Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про поновлення строку для виконання зобов`язання, посилаючись на те, що після смерті обох батьків він успадкував земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Позивач є громадянином Республіки Молдови, а тому згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України повинен відчужити ці земельні ділянки. Однак, тривалий час не міг виконати свій обов`язок по відчуженню земельних ділянок через те, що постійно проживає на території невизнаної Придністровської Молдавської Республіки, де не діють консульські установи Молдови та України, на територію України приїхати не мав можливості через зайнятість на роботі. В зв`язку з цим просив вказані обставини визнати поважними та поновити йому строк для відчуження у передбаченому законом порядку належних йому земельних ділянок. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . На момент смерті [PERSON] , згідно сертифікату серії [NUMBER] , мала право на земельну частку (пай), розміром 2,29 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували у колективній власності КСП «Загнітківське» с.Загнітків Кодимського району Одеської області. У зв`язку з прийняттям позивачем спадщини, державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори 05.05.2010 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідного якого він успадкував право [PERSON] на зазначену земельну частку (пай). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2010 року та розпорядження Кодимської РДА №432/А-2010 від 21.07.2010 року, реалізовуючи своє право на земельну частку (пай), позивачем було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04.05.2011 року, згідно якого позивач набув право власності на земельну ділянку площею 1.74 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Крім того, на підставі розпорядження Кодимської РДА №37 від 18.01.2008 року позивачем було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 11.03.2010 року, згідно якого позивач набув право власності на земельну ділянку площею 1.7399 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області. За змістом ст.ст. 41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право власності на землю належить до основних Конституційних прав та свобод особи, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.81 ЗК України іноземним громадянам та особам без громадянства дозволяється набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення. Відповідно до ч.4 ст.81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. В той же час необхідно зазначити, що відповідно до приписів пункту 15 розділу X «Перехідні положення» до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Таким чином, чинним законодавством України не передбачена заборона на продовження строку для відчуження земельної ділянки згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Ільхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивач є громадянином Республіки Молдови, проживає за межами України, а саме в м.Кам`янка, Республіка Молдова та не мав можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Враховуючи, що законодавство України не містить прямої правової норми, яка б регулювала порядок поновлення судом передбаченого ч.4 ст.81 ЗУ України строку, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Цивільного кодексу України вважає можливим за аналогією закону застосувати положення ст.251 та ч.3 ст.1272 ЦК України.

Outcome: approved