Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 05 вересня 2009 року перебуває з відповідачкою у шлюбі зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану м. Коста Вол'піно, провінція Бергамо, Італія, актовий запис № 3. Від спільного шлюбу дітей не мають. За час спільного проживання відповідачка постійно нехтувала сімейними цінностями через що у їх сім'ї часто мали місце скандали та сварки. Наразі із відповідачкою не підтримує сімейних відносин та проживають окремо. Вважає подальше спільне проживання сторін неможливим, а тому просив розірвати їх шлюб. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на обставини про які зазначено у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилася без поважних причин, оскільки про їх існування наявність суду не повідомлено на момент розгляду справи, в зв'язку з чим, суд в силу ст. 224 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до наказу Мін'юсту № 52 / 5 від 18.10.2000 р. "Про затвердження Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні", документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать акти цивільного стану, вчинені за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана ВР України. Статтею 1 Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ,є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був виданий (ст.3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції. Крім того, заголовок "Apostille (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою. Як вбачається матеріалів справи, громадянин Італії [PERSON] та громадянка України [PERSON] уклали шлюб 05 вересня 2009 року, зареєструвавши його у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Коста Вол'піно, провінція Бергамо, Італія, актовий запис № 3. (а.с. 29-38). Свідоцтво про реєстрацію шлюбу сторін містить апостіль від 25.07.2014 року. Судом встановлено що сторони подружніх стосунків не підтримують та спільне господарство ними не ведеться. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами існує формально без будь-яких на то ознак сім'ї та вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечать їх інтересам у зв'язку із чим їх шлюб підлягає розірванню. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. На підставі ст.ст. 110, 112 СК України,

Outcome: approved