Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який, після уточнення позовних вимог, мотивує тим, що він є рідним племінником та єдиним спадкоємцем [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті свого дядька він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка складається, зокрема, з квартири за адресою: [ADDRESS], яка належала спадкодавцеві на праві власності. 24.11.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дядька на квартиру [ADDRESS], оскільки право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гурою М.Г. 16.07.2015р. за реєстровим номером 1140. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу від 16.07.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гурою М.Г. за реєстровим номером 1140 є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог закону, а саме після смерті власника квартири, порушує його права, як спадкоємця, тому просить суд визнати вказаний договір купівлі-продажу квартири недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру та визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав, причини неявки не повідомив. Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що на даний час проводиться досудове розслідування по факту укладання спірного договору купівлі-продажу за підробленим паспортом [PERSON]. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В. в судове засідання не прибула, надала суду письмову заяву в якій просить розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позову заперечень не надала. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, третьої особи - приватного нотаріуса Запорізького міського округу Гура М.Г., дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину. Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності - повернення кожною із сторін у натурі одержаного за таким правочином, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Частиною 5 ст.1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Функції та повноваження щодо забезпечення проведення державної реєстрації прав цим Законом (ст. ст. 6, 9) покладені на суб'єктів державної реєстрації прав, до яких належать: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб'єкти державної реєстрації прав:виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;акредитовані суб'єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління, актовий запис №3996 (а.с.4). Після його смерті відкрилась спадщина, у вигляді внесків з відсотками та компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться на рахунках в ЗОУ АТ «Ощадбанк» та квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради 24.09.2001 року та зареєстрованого Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за №250/36975 від 17 жовтня 2001 року (а.с. 49, 67). Позивач [PERSON] є рідним племінником [PERSON], оскільки останній та батько позивача - [PERSON] були рідними братами. Факт родинних відносин підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28.102015 року, яке набрало законної сили 17.11.2015р. (а.с. 42-43). Батько позивача - [PERSON] помер [INFO] (а.с.40). 05 вересня 2015 року позивач [PERSON] будучі спадкоємцем за законом після смерті свого дядька подав заяву до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В. про прийняття спадщини ( а.с. 36). 23 грудня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті його дядька [PERSON], яке складається з внесків з відсотками та компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться на рахунках в ЗОУ АТ «Ощадбанк» (а.с.59). 24 листопада 2015 року постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], після смерті його дядька [PERSON], який проживав та був постійно зареєстрований у вказаній квартирі, у зв'язку з відсутністю зареєстрованого права власності померлого [PERSON] на вказану квартиру (а.с. 56). Згідно даних, які містяться в спадковій справі №47/2015, заведеної щодо майна [PERSON], померлого [INFO]., інших спадкоємців після смерті [PERSON], немає. (а.с. 36-60). Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16.07.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г. та зареєстрованим в реєстрі за №1140, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності (а.с.66). Відомості про право власності [PERSON] на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS], внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно 16.07.2015р. за реєстраційним номером [NUMBER] (а.с.68). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого [INFO]. [PERSON] - власника квартири [ADDRESS], подавши до нотаріальної контори 05.09.2015 року відповідну заяву, а отже спірна квартира з часу відкриття спадщини та на час укладення оспорюваного правочину у відповідності зі ст.1268 ЦК України, являлася такою, що належить спадкоємцю. Спірним договором порушені речові права позивача як єдиного спадкоємця померлого власника квартири, а тому в силу ст.ст.215 ч.3, 1268 ЦК України він вправі звернутися з вказаним позовом до суду за захистом порушеного права на спадкування. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.07.2015 року не відповідає приписам ст.ст.203, 215, 658 ЦК України, а тому вимоги [PERSON] про визнання його недійсним підлягають задоволенню. Вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки не узгоджується з положеннями ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою визначено, що записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Прийняття рішення про державну реєстрацію прав або скасування державної реєстрації прав є виключною компетенцією державних реєстраторів, які під час прийняття цих рішень діють як суб'єкти владних повноважень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Таким чином, рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири є достатньою правовою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстрації. Вирішуючи вимогу про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, суд враховує роз'яснення, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Так, судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В матеріалах справи наявна постанова нотаріуса про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлого [INFO]. [PERSON] На підставі викладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що [PERSON], будучі спадкоємцем третьої черги, реалізував своє право на прийняття спадщини за законом після свого померлого дідька - [PERSON], шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк та не здійснював відмову від прийняття спадщини, але у зв'язку з відсутністю зареєстрованого права власності померлого [PERSON] на спірну квартиру, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Іншим шляхом оформити право власності неможливо. При викладених обставинах, суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим і підлягають частковому задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1490,00 коп. Повний текст рішення виготовлено 02.02.2016р.

Outcome: partial