Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що з 2005 р. він працював у ЗАТ "Укрпрофтур". 14.09.2005. р. його було призначено на посаду 1 заст. Голови правління товариства, а 01.04.2011 р. його звільнили з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Як вказано у позові, рішенням Оболонського р/с м. Києва від 17.02.2012 р. з відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену премію у сумі 79400 грн. Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 15.11.2013 р. з відповідача - ПрАТ "Укрпрофтур" на користь позивача стягнуто невиплачену компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. Станом на час звернення до суду компенсація за невикористану відпустку позивачу не виплачена. Тому посилаючись на ст. 117 КЗпП України, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за періоди з 01.12.2014 р. по 31.12.2014 р. у сумі 26 713,58 грн., з 01.04.2015 р. по 30.04.201 5 р. у сумі 24 390,66 грн. та з 01.08.2015 р. по 31.08.2015 р. у сумі 23 229,20 грн., а всього 74333,44 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Наголошував на тому, що при вирішенні спору про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку позовні вимоги в цій частині були задоволені судом повністю. Підтвердив, що йому як представнику позивача відомо про перерахування відповідачем на рахунок ВДВС коштів у сумі 12933,84 грн., однак позивачу кошти перераховані не були, зі скаргами на дії державного виконавця позивач не звертався. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд частково задовольнити даний позов. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Дійсно 14.09.2005 р. позивача було призначено на посаду першого заступника Голови правління ЗАТ «Укрпрофтур». 01.04.2011 р. позивач звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Після свого звільнення позивач неодноразово звертався до суду з вимогами про проведення з ним повного розрахунку, зокрема, щодо стягнення з відповідача компенсації на невикористану відпустку, невиплаченої премії. Як з'ясовано судом, рішенням Оболонського р/с м. Києва від 17.02.2012 р. з відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену премію за перевиконання плану у 2010 р. у сумі 79400 грн. Також рішенням Оболонського р/с м. Києва від 15.11.2013 р. з відповідача на користь позивача стягнуто компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. і зазначене рішення суду набуло законної сили. У відповідності до положень ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно до приписів ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно із висновками Верховного Суду України від 01.07.2014 р., викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2014 р., невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 22.01.2014 р. у справі № 6-159цс13). Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс13). Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за грудень 2014 р, квітень та серпень 2015 р. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач виходив з середньоденної заробітної плати позивача у сумі 1161,46 грн., що була визначена у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 28.03.2013 р., і яке набуло законної сили. У відповідності до платіжного доручення № 331 від 12.06.2015 р. відповідач перерахував на користь ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві кошти у сумі 12933,84 грн. і даний факт не заперечується сторонами). За правилами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Надані відповідачем докази про перерахування компенсації за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. на адресу ВДВС представником позивача не спростовані. Посилання останнього на той факт, що фактично кошти позивача [PERSON] отримані ще не були, правового значення не має, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду з скаргою на дії державного виконавця в порядку, передбаченому ст. 383 ЦПК України. Суд погоджується з розрахунками сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведеними у позовних заявах позивача, оскільки розрахунок був зроблений, виходячи з кількості робочих днів на підставі встановленого судом розміру середньоденної заробітної плати позивача. При цьому суд не погоджується з твердженням представника відповідача про співмірність визначення розміру відшкодування, встановлених рішенням Оболонського р/с м. Києва 03.06.2014 р., в частині визначення кінцевого часу періоду проведення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме: 15.11.2013 р. (день винесення судом рішення про стягнення з відповідача недоплаченої компенсації за невикористану відпустку), оскільки вимоги позивача заявлені за інші періоди часу. Тому враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та вирішує стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальній сумі 24207 грн. за період з 01.12.2014 р. по 31.12.2014 р. у сумі 511,12 грн., з 01.04.2015 р. по 30.04.2015 р. у сумі 466,68 грн. зважаючи на сплачені кошти а за період із 01.08.2015 р. по 31.08.2015 р. у сумі 23229,20 грн. Тому

Outcome: partial