Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач - ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» за кредитним договором № 190/в від 23 жовтня 2006 року, що становить в гривневому еквіваленті 4203740,01 грн. звернути стягнення на належне [PERSON] нерухоме майно, предмет іпотеки - домоволодіння загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 99,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0661 га, яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території [ADDRESS], шляхом їх продажу Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною 1181237,00 грн., визначеною звітом про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 194,6 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0661 га (кадастровий номер [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS] у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» всіх прав продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі - продажу, отримувати дублікати правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки в органах БТІ, органах нотаріату та інших органах державної влади, місцевого самоврядування та у будь-яких установах незалежно від форм власності; отримувати всі необхідні документи та довідки (в тому числі витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) для продажу вищезазначеного предмета іпотеки у Державній реєстраційній службі України та всіх підпорядкованих структурних підрозділах, в органах нотаріату або у інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав на нерухоме майно; здійснювати будь-які платежі у якості продавця в процесі укладання договору купівлі-продажу предмету іпотеки; звертатися до суб'єктів оціночної діяльності із заявою про проведення експертної оцінки предмету іпотеки, а також ставити підписи від свого імені за одержання експертної оцінки; отримувати довідки та документи, які необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу; надати приватному нотаріусу право відкрити розділ на предмет іпотеки - домоволодіння загальною площею 194,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0661 га, яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території Самарського району [ADDRESS], в Державному реєстрі прав речових прав на нерухоме майно та зареєструвати право власності на предмет іпотеки - домоволодіння загальною площею 194,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0661 га, яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території [ADDRESS], за набувачем (покупцем); отримувати в органах місцевого самоврядування за місцезнаходженням предмета іпотеки довідки про склад сім'ї іпотекодавця, копії будинкових книг, технічну документацію. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №190/в від 23.10.2006р., відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 35000,00 доларів США, термін повернення кредиту 22 жовтня 2024 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 02.11.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем, 31.03.2008 року було укладено іпотечний договір відповідно до умов якого, з метою забезпечення виконання боржником основного зобов'язання, що випливає з кредитного договору, іпотекодавець передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку - домоволодіння загальною площею 194,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 571 кв.м. 31.08.2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №190/в від 23.10.2006 року, згідно якої банк надав позичальнику транш у розмірі 44000,00 доларів США та загальна сума кредиту склала 79000,00 доларів США У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №190/в від 23.10.2006р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем було укладено ще один іпотечний договір відповідно до умов якого, іпотекодавець передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку - земельну ділянку, площею 0,0661га, цільове призначення якої є обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території [ADDRESS]. Невиконання відповідачем зобов'язань по укладеному кредитному договору щодо своєчасного повернення кредиту зумовило звернення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до суду із відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, в подальшому надіслав заяву про закінчення розгляду справи в його відсутності, наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, враховуючи, що позивач звернувся до суду з дійсним позовом в 2016 році, а рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитом було ухвалено 12 січня 2010 року, то позивачем пропущений строк позовної давності. Також, вважав, що є незаконним стягнення з нього комісії, оскільки Законом України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки,комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. До того ж, позивачем не було надано належних доказів щодо можливості надання кредиту в іноземній валюті. Представник органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради в судовому засіданні підстав для задоволення позову не вбачала, оскільки в спірному будинку проживають неповнолітні діти. Заслухав доводи сторін, представника третьої особи, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. На підставі постанови правління НБУ від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким з 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» призначено Славкіну М.А. строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 лютого 2016 року № 213 продовжений строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А. строком на два роки до 19 березня 2018 року включно. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 23.10.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №190/в, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 35000,00 доларів США. Термін користування кредиту до 22 жовтня 2024 року. Плата за користування кредитом: 13,2% процентів річних. Кредит надавався на споживчі потреби. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором № 190/в, 02.11.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем, було укладено іпотечний договір №1, відповідно до пункту 1.1 якого предметом іпотеки є домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS],що складається з: літ А-1 - житловий будинок, загальна площа 194,6 кв.м., житлова площа 99,8 кв.м. та розташований на земельній ділянці площею 571 кв.м. Іпотечний договір посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О. за реєстровим номером № 672. 31.03.2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №190/в від 23.10.2006 року, згідно якої банк надав позичальнику транш у розмірі 44000,00 доларів США та загальна сума кредиту вже склала 79000,00 доларів США. Плата за користування кредитом 14% річних. Термін повернення кредиту не змінювався. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №190/в від 23.10.2006р., 31.03.2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем було укладено ще один іпотечний договір відповідно до умов якого, іпотекодавець передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку - земельну ділянку, площею 0,0661га, цільове призначення якої є обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач порушив зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Так, 30 березня 2011 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором № 190/в від 23 жовтня 2006 року в розмірі 738955,57 грн., з якої: 75797,86 доларів США - заборгованість по тілу кредиту (еквівалентно 600766,26 грн.), 12889,97 доларів США (еквівалентно - 102164,61 грн.) - відсотки за користування кредитом, 31965,69 грн. - штраф, 4059,01 грн. - заборгованість по сплаті щомісячної комісії, сплачений судовий збір - 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., що підтверджується копією рішенням суду, яке міститься в матеріалах справи. Не зважаючи на рішення суду, зобов'язання за кредитним договором до цього часу позичальником не виконано, що було визнано ним в судовому засіданні. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 22.02.2016 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 4203740,01 грн., з яких: 75797,86 доларів США - заборгованість за кредитом, 77864,27 доларів США - заборгованість за відсотками, 24445,72 грн. - заборгованість по сплаті щомісячної комісії, 52580,70 грн. - штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка). Так, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У ч.1 ст.261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено у ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. З дійсним позовом позивач звернувся до суду 31 травня 2016 року. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, судом встановлено, що позивачем розрахована сума заборгованості за відсотками та комісією поза межами трирічного строку позовної давності. Так, за розрахунком суду заборгованість за відсотками в межах строку позовної давності за період з 31.05.2013 року по 22.02.2016 року склала 32499,57 доларів США, а заборгованість за комісією за цей же період становить 10612,26 грн. До цих сум, підлягають додаванню проценти у розмірі 12889,97 доларів США та щомісячна комісію у розмірі 4059,01 грн., які вже були стягнуті рішенням суду, що набрало законної сили. Щодо пені, то вона позивачем у розмірі 52580,70 грн., нарахована в межах строку позовної давності (з травня 2015 року), а сама заборгованість по тілу кредиту вже була стягнута рішенням суду, яке набрало законної сили. Так, встановлені судовим рішенням суми заборгованості по кредиту підлягають обов'язковому врахуванню судом при визначенні розміру заборгованості, оскільки обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи. Таким чином, виходячи з заяви відповідача про застосування строку позовної давності та з урахуванням стягнутої вже рішенням суду заборгованості за кредитом, станом на 22.02.2016 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором №190/в становить 3305119,89 грн., з яких: 75797,86 дол. США (еквівалентно - 2035172,54 грн.) - заборгованість за кредитом, 45339,54 дол. США (еквівалентно 1217366,65 грн.) - заборгованість за відсотками,14671,27 грн. - заборгованість по сплаті щомісячної комісії, 52580,70 грн. - штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка). Отже, позов в частині визначення розміру заборгованості підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у строк, встановлений у зобов'язанні. Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 898-1У в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодержателем і іпотекодавцем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (частина шоста статті 38 Закону № 898-1У). В підпункті 7.4.2. пункту 7.4. Іпотечного договору №24 від 30.03.2008 року сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього Договору шляхом, зокрема продажу іпотекодержателем предмета іпотеки відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі з дотриманням умов, визначених в законі України «Про іпотеку». Сторони домовились, що ціною продажу предмета іпотеки є: ціна, визначена іпотекодерджателем на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночої діяльності, якого обирає іпотекодержатель на свій розсуд без погодження з іпотекодавцем; сума, зафіксована у цьому договорі як узгоджена сторонами оцінка предмета іпотеки (пункт 2.3.1 цього договору); право обирати спосіб визначення ціни предмета іпотеки, згідно з цим пунктом належить іпотекодержателю. Аналогічні умови також були погоджені сторонами в договорі іпотеки №1 від 02.11.2006 року (п.6.4,6.4.2). Згідно зі Звітом № 05-17-М09, складеного суб'єктом оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт-Сервіс», станом на 13 червня 2017 року ринкова вартість домоволодіння з надвірними спорудами, загальною площею 194,6 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0661 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] становить 1181237,00 грн., у тому числі 1000098,00 грн. - вартість домоволодіння з надвірними спорудами, 181139,00 грн. - вартість земельної ділянки. Таким чином, враховуючи те, що позичальник належно не виконує покладені на нього зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, то суд приходить до висновку, що позивач як іпотекодержатель має право на задоволення забезпеченою іпотекою вимоги обраним ним способом. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). На вимогу вказаного закону, судом було встановлено, що у власності відповідача є лише домоволодіння , яке розташовано за адресою: [ADDRESS] та перебуває в іпотеці, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта номер інформаційної довідки 102117806 від 31.10.2017 року. До того ж, вищезазначений будинок є місцем постійного проживання відповідача, що підтверджується довідкою квартального комітету №18 від 27.11.2017 року, яка міститься в матеріалах справи. Таким чином, суд зазначає, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на правовідносини, що виникли по даній справі. З набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на період його дії, ПАТ «ВіЕйБі Банк» позбавлено можливості здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, суд зазначає, що фактичне звернення стягнення на предмет іпотеки не пов`язується зі строком примусового виконання рішення суду передбаченого ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» і може бути здійснено після закінчення строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також, у зв`язку з наявністю загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачу майно таке стягнення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснене і у передбачених випадках підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 267 ЦПК України. Відповідно до ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - на житловий будинок, загальною площею 194,6 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0661 га, цільове призначення якої є саме обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивачем не доведено про можливість надання ним кредиту в іноземній валюті, оскільки ВАТ «ВіЕйБі Банк» на момент укладання спірного договору мав банківську ліцензію №35 від 03.12.2001 року, видану НБУ на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с.135). Як вбачається із Дозволу №35-1 від 03.12.2001 року та додатку до нього ПАТ «ВіЕйБіБанк» на момент укладання кредитного договору з відповідачем був вправі, у тому числі, залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку (а.с.141). До того ж, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2011 року, яке набрало законної сили вже було встановлено, що банк мав право на укладання з відповідачем кредитного договору в іноземній валюті, тому дана обставина відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Доводи, що стягнення комісії за обслуговування кредиту є незаконним, суд вважає безпідставними, оскільки при укладанні кредитного договору позичальник [PERSON] знав про зазначені в договорі умови щодо сплати комісії і свідомо погоджувався з ними. Договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Більше того, в разі незгоди з умовами кредитного договору відповідач мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання договору), відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом [PERSON] не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить часткове виконання договору. Що стосується розподілу судових витрат, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» підлягають стягненню витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. Витрати пов'язані з проведенням оцінки в розмірі 800,00 грн. стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають, оскільки не були підтвердженні відповідними документами відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial