Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати в порядку спадкування за [PERSON], [INFO], право на земельну частку (пай) розміром 2,93 умовних кадастрових гектарах, що належала [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0195757, розташовану на території Вільшанської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, після смерті [PERSON], який помер 19 квітня 2017 року. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, остання подала до суду письмову заяву, в якій просить судове засідання провести без їх участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить їх задовольнити (а.с.35). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала суду нотаріально завірену заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, та просить суд здійснювати розгляд справи без її участі (а.с.22). Справу розглянуто у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У зв'язку із визнанням відповідачем обставин, які наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню і оцінює їх як достовірні докази. Згідно зі ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, пересвідчившись, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. виходячи з наступного. На даний час позивач [PERSON] бажає оформити спадщину після смерті свого батька [PERSON] у виді земельної частки (паю) розміром 2,93 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Вільшанської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, однак, при оформленні спадщини виявилося, що сертифікат на земельну частку (пай) серії СМ № 195757, що виданий на ім'я [PERSON], втрачено, про що в газеті "Недригайлів сьогодні" опубліковане оголошення (а.с.24). Оскільки на даний час зазначений сертифікат втрачено, а одержати його дублікат в компетентних органах неможливо у зв'язку з смертю власника, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай). При зверненні до нотаріуса щодо питання оформлення спадщини, позивачу було відмовлено в цьому шляхом надання письмового розяснення про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа (а.с.28). Оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений, то рекомендовано звернутись до суду для захисту свого права власності на земельну ділянку, як за спадкоємцем, чим представник позивача і скористалась. Так як зазначені правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Згідно ч.1, 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Ст. 561 цього ж кодексу визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва. Крім того, статтею 1217 ЦК України встановлені види спадкування, згідно якої спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). На підставі ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом (п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах спадкування»). На підставі ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У звязку з неможливістю отримати позивачем правовстановлюючий документ на земельну частку (пай), яку вОНА успадкувала після смерті свого батька, [PERSON], суд вважає за необхідне задовольнити її позовні вимоги, так як рішення суду в такому разі буде підставою для належного оформлення за нею права на дану земельну частку (пай). Вимога про стягнення судових витрат позивачем не заявлена. На підставі викладеного,

Outcome: approved