати даний наказ незаконним та змінити формулювання причин звільнення посилаючись на те, що [PERSON] був прийнятий на роботу за контрактом, який є строковим трудовим договором, тому його необхідно було звільнити за ст. 39 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та трудового договору. Крім того, після звільнення позивача, згідно наказу ректора №4/27 від 30.01.2006 року [PERSON] мало бути оплачено 9 днів невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час, замість 11,2 днів невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час, розрахованих відповідно до Порядку надання щорічної основної відпустки керівникам, педагогічним, науково-педагогічним праціникам освіти та науковим працівникам. Представник позивача [PERSON] як на поважну причину пропуску строку звернення до суду з вимогами про визнання наказів незаконними посилається на визнання неподаним та повернення Московським районним судом м.Харкова первісного позову позивача про визнання наказів №3/115 від 28.12.2005р. та № 3/21 від 30.01.2006р. незаконними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також зазначив, що винесені судові рішення про відмову позивачу в позові вважає нікчемними, оскільки вони містять суперечливі висновки. Представник відповідача Тютюнник О.А. в судове засідання не з'явилась, надала письмові заперечення в яких зазначила, що після свого звільнення [PERSON] неодноразово звертався до суду з позовами до Інституту. Є рішення судів, що дають підстави для відмови в даному позові. Вимоги щодо розміру заробітної плати позивача, правильності проведених нарахувань та остаточного розрахунку неодноразово досліджувалось в суді і жодного разу позовні вимоги позивача не були задоволені. Судами не було встановлено порушень трудового законодавства та прав позивача з боку відповідача. Компенсація при звільненні за невикористану відпустку була розрахована та виплачена за 11,7 календарних днів, таким чином наказ № 4/27 від 30.01.2006 р. не порушив прав та інтересів позивача. Крім того, відповідно до ст. 233 КЗпП України позивачем пропущено строк позовної давності щодо визнання незаконним наказу № 4/27 від 30.01.2006 р. без поважних причин. Представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до вимог про визнання незаконним наказу №4/27 від 30.01.2006р. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] наказом №3/108-а від 30.11.2005 року був прийнятий на роботу з 01.12.2005 року до ПВНЗ Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту на посаду доцента кафедри "Інформаційних систем та технологій і економічної кібернетики", та призначений завідуючим кафедри з "Інформаційних систем та технологій і економічної кібернетики". Так, рішенням Московського районного суду м.Харкова від 15.11.2007р. було відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним звільнення та відшкодування моральної шкоди. Рішення від 15.11.2007 року залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.01.2008 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 16.11.2007 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішення від 16.11.2007 року залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.01.2008 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02.07.2009 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення від 02.07.2009 року залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.08.2009 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26.11.2009 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення від 26.11.2009 року залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01.04.2010 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05.10.2010 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення від 05.10.2010 року залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.12.2010 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 17.09.2013 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення набрало законної сили. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 17.09.2013 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення набрало законної сили. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 08.11.2013 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення набрало законної сили. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 19.02.2014 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення набрало законної сили. Згідно з вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факти, встановлені вищезазначеними рішеннями суду не підлягають доказуванню у даній справі. Позивач, як на підставу визнання наказу №4/27 від 30.01.2006р. незаконним, посилається лише на проведення з ним розрахунку за 9 днів невикористаної відпустки, замість 11,2 днів, що спростовується рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 08.11.2013 року, в якому встановлено, що розрахунок з позвачем проведено повністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що дана вимога позивача є необґрунтованою. Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ніяких доказів на підтвердження позовних вимог позивач суду не надав, надані відповідачем докази не спростував. Посилання представника позивача на те, що вказані рішення є нікчемними, суд до ваги не приймає, оскільки відповідно до. ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що слід відмовити в задоволенні позову по суті заявлених вимог у повному обсязі, право позивача не було порушено, а тому відсутні підстави і для задоволення заяви про поновлення строку для звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed