Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя нежитлового приміщення першого поверху площею 30,6 кв.м. між [PERSON] та [PERSON] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. за реєстровим №2285, та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на нежитлове приміщення першого поверху площею 30,6 кв.м знаходяться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5001688). В обгрунтування внесеного позову покликається на те, що 06.12.2012 р. був укладений договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Пшеничною У.В. , за реєстровим номером 2285., й укладений між [PERSON] та [PERSON] , позивач набула у приватну власність нежитлове приміщення першого поверху площею 30,6 кв. м в будинку [ADDRESS] вказано, що приміщення X, XI, XIV, XVIII надалі знаходяться у спільному користуванні (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5001688). Проте, 02.02.2020 позивач отримала від відповідача претензію, в якій останній просить відшкодувати йому вартість подарованого майна та видатки за перевід квартири [ADDRESS] в нежитловий фонд ще 06.12.2012 року, в сумі 230 000 грн. 00 коп. , а тому по своїй суті даний правочин не був договором дарування, а був спрямований на одержання відповідачем грошової винагороди за подароване майно. Вважає, що дане суперечить її охоронюваним правам як власника такого приміщення, та насправді договір дарування був не договором дарування, а визнання такого правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав та інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину. Тому просила суд визнати недійсним договір дарування на нежитлове приміщення першого поверху площею 30,6 кв. м в будинку [ADDRESS] , укладений 06 грудня 2012 року між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Пшеничною У.В. за реєстровим номером 2285 з підстав, що він вчинений під впливом помилки та неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину. В судовому засіданні позивач [PERSON] не з`явилася, забезпечила явку свого представника - адвоката Хром`як У.В., яка позовні вимоги підтримала з підстав, заявлених в позовній заяві, просила позов задовольнити повністю. В судове засідання відповідач не з`явився, подав на позовну заяву суду відзив, в якому підтверджує факти викладені позивачем у позовній заяви щодо відсутності укладення договору дарування нежитлового приміщення першого поверху площею 30,6 кв. м в будинку [ADDRESS] , натомість вказує, що право приватної власності власне як на нежитлове приміщення є скасоване згідно постанови Львівського апеляційного суду від 23.05.2018 р. в справі №1304/9003/12, а тому вважає, що витрати щодо переводу в нежитловий фонд спірного приміщення відповідач поніс самостійно, й за попередньою домовленістю такі грошові кошти позивачка зобов`язана була відповідачу відшкодувати, н даний час від такого відмовляється, а тому вважає за доцільне визнати недійсним договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Пшеничною У.В. , за реєстровим номером 2285., укладений між сторонами за позовом. В подальшому просив розглядати позовні вимоги за його відсутності, при вирішення спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно статті 717 та ч.2 ст.719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року провадження № 6-1873цс1, постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Визнання недійсним договору дарування між сторонами також узгоджується з правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 10 жовтня 2019 р.у справі № 193/584/16-ц щодо встановлення неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Таким чином, як вказують розписки, здійснені після укладання таких правочинів, дане волевиявлення не відповідає укладеному правочину, правові наслідки укладеного правочину не відповідають правовим наслідками договору дарування, а тому такий слід визнати недійсним. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом"а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.2012 р. за договором дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Пшеничною У .В. , за реєстровим номером 2285, й укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за яким позивачка набула у приватну власність нежитлове приміщення першого поверху площею 30,6 кв. м в будинку [ADDRESS] вказано, що приміщення X, XI, XIV, XVIII надалі знаходяться у спільному користуванні. Разом з тим, первинно дане спірне майно було квартирою, а не нежитловим приміщенням. Так, 30.05.2011 р. за договором купівлі-продажу квартири, [PERSON] продав, а [PERSON] набув у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 договору, загальна площа квартири за договором становила 40,1 кв. м, та зазначено, що спірні приміщення X,XI,XIV,XVIII знаходяться у спільному користуванні. Дане узгоджується з дослідженим у судовому засіданні висновком експерта Науково-дослідного інституту судових експертиз та права, Худак М.Я. за №427/20 від 25.03.2020 року, яким вказується, що площа нежитлових приміщень, що розташовані по [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв. м належній на праві приватної власності [PERSON] згідно Витягу про державну реєстрацію прав на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 30,6 кв. м ОКП ЛОР «БТі та ЕО» від 07.12.2012 р., номер витягу 36611325, реєстраційний номер [NUMBER] відповідно до технічного паспорта на нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] включається до площі квартири [ADDRESS] , що вказана у Технічному паспорті на приватизовану квартиру [ADDRESS] , виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22.03.2004 р. станом на 05.03.2004 р., інвентаризаційна справа 927 згідно Витягу про державну реєстрацію прав на квартиру від 06.11.2011 р. номер витягу 30209226, реєстраційний номер [NUMBER] . Як підтверджено матеріалами справи, відповідач 28.12.2011 року звернувся до Департаменту житлового господарства щодо надання дозволу на використання приміщень квартири [ADDRESS] як нежитлову та бажанням переведення її як нежитлової для інших цілей. Відповіддю Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради на вих. 09.08.2012 р. за вих. №3-С-25742 вказано було, що для позитивного вирішення питання слід долучити ще й документи про сплату пайового внеску на створення та розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. 08.10.2012 р. до Галицького районного суду м. Львова подано [PERSON] позовну заяву до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради про визнання неправомірними дій та визнання права власності на новостворене майно, в тому числі на нежитлове приміщення загальною площею 30,6 кв. м в будинку по [ADDRESS] , яке створене внаслідок виконання будівельно-технічних робіт з пристосуванням квартири [ADDRESS] під нежитлове приміщення. Разом з тим, в позовній заяві і описово-мотивувальній частині рішення вказано, що приміщення X,XI,XIV,XVIII знаходяться у спільному користуванні й надалі. В результаті розгляду даної судової справи №1304/9003/12, 25.10.2012 р. винесено рішення Галицьким районним судом м. Львова, яким визнано неправомірними дії Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради та визнано право приватної власності на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 30, 6 кв.м з приміщеннями спільного користування в будинку по [ADDRESS] . Дане рішення набуло законної сили та ніким не оскаржувалося, а тому 06.12.2012 р. за договором дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Пшеничною У.В. , за реєстровим номером 2285., й укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання набула у приватну власність нежитлове приміщення першого поверху площею 30,6 кв. м в будинку [ADDRESS] вказано, що приміщення X, XI, XIV, XVIII надалі знаходяться у спільному користуванні. Надалі, 23 квітня 2014 року справі №461/2323/14-ц, заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова за позовом Галицької районної адміністрації до [PERSON] винесено рішення, яким зобов`язано привести нежитлові приміщення до попереднього стану, демонтувати перегородку та відновити дверний проріз між приміщеннями літ.3а-2 та приміщеннями з квартирою [ADDRESS] . Однак, постановою Львівського апеляційного суду від 23.05.2018 р. в справі №1304/9003/12, рішення Галицького районного суду м. Львова від 25.10.2012 р. в частині визнання неправомірними дії Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради та визнання права приватної власності на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 30, 6 кв.м з приміщеннями спільного користування в будинку по [ADDRESS] скасовано в цій частині та відмовлено у позові, а тому по суті скасовано право власності на нежитлове приміщення, що розташовані по [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв. м належні на праві приватної власності [PERSON] . Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу, визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими обставинами. Такими обставинами є: наявність письмових розписок між сторонами у справі, з яких вбачається, що позивачеві не було подаровано перелічену нерухомість, натомість позивач помилялася відносно правової природи набуття нерухомості, оскільки сприймала дане як подарунок, однак виходячи з фактичних обставин справи, такий правочин носить характеру купівлі-продажу, а також наявна постанова Львівського апеляційного суду від 23.05.2018 р. в справі №1304/9003/12, яким рішення Галицького районного суду м. Львова від 25.10.2012 р. в частині визнання неправомірними дії Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради та визнання права приватної власності на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 30, 6 кв.м з приміщеннями спільного користування в будинку по [ADDRESS] скасовано в цій частині та відмовлено у позові, а тому по суті скасовано право власності на нежитлове приміщення, що розташовані по [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв. м належні на праві приватної власності [PERSON] . Відтак, за змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Проте, як вказують обставини справи, зокрема розписки, здійснені після укладання таких правочинів, дане волевиявлення не відповідало укладеному правочину, правові наслідки укладеного правочину не відповідають правовим наслідками договору дарування, а тому такий договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Пшеничною У.В., за реєстровим номером 2285 слід визнати недійсним. За правилом ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved