Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, придбане під час шлюбу. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 27.12.2007 року відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно: нежитлове підвальне приміщення №І-ІV, загальною площею 127,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 4,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, відповідач не має наміру мирно розділити майно, що є їхньою спільною сумісною власністю, змушена звернутись до суду. Представник позивачки в судове засідання не з`явилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої вимоги позову підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила задоволити в повному обсязі, проводити розгляд справи без її участі та участі позивачки . Не заперечила щодо винесення заочного рішення (а.с.186). Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.180-185 ). З урахуванням думки позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 28.04.2014 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27.12.2007 року у РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №2405 - розірвано(а.с. 4). Судом встановлено, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано нежитлове підвальне приміщення №І-ІV, загальною площею 127,1 кв.м., що знаходиться за адресою в [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта. Підставою винекнення права власності відповідача є договір купівлі-продажу, 4173, 10.09.2008 року приватний нотаріус Басай Р.М. Що стосується нежитлового підвального приміщення, загальною площею 4,5 кв.м., що знаходиться за адресою в [ADDRESS] , то підставою винекнення права власності відповідача є договір купівлі-продажу, 2796, 29.08.2006 року приватний нотаріус Чумакевич Л.М.(а.с. 21,19). Тобто, дані підвальні приміщення було придбані відповідачем ще до реєстрації шлюбу (до 27.12.2007 року). Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога підлягає до часткового задоволення, а саме, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини нежитлового підвального приміщення №І-ІV, загальною площею 127,1 кв.м., що знаходиться за адресою в [ADDRESS] . Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є частково обгрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 256, 261, 365, 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed