Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з матір'ю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, близько трьох років вони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, відповідач систематично зловживає спиртними напоями, ображає та застосовує фізичну силу до позивача, тому вважає, що сім'я подружжя розпалась остаточно, термін для примирення призначати не потрібно. Крім того, місце проживання дітей просить визначити з матір'ю, враховуючи вік дітей, наявність у позивача квартири на праві користування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений судом належним чином (а.с.22), а у направленій 12.12.2016 року заяві до суду позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав і просив розглянути справу у його відсутність (а.с.24). Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 28.02.1997 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №82 (а.с.4). Від спільного шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], доньку - [PERSON], [INFO], сина - [PERSON], [INFO] (а.с.5-7). Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, близько трьох років вони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, відповідач систематично зловживає спиртними напоями, ображає та застосовує фізичну силу до позивача. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім'я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як встановлено судом, що будь-які відносини між ними припинені, а питання про розірвання шлюбу позивачкою ставилось неодноразово. За таких обставин укладений шлюб підлягає розірванню, при цьому позивачці необхідно змінити вже присвоєне прізвище з „[PERSON]" на „[PERSON]". У відповідності до ч.1, ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Як передбачає ч.2-3, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оцінюючи диспозиції вказаних статей Сімейного Кодексу України, суд приходить до висновку, що питання про визначення судом місця проживання неповнолітньої дитини з батьком або з матір'ю вирішується у випадку окремого проживання батьків, при цьому особа, яка досягла 14-річного віку, сама визначає своє місце проживання. Судом встановлено, що позивачка та відповідач зареєстровані та постійно проживають разом зі своїми дітьми в квартирі [ADDRESS] (а.с.8-10; 11; 17-18), тобто в одному жилому приміщенні. Вік дітей [PERSON] та [PERSON] на час розгляду справи становить 17 та 14 повних років відповідно (а.с.5-6). За таких обставин суд вважає, що оскільки сторони постійно проживають у одному жилому приміщенні, а двоє із трьох їх спільних дітей вже досягли 14 років, які самі вправі визначати своє місце проживання, і при цьому таке їх конституційне право не може бути порушено, тому підстави для задоволення частини позову про визначення місця проживання трьох неповнолітніх дітей з матір'ю відсутні. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду.

Outcome: partial