Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що 02 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001583 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор: МТЗ 82.1, вартість предмету - 490 000,00 грн. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Представником відповідача було надано позивачу рахунок, до сплати в розмірі 49 000,00 грн., вказуючи на те, що ця сума це аванс і після сплати позивачеві буде представлено предмет лізінгу та всю інформацію по технічним характеристикам, який після сплати всієї суми мав перейти до позивача у власність. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 49 000,00грн. з зазначенням призначення платежу за товар згідно договору № 001583, але виконання договору відповідачем не відбулось. Після чого, позивач звернувся в офіс лізингової компанії за отриманням конкретної інформації про технічні характеристики предмету лізингу, однак представник компанії пояснив, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена ним сума є комісією за організацію та оформлення договору. Позивач зазначає що, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Окрім того, як вбачається з договору - він не містить жодних умов, які б безсумнівно передбачали захист прав та інтересів позивача у разі не отримання ним бажаної послуги і не містять жодних гарантій позивачу на придбання відповідачем предмета лізингу. Також позивач вважає п. 12.1. даного договору є несправедливим, таким, що суперечить принципу добросовісності, та значно порушує права споживача. Згідно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати до договорів зі споживачем умови, які є несправедливими. 14.04.2015 року позивач на ім'я керівника товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» подав заяву про розірвання договору фінансового лізингу та висунув вимогу про повернення йому сплачених ним коштів в розмірі 49 000,00 грн. 29.04.2015 на адресу позивача було надіслано відповідь, де йому було відмовлено в поверненні коштів. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати недійсними умови пункту 12.1. договору фінансового лізингу № 001583 від 02.04.2015 року, укладеному між позивачем та відповідачем з моменту укладення договору. Розірвати договір фінансового лізингу № 0001583 від 02.04.2015 року. Стягнути з ТОВ ЛК«Автофінанс» сплачені позивачем кошти в розмірі 49 000,00 гривень. Представник відповідача ТОВ «АвтоФінанс» подав заперечення на позовну заяву, в якому вказав, що 02.04.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001583 від 02.04.2015 року з відповідними додатками до нього. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про падання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови були погоджені між сторонами, договір було підписано в належній формі як підтвердження обізнаності та згоди сторін. Позивачем було сплачено комісію за організацію договору у визначеному договором розмірі. Спірний правочин містить умови про предмет лізингу, строк лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови. Позивачем під час укладення правочину не надавались власні пропозиції щодо умов договору та підписано останнім на умовах запропонованих відповідачем. Відповідач в своїх письмових запереченнях зазначив, що відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених законом України «Про фінансовий лізинг». Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Умовами договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається ( ст. 12.1. Договору ). Таким чином, сплачена позивачем комісія за організацію договору в розмірі 49 000,00 гривень не підлягає поверненню. На підставі вищевикладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позовних позивача. В судовому засіданні позивач дав пояснення відповідно позову, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача за довіреністю просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги не визнає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія "Автофінанс" займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Таким чином судом встановлено, що відповідач здійснює надання послуг з фінансового лізингу, зареєстрований у встановленому порядку, що підтверджується копією довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік ТОВ «АвтоФінанс» від 11.09.2012 року ( а.с. 36). 02.04.2015 року позивач уклав з ТОВ «Лізингова компанія» Автофінанс договір № 001583 фінансового лізингу з додатками. Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору, а отже суд приходить до висновку, що сторонами договору було досягнуто згоди по всіх його істотних умовах ( а.с. 8-17) . Згідно до ч.2 ч.3 ст.6 ЦК України - сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Крім того, частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та в договорі зазначені умови , які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умов, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Отже законодавство про фінансовий лізинг чітко передбачає порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитися від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Як вбачається з матеріалів справи договір лізингу № 001583 від 02.04.2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія "Автофінанс" розірвано, а отже взаємні зобов'язання сторін припиняються. Тому в задоволенні даної вимоги суд вважає необхідно відмовити. Крім того ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачені різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття «несправедливі умови договору « закріплено в ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків та шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принципи добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві. В позовній заяві позивач вказує, що на його думку п. 12.1. договору не відповідане вимогам ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів. Оскільки відповідно до вказаної статті несправедливою є умова - про надання можливості продавцю (виконавцю виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. З такими твердженнями позивача не можна погодитись, оскільки договором взагалі не передбачено право лізингодавця односторонньо розірвати договір. Таке право надається лізингодавцю лише при невиконанні договірних зобов'язань зі сторони лізингоодержувача. У ч. 1 ст. 2 ЗУ « Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» чітко передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись від договору лізингу в односторонньому випадку у випадку затримки передачі предмета лізингу зі сторони лізингодавця. В такому випадку лізингоодержувачу повертаються всі кошти сплачені ним по договору фінансового лізингу та він має повне право на відшкодування збитків, які він міг зазнати через невиконання договору лізингоодержувачем. Тому суд вважає, вимога щодо визнання пункту договору фінансового лізингу 12.1 укладеного між сторонами 02.04.2015 року № 001583 недійсним не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 12.1 договору, лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тож вбачається, що вимоги щодо повернення сплаченого адміністративного платежу не підлягають задоволенню, тому, що позивачу було відомо, що сума у розмірі 49 000,00 гривень була перерахована ним, як адміністративний платіж за організацію та оформлення договору яка становила 10% вартості предмета лізингу та не підлягає поверненню в разі розірвання договору лізингу. Тому дана вимога не підлягає задоволенню. Суд вважає, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed