Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства Вінницьке Виробничо Ремонтне Підприємство про стягнення заробітної плати, мотивуючи позовні вимоги тим, що 23.07.2012 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера приватного акціонерного товариства Вінницьке Виробничо Ремонтне Підприємство. Згідно наказу № 3-к від 29.08.2014 року позивача було звільнено з посади з 01.09.2014 року за згодою сторін. Однак, при звільненні з [PERSON] не було проведено розрахунок по заробітній платі фактично за весь час її роботи на підприємстві відповідача, що є порушенням ст. 47 КЗпП України. На неодноразові звернення позивача до відповідача провести з нею розрахунок, останній не реагує. Тому позивач звернулась до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. В ході розгляду справи позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та просила стягнути з відповідача заборгованість з невиплаченої заробітної плати в сумі 69 193, 75 гривень та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати 79 833, 18 гривень, а всього 149 026, 93 гривень. Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Позивач також зазначила, що на протязі всього часу своєї роботи з 23.07.2012 року по 01.09.2014 року вона жодного разу не отримувала заробітну плату. Заробітну плату також не отримував жоден з працівників підприємства. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені в запереченнях. Додатково суду пояснив, що заробітна плата позивачу виплачувалась в повному обсязі відповідно до посадового окладу та кількості відпрацьованих днів. В якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON], яка повідомила, що з позивачем мала робочі стосунки. Свідок повідомила, що працювала на підприємстві з 1975 року. У період часу з 2012 по 2015 рік працювала на посаді секретаря, а згодом у неї були ще обовязки касира, займалась, зокрема, видачею касових ордерів на видачу заробітної плати. Інформацію щодо заробітної плати їй надавав начальник управління - Олексієнко. Заробітна плата видавалась всім працівникам, в тому числі і [PERSON] Кожен раз при отриманні заробітної плати [PERSON] розписувалась у відомостях. Затримки у виплаті були, але заробітна плата все одно виплачувалась. Всю звітність, облік і взагалі документацію вела [PERSON], іншого бухгалтера на підприємстві не було. Загальна документація знаходилась в сейфі, а відомості, звітність і т.п. знаходились у позивача вдома. Після звільнення [PERSON] забрала із сейфу штатний розпис, ордера, ніхто крім неї цього забрати не міг, ключ був тільки у неї. В якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON], який суду повідомив, що колись працював із позивачем, вона на той час була головним бухгалтером. [PERSON] працював на підприємстві з 1978 року по 2015 рік. У період часу з 2012 по 2014 рік заробітна плата виплачувалась, але не регулярно. Заробітну плату видавала [PERSON] по відомостях та ордерах. Також, в якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON], який суду повідомив, що наприкінці серпня він разом із своєю матірю [PERSON] поїхав до управління і був свідком того, як вона передала всі документи Оксані. Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі\~\~йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Тому, враховуючи те, що свідки володіють інформацією особисто, а не з чужих слів, їх покази приймаються судом до уваги. При розгляді справи судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] у період часу з 23.07.2012 року по 01.09.2014 року працювала в ПрАТ «ВВРП» на посаді головного бухгалтера (а.с. 6). Як вбачається з виписки по рахунку, майже всі кошти, що надходили на рахунок ПрАТ ВВРП № 26006123752, відкритий в ПАТ «[PERSON] Аваль», знімались особисто [PERSON] готівкою на різні потреби підприємства, зокрема, на закупівлю матеріалів та товарів, серед інших оплата послуг і виплата заробітної плати. На останні потреби особисто позивачем знято 80 577, 00 гривень, про що свідчать також копії чеків, на яких міститься підпис [PERSON] про отримання зазначеної суми в якості заробітної плати (а.с. 18-47, 166-173). Окрім того, навіть після звільнення позивач продовжувала знімати кошти з рахунку підприємства, так з 04.09.2014 року по 19.01.2015 року позивачем знято 148\~500 гривень, що також підтверджується аудиторським висновком, складеним 17.05.2016 року аудиторською фірмою «Послуги аудит» за результатами перевірки з питань отримання готівкових коштів головним бухгалтером ПАТ ВВРП [PERSON] у період з 01.07.2012 року по 01.08.2015 року (а.с. 174-177). З матеріалів справи вбачається, що підприємство було прибутковим в 2013-2014 роках, а тому мало кошти на виплату заробітної плати, про що свідчать податкові декларації з податку на прибуток ПАТ ВВРП (а.с. 104-109). Згідно повідомлення ПАТ ВВРП від 04.04.2016 року, при звільненні [PERSON] не передала бухгалтерську документацію, тому надати інформацію про розмір заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] та довідку про середню заробітну плату із зазначенням середньоденного заробітку [PERSON] не є можливим (а.с. 101). Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на \~підставі укладеного трудового договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Жодних доказів того, що права позивача [PERSON] порушені відповідачем, нею не надано. Твердження позивача про те, що за весь період роботи на підприємстві, а саме з 23.07.2012 року по 01.09.2014 року вона не отримувала заробітну плату, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, а також показами свідків. Тому, суд прийшов до висновку, що позивачу заробітна плата була виплачена в повному обсязі та її права не були порушені. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. На підставі вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed