Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати за ним право власності як на окрему квартиру на частину приміщення контори лісництва, яке розташоване за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що з 1987 року працював у відповідача і з 1989 року разом з сім'єю проживає в приміщенні контори лісництва, де займав частину приміщення. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження займана позивачем частина приміщення відповідає діючим державним будівельним нормам та правилам, які стосуються житлових будівель (квартир). Відповідно до цього ж дослідження в цьому приміщенні позивачем було проведено ремонтно-будівельних робіт на загальну суму 33545 грн. В зв'язку з тим, що позивач переробив займане ним приміщення, внаслідок чого його вартість істотно збільшилася, вважає, що відповідно до ст. 332 ЦК України має право на набуття власності на це приміщеня. Під час розгляду справи позивач змінив підставу позову і просив визнати за ним право власності, як на окрему квартиру, на частину приміщення контори лісництва, яке розташоване за адресою [ADDRESS] в порядку набувальної давності, покликаючись на те, що більше десяти років відкрито і безперервно проживає в спірному приміщенні. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю та з аналогічних підстав. Просять позов задоволити . Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що спірне приміщення рахується як виробниче і позивачу було тимчасово дозволено проживати в ньому. Вважає, що відсутні підстави для визнання цього приміщення за позивачем в порядку набувальної давності. Просить в задоволенні позову відмовити. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що позивач проживає в приміщенні колишньої контори лісництва вже більше десяти років. Заслухавши пояснення сторін та свідків, з'ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно Витягу про державну реєстрацію прав, виданого Рівненським ОБТІ 09.11.2010 р., приміщення будівлі контори лісництва за адресою [ADDRESS] належить державі Україна в особі Державного комітету лісового та мисливського господарства в господарському віданні ДП "Костопільське лісове господарство". Із наданих позивачем доказів встановлено, що позивач в період з 14.02.1987 р. по 05.11.2003 р. працював у Базальтівському лісництві ДП "Костопільське лісове господарство", що підтверджується довідкою №934 від 05.08.2009 р. З пояснень сторін та показів свідків встановлено, що під час роботи позивача в кінці 1989 року йому було надано для проживання частину приміщення контори лісництва, де позивач проживає і зараз. Тобто позивач фактично з 1990 року володіє спірним приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із вищеназваним положенням право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу - право власності чи речове право іншої особи. Як вбачається із матеріалів справи позивачу було відомо, що приміщення контори лісництва належало відповідачу і він знав, що його було поселено в це приміщення у зв'язку з тим, що він та його дружина працювали у відповідача. На підставі наведеного суд вважає, що в даному випадку положення ч. 1 ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані. Відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Судом встановлено, що фактично між позивачем та відповідачем було укладено договір найму, що стверджується тим, що з позивача бралася плата за проживання. Після закінчення роботи позивача у відповідача, останній міг звернутися до суду із позовом про повернення наданого позивачу в користування приміщення. Як вбачається з матеріалів справи відповідач в 2010 році звернувся із позовом до позивача про витребування майна і рішенням суду від 17.11.2010 року позов був задоволений. На даний час рішення суду від 17.11.2010 року вступило в законну силу. За таких обставин суд вважає, що до даних правовідносин положення ч. 3 ст. 344 ЦК України також не можуть бути застосовані, а тому відмовляє в задоволенні позову. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed