Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , яка до своєї смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, зокрема житловий будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою. Вищевказаний житловий будинок належав померлій на підставі запису в погосподарській книзі Копачівської сільської ради Обухівського району та технічного паспорту на житловий будинок. Разом з тим, за свого життя [PERSON] не отримала свідоцтва на право власності на належний їй будинок, у зв`язку з чим її спадкоємці позбавлені можливості отримати у нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний будинок у порядку спадкування. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] , разом з тим [INFO] вона померла, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 90 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] (який помер [INFO] та спадкоємців першої черги у якого не залишилось) та [PERSON] . Таким чином, на даний час, єдиним спадкоємцем, який має право на спадкування будинку за адресою: [ADDRESS] , є позивачка. Проте, листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 31 липня 2017 року за № 149/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні документи, які підтверджують право власності на такий об`єкт спадщини. В судове засіданні представник позивача не з`явився, подав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився надавши суду клопотання в якому просить слухати справу в їх відсутності. Суд, перевіривши матеріали справи та оглянувши витребувану копію спадкової справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за номером 7 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] до своєї смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, зокрема житловий будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою. Вищевказаний житловий будинок належав померлій на підставі запису в погосподарській книзі Копачівської сільської ради Обухівського району та технічного паспорту на житловий будинок. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] , разом з тим [INFO] вона померла, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 90 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] (який помер [INFO] та спадкоємців першої черги у якого не залишилось) та [PERSON] . Відповідно до статті 1223 Цивільного кодексу України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України. Таким чином, на даний час, єдиним спадкоємцем, який має право на спадкування будинку за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Проте, листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 31 липня 2017 року за № 149/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні документи, які підтверджують право власності на такий об`єкт спадщини. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої наказом Мінкомгоспу У PCP від 31.01.1966 року (надалі інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української PCP, а відповідно до и. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку на ім`я забудовника. Інших правовстановлюючкх документів чинне на той час законодавство не передбачало. Вказана правова позиція погоджується з Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.13. Зокрема пунктом 3.1 Листа передбачено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погоджено з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином [PERSON] на підставі записів у погосподарських книгах Копачівської сільської ради являлась власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, згідно Технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 07.07.2008 року вбачається, що власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вказується [PERSON] . Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Стаття 1223 ЦК України вказує, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України. [PERSON] є бабусею [PERSON] . Так спадщину після смерті [PERSON] прийняла її донька [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину після неї прийняли [PERSON] (який помер [INFO] та спадщиню після його прийнялля [PERSON] ) та [PERSON] . Таким чином, на даний час, [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який має право на спадковий будинок за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями згідно ст. 1222 ЦК України за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, таким є позивач по справі, у зв`язку з чим суд вважає, що позивач є належною особою та спадкоємцем за законом і його звернення до суду є правомірним. Згідно статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, а тому суд вважає, що позивач набувши право на спадкове майно набув на нього правомірно право власності, так як це відповідає законодавству України і на час розгляду справи відсутнє будь-яке рішення суду, вказуючи на незаконність набуття позивачем права власності, а тому суд, для захисту прав позивача, вважає за необхідне визнати його власником майна в порядку спадкування. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать чинному законодавству, не порушує права інших осіб, тому позов слід задовольнити. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved