Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, яким просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед AT «Банк «[PERSON] та Кредит» за Кредитним договором № 17-07-И/40 від 17.09.2007 року в сумі 4949392,74 грн. звернути стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» на предмет іпотеки - квартиру під номером 74, що розташована в будинку під номером 9, по вулиці Митрофанова у м. Білій Церкві Київської області шляхом визнання права власності на зазначене майно, виселити з даної [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати з оплати судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач свої зобовязання за вищезазначеним кредитним договором не виконала навіть частково, має заборгованість. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просить суд позов задовольнити. За заявою представника позивача відповідача [PERSON], яка була попереднім власником квартири, було виключено із числа відповідачів, оскільки остання самостійно звільнила спірну квартиру та знялась з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та у своїх поясненнях суду не заперечують, що дійсно укладався з позивачем кредитний договір для придбання квартири, яка є предметом договору іпотеки. Враховуючи, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 16.04.2013 року була стягнута сума боргу за даним Кредитним договором, відповідачу з дітьми ніде жити, тому просять суд відмовити в задоволені позову з врахуванням Закону України «Про мораторій» Представник третьої особи служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області заперечує проти задоволення позову з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей відповідача. Представник Білоцерківського міського відділу Управління ДМС у Київській області, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявився, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому справу розглянуто без його участі за згодою учасників судового процесу. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, представника служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, судову практику, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення по наступним підставам. Судом встановлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, відповідно до укладеного кредитного договору № 17-07-И/40 від17.09.2007 року між [PERSON] «[PERSON] та Кредит» правонаступником якого на даний час є Публічне акціонерне товариство «Банк «[PERSON] та Кредит та відповідачем [PERSON] останній надано кредит у сумі 82000,00 доларів США зі строком остаточного повернення кредитних ресурсів до 16.09.2027 року, з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,2 % відсотків річних на суму залишку заборгованості по основному боргу для придбання 3-х кімнатної квартири. За прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник зобов'язаний, у відповідності до п. 6.1. Кредитного договору, сплачувати Банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується у випадках порушення позичальником строків платежів за кредитними ресурсами, процентами, комісійною винагородою. Позивач зобов'язання за Кредитним договором виконав належним чином, здійснивши видачу кредиту на визначених Кредитним договором умовах, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 7 від 17 вересня 2007 року та не заперечується стороною відповідача. Відповідач взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялася Банком із застереженням про звернення стягнення на іпотечне майно. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем як позичальником зобов'язань за Кредитним договором Банком було подано до суду позовну заяву про стягнення боргу за кредитним договором. 16 квітня 2013 року Попільнянським районним судом Житомирської області було ухвалено рішення про стягнення солідарно із [PERSON] та [PERSON] (поручитель) боргу. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 19 червня 2013 року вказане судове рішення залишено у силі ( а.с.32-39). Зазначене судове рішення на час розгляду даної цивільної справи не виконане навіть частково, що підтверджується матеріалами справи та наданим суду розрахунком заборгованості по Кредиту ( а.с. 40-56). У відповідності до ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст.546 ЦК України серед видів забезпечення виконання зобов'язання зокрема є застава. Відповідно до ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. У відповідності до п. 5.1. Кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором є застава нерухомості (іпотека). В забезпечення виконання зобов'язань відповідача по Кредитному договору між Банком та позичальником [PERSON] 17 вересня 2007 року був укладений Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 5000. Заборону відчуження предмету іпотеки зареєстровано в реєстрі за № 5001. Згідно з умовами Іпотечного договору відповідачем, яка є Іпотекодавцем, було передано позивачу, який є Іпотекодержателем, в іпотеку квартиру під номером 74, що знаходиться в будинку під номером 9, по вулиці Митрофанова м. Біла Церква. Зазначена квартира складається з трьох кімнат, має загальну площу 61,7 кв. м. і житлову 45,1 кв. м. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області 17 вересня 2007 року за реєстром №2-176, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів згідно витягу №4617200 від 17 вересня 2007 року, номер правочину 2351862, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ та в реєстрі права власності на нерухоме майно згідно витягу №15947127 від 17 вересня 2007 року реєстраційний номер 19312417, номер запису 11190 в книзі 102. Згідно ч. 6 ст. З Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право, в разі порушення боржником основного зобов'язання, задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Аналогічні положення чинного законодавства сторонами у справі було погоджено в п.8.4.8 Іпотечного договору, а саме: Іпотекодержатель «має право достроково звернути стягнення на Предмет іпотеки у разі неналежного виконання Іпотекодавцем будь-яких умов Кредитного договору, у тому числі, але не обмежуючись переліченим нижче, у разі несвоєчасної чи неповної сплати ануїтетних платежів, несвоєчасного повернення сум зобов'язань за Кредитним договором, в т. ч. кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки. Право звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодержатель набуває також, якщо Іпотекодержатель, відповідно до п.3.4. Кредитного договору, заявить Іпотекодавцю вимогу повернути кредит та сплатити проценти до настання строку, зазначеного у п.3.2. Кредитного договору, а Іпотекодавець не виконає зазначене зобов'язання. Вищезазначені обставини підтверджуються кредитним договором, договором іпотеки та іншими документами, які додані до позовної заяви ( а.с.12-16, 20-25). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за вищезазначеними договорами виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, відповідач придбала квартиру, в якій проживає із дітьми. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У зв'язку із неналежним виконанням своїх обов'язків, станом на 06 лютого 2015 року загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем складає 4949392,74 грн., яка включає в себе: суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 72552,68 доларів США; суму заборгованості по відсотках у розмірі 34607,35 доларів США; суму заборгованості по комісії 35405,55 грн.; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування Кредитними коштами та комісії в сумі 2435313,54 грн. Зазначену заборгованість сторона відповідача не оспорила. У відповідності до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовим наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Згідно з ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. У відповідності до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. А тому, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 05 лютого 2015 року (форма 3), виданої Житлово-експлуатаційною конторою №7 в м. Біла Церква, у житловому приміщенні[ADDRESS], що знаходиться в буд. 9, по вул. Митрофанова в м. Біла Церква, проживають та зареєстровані відповідачі: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON], [PERSON] (ас.31). Враховуючи наведене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині виселення відповідачів із вказаної квартири, яка придбана за рахунок кредиту, мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Дані висновки, також, узгоджуються і з правовою позицією Верховного Суду України винесеною у справі №6-39 цс15 від 18 березня 2015 року, відповідно до якої визначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Крім того пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Позивачем вчасно були направлені вимоги відповідачам про добровільне виселення, які були проігноровані ( а.с.58-64). При вирішені справи по суті позовних вимог суд не погоджується із доводами представника відповідачів стосовно того, що борг за кредитним договором стягнуто з відповідача судовим рішенням, що виключає необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення і не приймає їх до уваги виходячи з наступного. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Виходячи із зазначених розяснень позовні вимоги позивача відповідають вимогам діючого законодавства оскільки борг за вказаним кредитним договором на час розгляду справи не погашений. При вирішені справи по суті позовних вимог суд враховує, що 03.06.2014 року було прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно ст. 1 Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності з 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно та довідок, які надані суду стороною відповідачів, вказана квартира є єдиним житлом відповідачів. Згідно зазначеної інформації попереднім місцем реєстрації та проживання боржника [PERSON] є житловий будинок № 32 по вул.. Молодогвардійській, смт. Попільня, Попільнянського району Житомирської області, право власності на який не зареєстроване і правоустановчі документи не оформлені (ас.126-135). Оскільки між сторонами укладено кредитний договір в іноземній валюті і в забезпечення виконання даного зобов'язання передано в іпотеку квартиру, яка є постійним місцем проживання позичальника та іпотекодавця, то позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення можуть бути задоволені, але не підлягають виконанню у примусовому порядку в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який є чинним на час вирішення спору з врахуванням судової практики. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. З огляду на викладене суд вважає, що сторона позивача довела суду законність та обгурнтованість заявлених позовних вимог, тому позов слід задовольнити. Крім цього, згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved