Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] у зверненні до ректора Львівського національного університету ім. Івана Франка від 02 липня 2013 року, а саме: «… [PERSON] мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Використовує в особистих цілях студентів. Щодо моєї справи відбувається необєктивне суддівство через те, що студентом юридичного факультету є син судді, який розглядає мою справу у Галицькому суді… Використовує в особистих цілях з метою нашкодити мені випускників юридичного факультету, які працюють у судах різного рівня та інших установах, що мають відношення до моєї справи, та посадових осіб, чиї діти навчаються на юридичному факультеті. Словесно погрожує використанням своїх контактів у Прокуратурі та СБУ… Розповсюджує розміщену в Інтернеті брудну анонімну інформацію про мене, мого чоловіка та мою доньку»; визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] у зверненні до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON] від «15» вересня 2014 року, а саме: «… Вона без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Одночасно з поданням судового позову на адресу адміністрації, де працює моя дочка «кимось» була надіслана брудна анонімна інформація про мене, мого чоловіка та мою доньку, яка «кимось» була розміщена в Інтернеті. Саме з цього часу таку інформацію почали поширювати серед моїх знайомих, а потім пані Луць давала її читати моєму адвокатові»; зобовязати [PERSON] в межах місячного строку після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію стосовно [PERSON] поширену у зверненні (заяві) до ректора Львівського національного університету ім. Івана Франка від 02 липня 2013 року, шляхом надіслання звернення (заяви) ректору Львівського національного університету ім. Івана Франка наступного змісту: «Інформація, поширена [PERSON] у зверненні (заяві) до ректора Львівського національного університету ім. Івана Франка від «02» липня 2013 року є недостовірною в частині посилання на незаконні дії [PERSON], а саме: «… [PERSON] мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Використовує в особистих цілях студентів. Щодо моєї справи відбувається необєктивне суддівство через те, що студентом юридичного факультету є син судді, який розглядає мою справу у Галицькому суді… Використовує в особистих цілях з метою нашкодити мені випускників юридичного факультету, які працюють у судах різного рівня та інших установах, що мають відношення до моєї справи, та посадових осіб, чиї діти навчаються на юридичному факультеті. Словесно погрожує використанням своїх контактів у Прокуратурі та СБУ… Розповсюджує розміщену в Інтернеті брудну анонімну інформацію про мене, мого чоловіка та мою доньку»; зобовязати [PERSON] в межах місячного строку після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію стосовно [PERSON] поширену у зверненні (заяві) до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON] від «15» вересня 2014 року, шляхом надіслання звернення (заяви) редактору львівського правозахисного сайту «Правком» - журналісту [PERSON] наступного змісту: «Інформація, поширена [PERSON] у зверненні (заяві) до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON] від «15» вересня 2014 року є недостовірною в частині посилання на незаконні дії [PERSON], а саме: «… Вона без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Одночасно з поданням судового позову на адресу адміністрації, де працює моя дочка «кимось» була надіслана брудна анонімна інформація про мене, мого чоловіка та мою доньку, яка «кимось» була розміщена в Інтернеті. Саме з цього часу таку інформацію почали поширювати серед моїх знайомих, а потім пані Луць давала її читати моєму адвокатові»; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 60 000 грн. та 30427 грн. 37 коп. матеріальної шкоди. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона працює у Львівському національному університеті ім. Івана Франка на посаді завідувача кафедри теорії та філософії права юридичного факультету. Відповідачка є власником квартири [ADDRESS]. 28.09.2012 року між відповідачем та [PERSON], який придбав квартиру [ADDRESS] у позивачки, з приводу неналежного виконання відповідачкою вимог робочого проекту по реконструкції квартири № 6 виник спір. У звязку із чим [PERSON] був змушений звернутися до суду. Вона вступила в даний процес як представник позивача [PERSON] Розуміючи неминучість цивільної відповідальності, яка рано чи пізно настане у вигляді зобовязання до приведення реконструкції квартири у відповідність до вимог проекту, відповідачка намагалась чинити тиск на позивачів у справі та їхніх представників. Одним із способів такого тиску відповідачем було обрано її дискредитацію перед керівництвом та співробітниками Львівського національного університету ім. Івана Франка. Зокрема, 02 липня 2013 року відповідачем було скеровано до ректора університету листа, в якому остання поширює наклепницькі та неправдиві відомості відносно неї, зокрема у вказано листі зазначено, що «…Без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Використовує в особистих цілях студентів. Щодо моєї справи відбувається необєктивне суддівство через те, що студентом юридичного факультету є син судді, який розглядає мою справу у Галицькому суді… Використовує в особистих цілях з метою нашкодити мені випускників юридичного факультету, які працюють у судах різного рівня та інших установах, що мають відношення до моєї справи, та посадових осіб, чиї діти навчаються на юридичному факультеті. Словесно погрожує використанням своїх контактів у Прокуратурі та СБУ… Розповсюджує розміщену в Інтернеті брудну анонімну інформацію про мене, мого чоловіка та мою доньку ». [PERSON] того, 15.09.2014 року відповідачка звернулась до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON] із листом в якому також було поширено недостовірну інформацію, а саме: «… Вона без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Одночасно з поданням судового позову на адресу адміністрації, де працює моя дочка «кимось» була надіслана брудна анонімна інформація про мене, мого чоловіка та мою доньку, яка «кимось» була розміщена в Інтернеті. Саме з цього часу таку інформацію почали поширювати серед моїх знайомих, а потім пані Луць давала її читати моєму адвокатові». Однак, інформація зазначена у даних звернення не відповідає дійсності з огляду на наступне. У зверненнях відповідачка просила вжити заходів та припинити дії позивачки, які повязані із чиненням їй перешкод у користуванні власністю квартирою №6 на вул. Ференца Ліста 10 у місті Львові, в тому числі і щодо проведення реконструкції вказаної квартири. На думку відповідачки чинення перешкод полягає у тому, що вона у 2012 році звернулась до суду щодо неправомірності дій відповідачки при проведенні реконструкції вказаної квартири. При цьому, відповідачка у 2013 році та 2014 році (відповідно до дати звернень) неодноразово наголошувала на тому, що нею у 2012 році проведено реконструкцію належної їй квартири відповідно до затвердженої у встановленому законодавством порядку проектної документації, з дотриманням вимог ДБН України і з виконанням робіт по врятуванню будинку №10 на вул. Ференца Ліста у місті Львові та усуненню аварійності даху цього будинку. [PERSON] того, що у вказаних звернення відповідачка не зазначала жодних доказів, які би надавали їй право поширювати про позивача зазначену інформацію та, що викладена нею інформація є перевіреною та достовірною. Враховуючи недостовірність цієї інформації просить зобовязати відповідачку спростувати її в аналогічний спосіб, а саме протягом місяця після набрання рішенням суду законної сили надіслати звернення ректору Львівського національного університету ім. Івана Франка наступного змісту: «Інформація, поширена [PERSON] у зверненні (заяві) до ректора Львівського національного університету ім. Івана Франка від «02» липня 2013 року є недостовірною в частині посилання на незаконні дії [PERSON], а саме: «… [PERSON] мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Використовує в особистих цілях студентів. Щодо моєї справи відбувається необєктивне суддівство через те, що студентом юридичного факультету є син судді, який розглядає мою справу у Галицькому суді… Використовує в особистих цілях з метою нашкодити мені випускників юридичного факультету, які працюють у судах різного рівня та інших установах, що мають відношення до моєї справи, та посадових осіб, чиї діти навчаються на юридичному факультеті. Словесно погрожує використанням своїх контактів у Прокуратурі та СБУ… Розповсюджує розміщену в Інтернеті брудну анонімну інформацію про мене, мого чоловіка та мою доньку» та редактору львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON] від «15» вересня 2014 року, шляхом надіслання звернення (заяви) редактору львівського правозахисного сайту «Правком» - журналісту [PERSON] наступного змісту: «Інформація, поширена [PERSON] у зверненні (заяві) до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON] від «15» вересня 2014 року є недостовірною в частині посилання на незаконні дії [PERSON], а саме: «… Вона без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Одночасно з поданням судового позову на адресу адміністрації, де працює моя дочка «кимось» була надіслана брудна анонімна інформація про мене, мого чоловіка та мою доньку, яка «кимось» була розміщена в Інтернеті. Саме з цього часу таку інформацію почали поширювати серед моїх знайомих, а потім пані Луць давала її читати моєму адвокатові». [PERSON] того, зазначає, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральної та матеріальної шкоди. Оскільки, [PERSON] понесені витрати на купівлю ліків в розмірі 30427 грн. 37 коп., які просить стягнути з відповідачки. Завдану їй моральну шкоду оцінює у 60 000 грн. Просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково зазначивши, що відповідачка з метою ухилення від відповідальності за поширення завідомо неправдивої негативної інформації про позивача, [PERSON] під час розгляду справи в суді, знайшла «нову підставу» для «виправдання» своїх неправомірних дій зазначивши, що скерування вказаних звернень є реалізацією її конституційного права визначеного статтею 40 Конституції України на звернення до компетентних органів чи їх посадових осіб, оскільки: ректор Львівського національного університету ім. Івана Франка мав право притягнути відповідно до вимог КЗпП України позивача, як працівника, який виконує виховні функції, до дисциплінарної відповідальності за вчинення аморального проступку, що передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку та Статутом ЛНУ ім.Івана Франка; редактор львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON], мав право провести журналістське розслідування з приводу дій позивача, які на думку [PERSON] можуть становити суспільний інтерес, та призвести до захисту її майнових прав. У зверненні на імя ректора ЛНУ ім.Івана Франка від 02.07.2013 року відповідачкою жодним чином не зазначено, що позивач є особою, яка виконує виховні функції, та що нею у звязку з виконанням саме вказаної виховної функції вчинено аморальний поступок та у чому він полягає, а також не викладено у прохальній частині звернення про розгляд питання щодо притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності (як про це зазначено у запереченні представника відповідача від 30.10.2017 року), а лише зазначено, що: «[PERSON] відчуваючи свою безкарність на рівні міста Львова намагається перешкодити мені (тобто [PERSON]М.) вільно розпоряджатись своїм майном і погрожує мені (тобто [PERSON]М.) та моїй родині (тобто родині [PERSON]М.). Щиро прошу Вашого сприяння у тому, щоб [PERSON] залишила мене у спокої»; у зверненні на імя редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON], від 15.09.2014 року відповідачкою також жодним чином не зазначено у чому ж полягає суспільний інтерес до дотримання вимог законодавства України при проведенні [PERSON] реконструкції квартири №6 на вул. Ференца Ліста 10 у місті Львові, що може бути предметом журналістського розслідування, та у який спосіб проведення журналістського розслідування призведе до захисту чи відновлення прав відповідача, за умови їх порушення. У зверненнях від 02.07.2013 року та від 15.09.2014 року, які є предметом судового розгляду у даній справі, відповідачем не доведено, що [PERSON] виконуються виховні функції при виконанні трудових обовязків; що [PERSON] вчинено аморальний проступок та не зазначено, відповідно, у чому він полягає, тобто які дії позивача вчинені при виконанні ним трудових обовязків, в громадських місцях чи в побуті є аморальним поступком. Натомість, відповідачем лише у різних формах наголошується на те, що позивач перешкоджає їй у користуванні власність, в тому числі шляхом звернення до суду відносини між позивачем та відповідачем, які призвели до звернення [PERSON] у 2012 році до суду, носять виключно цивільно-правовий характер, не повязаний із здійсненням [PERSON] трудових обовязків чи здійснення професійної діяльності, а тому його вирішення є можливим у позасудовому або судовому порядку, а не шляхом звернення [PERSON] за вирішення майнових питань за місцем праці позивача чи шляхом проведення журналістського розслідування з метою поширення завідомо недостовірної негативної інформації про особу позивача. Просить позов задоволити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та пояснила, що дійсно 02 липня 2013 року відповідачем було скеровано звернення до ректора Львівського національного університету ім. Івана Франка та 15 вересня 2014 року звернення до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON]. Однак, така інформація є достовірною, оскільки відповідно до п.3.2 Правил внутрішнього розпорядку Львівського національного університету імені [PERSON] працівники університету зобовязані особистим прикладом утверджувати повагу до цінностей загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, тощо), культурно-національних, духовних, історичних цінностей України, інших країн і надбань цивілізації тощо; дотримуватися наукової та педагогічної етики, моралі, поважати честь та гідність осіб, які працюють і навчаються в Університеті. Пунктом 5.4.15 статуту Львівського національного університету імені [PERSON] визначено, що ректор університету застосовує заходи морального та матеріального заохочення і притягає до відповідальності працівників та осіб, які навчаються, відповідно до чинного законодавства, Правил внутрішнього розпорядку та статуту. Отже, звертаючись до керівника Львівського національного університету імені [PERSON] з приводу дій позивача, які на думку відповідача суперечать загальновизнаним суспільством моральним нормам та можуть свідчити про порушення етичних норм, дотримання яких покладено на викладачів університету. Щодо звернення до редактора львівського правозахисного сайту «Правком» - журналіста [PERSON], зазначили, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то можуть бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Таким чином, оскаржувані позивачем дії відповідачки не є поширення інформації відносно [PERSON], а використанням відповідачкою своїх законних прав що в розрізі статуту публічної особи позбавляє її права на оскарження таких дій. [PERSON] того, відповідачка звернулась до редактора львівського правозахисного сайту «Правом» - журналіста [PERSON], з листом який був опублікований 07.11.2014 року на офіційному сайті Правком. 23.06.2017 року рішенням Апеляційного суду Львівської області в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], ТзОВ «Агенція регіональної інформації та аналітки «Галінфо», ПП «Агенція регіональної інформації та аналітики «Галінфо», [PERSON]про захист честі та\~\~ ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовлено. Даним рішенням встановлено, що аналізуючи відкритий лист [PERSON] на імя Генерального прокурора України, колегія суддів вважає, що такий є оціночним судженням, право на висловлювання якого гарантоване ст. 34 Конституції України, відкритий лист та зазначена у ньому інформація не є прямим обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального злочину, не є такою, що носить стверджувальний характер, носить характер оціночних суджень на основі отриманої ним інформації від [PERSON], і є нічим іншим, як субєктивною думкою [PERSON] з приводу наданої [PERSON] інформації, його субєктивної оцінки цієї інформації, є вираженням його суб»єктивної думки і поглядів щодо інформації, наданої [PERSON]Таким чином, рішенням Апеляційного суду Львівської області встановлена обставина, що має преюдиційний характер для даної справи. Вважає, що з жодних прав позивача не порушувала, навпаки діями позивача їй завдано шкоди. Просять в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON] позов заперечив, оскільки в даному випадку мала місце реалізація відповідачкою свого права на звернення до журналіста із проханням провести журналістське розслідування. В звязку з наведеним просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.\~\~ Згідно ст.32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до ч.5\~ст.55 Конституції України\~кожен має право будь-якими не\~забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його гідності визначено в\~ст. 28 Конституції України. Відповідно до\~ст. 299 Цивільного кодексу України\~фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно розяснень, що містить п.15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що 02 липня 2013 року [PERSON] звернулась до ректора Львівського Національного університету імені [PERSON] з листом, в якому серед іншого, міститься наступна інформація щодо позивачки «….Без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Використовує в особистих цілях студентів. Щодо моєї справи відбувається необєктивне суддівство через те, що студентом юридичного факультету є син судді, який розглядає мою справу у Галицькому суді… Використовує в особистих цілях з метою нашкодити мені випускників юридичного факультету, які працюють у судах різного рівня та інших установах, що мають відношення до моєї справи, та посадових осіб, чиї діти навчаються на юридичному факультеті. . [PERSON] того, 15.09.2014 року [PERSON] звернулась до редактора правозахисного сайту «Правком» із листом в якому просила його як журналіста та правозахисника посприяти у захисті її порушених прав та законних інтересів, провести журналістське розслідування стосовно фактів, викладених у даному зверненні, з тим щоб у подальшому його результати було якомога швидше висвітлено у засобах масової інформації. Із змісту даного листа вбачається, що [PERSON] серед іншого зазначила наступну інформацію «…Вона без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Одночасно з поданням судового позову на адресу адміністрації, де працює моя дочка «кимось» була надіслана брудна анонімна інформація про мене, мого чоловіка та мою доньку, яка «кимось» була розміщена в Інтернеті. Саме з цього часу таку інформацію почали поширювати серед моїх знайомих, а потім пані Луць давала її читати моєму адвокатові». Наведене підтверджується дослідженими в судовому засідання листами відповідачки від 02.07.2013 р. та від 15.09.2014р. Відповідно до розяснень, що містить пункт 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:\~\~ а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)\~\~ поширена\~інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, всі перелічені обставини є предметом доказування в судовому процесі, тому судом надано оцінку словам та словосполученням у зазначених фразах, які позивач вважає недостовірними, негативними і такими, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до розяснень зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~ від 27.02.2009 року\~\~ № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які\~існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому,\~суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до\~ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, відповідно до\~ст. 8 Конституції України, норми останньої є нормами прямої дії. Відтак, приймаючи до уваги положення ст.ст.\~32,\~68 Конституції України, необхідним є забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, на вільне виражання свої поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації з іншого боку. Тобто, реалізація конституційного права на свободу думки і слова, право на вільне вираження своїх поглядів та переконань, не повинна порушувати законодавчо закріплені гарантії невтручання в особисте життя, недоторканність ділової репутації. Згідно розяснень, що містить п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Також,\~даною Постановою розяснено, що враховуючи положення\~статті 9 Конституції України\~та беручи до уваги ратифікацію\~Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття\~Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~([PERSON], 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Частиною 1. ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб-фігурантів інформації. За приписами ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. При цьому, під «висловлюваннями, які не містять фактичних даних» розуміються такі висловлювання, в яких відсутні посилання на конкретні дати, номери, цифри, місця подій та самі події. Такий вид оціночного судження як «критика» не має свого визначення у законодавстві, разом із тим, можливим є зясування зазначеного поняття шляхом звернення до Нового тлумачного словника української мови (1998 р. в., викладачі [PERSON], [PERSON], рекомендовано Міністерством освіти України для студентів вищих та середніх навчальних закладів), згідно з яким термін «критика» визначається як коментар та аналіз. Цей же словник термін «коментар» розуміє як пояснення, тлумачення до якого-небудь тексту, подій, явищ, а термін «аналіз» - як розгляд чого-небудь. Щодо терміну «оцінка дій» слід зазначити, що в законодавстві також відсутнє визначення поняття «оцінка дій». Поряд з цим, наведений вище словник термін «оцінювати» визначає як складати уявлення, робити висновок про кого-, що-небудь. Тобто, «оцінкою дій» є складання уявлення або надання висновку щодо дії певної особи або речі. Відповідно до п. 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналізуючи викладену у листі [PERSON] від 02.07.2013р. ректору Львівського Національного університету імені [PERSON], інформацію, яка є предметом даного спору, суд вважає, що наступна інформація «.. Словесно погрожує використанням своїх контактів у Прокуратурі та СБУ… Розповсюджує розміщену в Інтернеті брудну анонімну інформацію про мене, мого чоловіка та мою доньку » є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, з огляду на використані мовно-стилістичні засоби таке містить фактичні дані, негативну інформацію, певний і однозначний зміст, носить стверджувальний характер. Зазначена інформація може бути перевірена і встановлена, зокрема, у випадку наявності погроз особа була вправі звернутись до правоохоронних органів, а факт розміщення інформації в мережі інтернет також може перевірений та доведений, в т.ч. і шляхом копіювання такої інформації, з»ясування автора на відповідних сторінках чи сайтах, тощо. Однак, всупереч вимог ст.81 ЦПК України відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про такі погрози позивачки та розміщення позивачкою будь-якої інформації про відповідачку чи її сім»ю, відтак, інформація «…Словесно погрожує використанням своїх контактів у Прокуратурі та СБУ… Розповсюджує розміщену в Інтернеті брудну анонімну інформацію про мене, мого чоловіка та мою доньку » є недостовірною, а з огляду на зміст вказаних тверджень в загальному контексті листа, адресованого ректору є також негативною, оскільки містить твердження про неетичну поведінку позивачки, що мала на меті принизити ділову репутацію позивача перед її керівництвом. У відповідності до п.3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1\~вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до\~статті 275 ЦК\~захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений\~главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно з положеннями ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до п. 24\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1\~спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні). Зважаючи на розповсюдження відповідачкою недостовірної інформації щодо позивачки і порушення внаслідок цього її особистих немайнових прав та ділової репутації, обраний останньою спосіб захисту свого немайнового права шляхом зобов'язання відповідачки у такий самй спосіб спростувати недостовірну інформацію про неї є обґрунтованим та вимоги у цій частині підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги покликання представників відповідача та представника третьої особи на те, що [PERSON] у вказаних зверненнях поширювала інформацію про позивача, яка є публічною особою, а відтак, критика її дій може бути дещо ширшою, виходячи з наступного. В п. 21\~Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~Пленум Верховного Суду України розяснив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, судом встановлено, що звернення відповідачки із вищезазначеними листами було зумовлено неприязними відносинами, які склались між сторонами на побутовому грунті та обумовлені судовим спором між ними з приводу перепланувань квартир, які знаходяться у одному будинку. Звернення відповідачки не були обумовленими здійсненням позивачкою публічної діяльності та як наслідок її критики саме з приводу такої діяльності. Також суд не примає до уваги твердження представника відповідача на рішення Апеляційного суду Львівськї області, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], оскільки у вказаному спорі розглядалась інформація, що містилась у публікаціях третьої особи [PERSON], а предметом даного спору є інформація поширена у зверненнях відповідачки. Разом із тим, позивачкою заявлено вимоги про визнання недостовірною та спростування інформаціїї зазначеної у листі відповідачки до ректора Львівського Національного університету імені [PERSON] наступлої інформації щодо позивачки «….Без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Використовує в особистих цілях студентів. Щодо моєї справи відбувається необєктивне суддівство через те, що студентом юридичного факультету є син судді, який розглядає мою справу у Галицькому суді… Використовує в особистих цілях з метою нашкодити мені випускників юридичного факультету, які працюють у судах різного рівня та інших установах, що мають відношення до моєї справи, та посадових осіб, чиї діти навчаються на юридичному факультеті.», а також у листі від 15.09.2014 року до редактора правозахисного сайту «Правком» наступну інформацію «…Вона без мого дозволу встановила камери у підїзді і на сходовій клітці будинку на вул. Ференца Ліста, 10 націлені на мою квартиру і збирає інформацію про моє приватне життя… Одночасно з поданням судового позову на адресу адміністрації, де працює моя дочка «кимось» була надіслана брудна анонімна інформація про мене, мого чоловіка та мою доньку, яка «кимось» була розміщена в Інтернеті. Саме з цього часу таку інформацію почали поширювати серед моїх знайомих, а потім пані Луць давала її читати моєму адвокатові». Проте, дану інформацію суд вважає власною субєктивною оцінкою відповідачкою ситуації, що склалась через неприязні відносинами між нею та позивачкою, які виникли у звязку із судовим спором між ними. У даному випадку відповідачка висловлює припущення про «розміщення позивачкою камер з метою збирання інформації», про «використання позивачкою осіб, що мають відношення до її справи, в особистих цілях», про те, що «через позивачку щодо неї відбувається необ»єктивне суддівство», така інформація не містить конкретних фактів, є узагальненою критичною оцінкою відповідачки та вираженням її субєктивної думки, яку не можна перевірити на предмет її відповідності та дійсності, тому така інформація є її оціночним судженням. Враховуючи те, що на відміну від тверджень оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, такі не можуть бути предметом судового захисту, суд приходить до висновку, що у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Суд не приймає до уваги висновок судово-лінгвістичної експертизи № 056/320 від 08 вересня 2016 року оскільки, відповідно до ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. Атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом. (ст.9 Закону України «Про судову експертизу»). Відповідно до ч.2 ст.53 ЦПК України (в ред. чинній на час призначення зазначеної експертизи) як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів Проте, судом встановлено, що [PERSON], який склав та підписав висновок судово-лінгвістичної експертизи не внесений до Державного реєстру атестованих судових експертів, а відтак, вказаний висновок в силу ч.1 ст.78 ЦПК України не може бути прийнятий до уваги. Вимоги позивача про відшкоджування завланої моральної та матеріальної шкоди не підлягають до задоволення з огляду на наступні обставини. Відповідно до\~ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно\~ст.1167 цього ж кодексу \~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз»яснень, що містить п.9\~Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем всупереч зазначених вимог не надано суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині. \~Вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка полягає у понесених витратах на придбання ліків, не можуть бути задоволенні, оскільки суду не надано доказів про причинно-наслідковий звязок таких витрат із розповсюдження відповідачкою недостовірної інформації . Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки в користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 121 грн. 80 коп. На підставі ст. 19, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 16, 94, 277 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved