Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати за [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер - [NUMBER]) право власності на земельну ділянку площею 5,4375 гектарів, кадастровий номер 5121080700:01:002:0045, розташовану за адресою: Одеська область, Біляївський район, Березанська сільська рада, колишнє КСП «Дослідне», ділянка (пай) № 64, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 464000 виданого на підставі Розпорядження Біляївської районної державної адміністрації № 438/2002 від 22 липня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 01.05.516.00038, після смерті [PERSON], яка померла 10 листопада 2008 року. В судове засідання представник позивачки не з*явився, надав заяву, в якої підтримав позов, на його задоволенні наполягає, просить розглянути справу в його відсутність. Представник відповідача Березанської сільської Ради Одеської області в судове засідання не з*явився, надав заяву, в якої просив розглянути справу за її відсутністю, проти задоволення позову не заперечував. Вивчив матеріали справи, суд приходить до наступного: 21 березня 2003 року помер брат позивачки, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ЖД № 365424. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому земельну ділянку площею 5,4375 гектарів, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Розпорядження Біляївської районної державної адміністрації № 438/2002 від 22.07.2002 року, що розташована на території Березанської сільської ради, колишнє КСП «Дослідне» ділянка (пай) № 64, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю Р1 № 464000. На момент смерті [PERSON], був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою Березанської сільської ради від 22.04.2016 року № 327. Також на момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований разом зі своєю матірю [PERSON], [INFO] та позивачкою. Враховуючи той факт, що на момент смерті [PERSON] разом з ним проживала його мати, приймаючи до уваги положення п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 1963 року), можливо зробити висновок про те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті її сина, оскільки вона вступила у володіння спадковим майном, бо обробляла земельну ділянку, сплачувала земельний податок. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 1963 року) [PERSON] відносилася до спадкоємців першої черги за законом, а отже після смерті [PERSON] вона набула право власності на належну йому вищезазначену земельну ділянку. 10 листопада 2008 року [PERSON], померла (Свідоцтво про смерть від 10.11.2008 року І-ЖД № 167062). Відповідно до ч. 1-2 ст. 1220 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1276 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). В листі Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 зазначено, що процесуальне правонаступництво у спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ґрунтується також на нормах ст. 1276 ЦК, відповідно до змісту якої якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків їхньої відмови від спадщини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON]П .підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved