Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якій просить розірвати договір банківського вкладу, укладеного між позивачем та відповідачем, та стягнути з ПАТ «ІМЕКСБАНК» суму депозиту 20 156,78 гривень, 3% річних у сумі 979,40 гривень, інфляційні кошти у сумі 2 690,93 гривен, відсотки за користування депозитом у сумі 3553,68 копійок та судові витрати у справі. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час слухання справи повідомлявся належним чином, але надав свої заперечення проти позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов частково підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 18 липня 2012 року укладено Договір № 990383316 банківського вкладу у гривні _ПН стандарт. Відповідно до умов пункту 1.1. Договору, Банк прийняв кошти Вкладника (позивача у справі) у сумі 20 156,78 гривень строком на 1825 днів на депозитний рахунок [NUMBER] зі сплатою 8% річних. Пунктом 2.1.3. Договору передбачено право Вкладника припинити Договір з письмовим повідомленням Банку про це за три місяці. Пунктом 2.3.6. Договору передбачено обов'язок Банку повернути Вкладнику, на його вимогу, депозит до закінчення строку дії цього Договору у порядку, передбаченому цим Договором. Умовами пункту 4.1.1. передбачено, що Вкладник має право припинити договір з письмовим повідомленням Банку про це за три місяці. Позивач 17 листопада 2012 року звернулася до відповідача з заявою про розірвання депозитного договору. Крім того, 25 січня 2014 року, позивач направила на адресу відповідача заяву про розірвання договору та перерахування грошових коштів, згідно з якою просила банк розірвати договір банківського вкладу та перерахувати грошові кошти у сумі 20 156,78 гривень з депозитного рахунку на поточний рахунок, відкритий на ім'я позивача у цьому ж банку та видати зазначені грошові кошти з нарахованими відсотками. Відповідач у розірванні договору, видачі та перерахуванні грошових коштів на інший рахунок, відмовив, посилаючись на можливість отримання позивачем цих грошових коштів тільки після досягнення пенсійного віку або в разі настання обставин, передбачених пунктом 1 статті 65 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», а саме в разі медично підтвердженого критичного стану здоров'я (онкозахворювання, інсульт тощо) або настання інвалідності учасника фонду, коли сума належних учаснику фонду пенсійних коштів на дату настання пенсійного віку учасника фонду не досягає мінімального розміру суми пенсійних накопичень, встановленого національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; виїзду учасника фонду на постійне проживання за межі України. Суд вважає відмову банку у поверненні грошових коштів таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує право власності позивача на грошові кошти. Відповідно до приписів ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Приписами ч.3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України); зобов'язання припиняється за домовленістю сторін ( ч. 1 статті 604). Відповідно до положення ч. 1 статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно положення ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положення ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Ст. 1074 ЦК України визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Приписами ч. 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (ч. 3 ст. 1058 ЦК України). Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (ст. 1075 Цивільного кодексу України). Згідно п. 1. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 492 визначено поняття вкладного (депозитного) рахунку, а саме церахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору. При цьому, передбачено, що до вкладних (депозитних) рахунків також належать пенсійні депозитні рахунки, що відкриваються фізичним особам відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" для накопичення заощаджень на виплату пенсії. Пунктом 10.10. Інструкції передбачено, що пенсійні депозитні рахунки відкриваються фізичним особам у порядку, установленому цією Інструкцією. Банки можуть залучати кошти фізичних осіб на пенсійні депозитні рахунки лише в межах суми, визначеної для відшкодування вкладів Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, що встановлюється згідно із законом. Інші особливості залучення банками коштів на ці рахунки визначаються договором банківського вкладу. П. 10.11. цієї ж Інструкції передбачено, що незалежно від того, на яких умовах укладався договір банківського вкладу (на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу з закінченням установленого договором строку чи на інших умовах повернення вкладу), банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника - фізичної особи. Будь-яких особливостей залучення грошових коштів за спірним договором, сторони не визначили. Умовами спірного договору банківського вкладу, на ім'я позивача відкриті банківський вклад [NUMBER]. Згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 N 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», за кодом банківського рахунку «2635» зазначені саме «Довгострокові вклади (депозити) фізичних осіб», а не за іншими цільовим призначенням. Зазначення відповідачем умови отримання пенсійних виплат, є необґрунтованими, з урахуванням того, що такі умови передбачені статтею 61 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», саме для виплат пенсійними фондами, а не банківськими установами по депозитним рахункам. Пунктом 1 статті 65 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» врегульовано питання пенсійної виплати одноразово адміністратором недержавного пенсійного фонду при діючому пенсійному контракті. Банк не є адміністратором недержавного пенсійного фонду. Крім того, зазначені умови передбачені при діючому пенсійному контракті, а не розірваному. Стосовно заперечень відповідача щодо вимог про виплату грошових коштів, а також неврахування вимог Податкового кодексу України, суд вважає такі твердження є необґрунтованими. Згідно Електронного повідомлення Департаменту платіжних систем та розрахунків Національного банку України від 01 жовтня 2014 року № 25_110/55892 «Про окремі питання ведення поточних рахунків, доходи у вигляд процентів за якими не оподатковуються» роз'яснимо, що згідно із підпунктом 164.2.8 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України дохід у вигляді процентів на поточні банківські рахунки (крім заробітної виплати, стипендій, пенсій, соціальної допомоги та інших передбачених законом соціальних виплат) включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Для дотримання та реалізації вимог підпункту 164.2.8 пункту 164.2 статті 164 та підпункту 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України банк має відокремлювати кошти, дохід у вигляді процентів від яких включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, від доходу, який не оподатковується. Зазначено, що банки зобов'язанні забезпечити виконання покладених на них функцій податкового агента, передбачених п.п. 170.4.2 п. 170.4 ст. 170 ПК України. П. 170.4.1. ст. 170 ПК України передбачено, що податковим агентом платника податку під час нарахування (виплати) на його користь доходів, визначених у п. 167.2 ст. 167 цього Кодексу, є особа, яка здійснює таке нарахування (виплату). Загальна сума податків, утриманих протягом звітного податкового місяця з таких нарахованих (виплачених) процентів платнику податку, сплачується (перераховується) таким податковим агентом до бюджету у строки, визначені цим Кодексом для місячного податкового періоду. П. 170.4.2. ст. 170 ПК України передбачено, що податковий агент, який нараховує доходи у вигляді процентів, відображає у податковому розрахунку, подання якого передбачено п.п. "б" п. 176.2 ст. 176 цього Кодексу, загальну суму таких нарахованих (сплачених) доходів та загальну суму утриманого з них податку. При цьому інформація щодо окремого банківського вкладного (депозитного) або поточного рахунку фізичної особи, суми нарахованих на нього процентів, а також відомостей щодо такої фізичної особи - вкладника не надається. Тобто, заперечення відповідача про неправомірність вимог позивача про виплату суми вкладу без вирахування суми податку на доходи є неправомірним, з урахуванням приписів статті 170 ПК України, яким визначено, що саме банки є податковими агентами. Ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За час прострочення у видачі грошових коштів позивачу за період з 18.02.2013 року по 01.10.2014 року до стягнення підлягає 3% річних складає 979,40 гривень, індекс інфляції складає 2 690,493 гривень. Одночасно, суд не погоджується з позовними вимогами позивача про стягнення з відповідача відсотків за депозитом з розрахунку 8% річних у сумі складає 3 553,68 гривень. Так, умовами пункту 4.1.1. спірного Договору передбачено, що вкладник має право достроково припинити договір з письмовим повідомленням Банку про це за три місяці. При цьому відсотки по вкладу за фактичний термін зберігання коштів на депозитному рахунку перераховуються та сплачуються, виходячи зі ставки 0.1% річних. У разі повернення Банком вкладу після дати повернення коштів, визначеної пунктом 1.1. цього Договору, але до настання дати одержання вкладу, визначеної пунктом 3.4.2. Договору, сума процентів, раніше нарахована на вклад, підлягає перерахунку лише за поточний період зберігання вкладу, що починається з дати останнього подовження строку вкладу виходячи зі ставки 0,1 відсотки річних. Тобто, до стягнення з відповідача відсотків за депозитом за період з 18.07.2012 року по 01.10.2014 року підлягає 40,20 гривен, виходячи з наступного розрахунку. 20 156,78 гривень х 0,1% = 20,16 гривень (в рік); 20,16 гривень : 365 днів = 0,05 гривен (нарахування відсотків в день). Нарахування відсотків за період з 18 липня 2012 року по 01 жовтня 2014 року (804 дня): 0,05 гривен х 804 дня = 40,20 гривен. Ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням вищезазначеного, суд задовольняє вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у сумі 238,67 гривен. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності частково задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: partial