Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання пункт 1.1.2.1.9 Умов та правил надання банківських послуг Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», який є невід»ємною частиною Договору про надання банківських послуг, укладеного 16.03.2012 р. між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», таким, що містить несправедливі положення відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін та завдає шкоди споживачеві та визнання пункт 1.1.2.1.9 Умов та правил надання банківських послуг Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», який є невід»ємною частиною Договору про надання банківських послуг, укладеного 16.03.2012 р. між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», недійсним з моменту укладення Договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2012 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір банківського дебетового карткового рахунку із видачею дебетової пластикової картки міжнародного зразка. В період з 15.12.2014 р. по 2512.2014 р. по картковому рахунку позивача здійснено ряд транзакцій на дебетову карточку покладено певну суму коштів та на території Польщі знято її по місцевому курсу валюти. Позивач посилається на те, що через деякий час на підставі рішення відповідача курс валюти, за яким раніше з картки були зняті кошти змінено. Згідно претензії Банк в лютому 2015 р. повідомив позивача про факт виникнення у нього несанкціонованого овердрафту і нарахування йому заборгованості в розмірі 137709,89, що виникла внаслідок курсової різниці. Банк посилався на умови п. 1.1.2.1.9 Договору, відповідно до якого у разі виникнення заборгованості Держателя по Картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках, Клієнт зобов»язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Позивач вважає умови зазначеного пункту Договору такими що порушують його права як споживача, є несправедливими, оскільки фактично передбачають перекладання на позивача майнової відповідальності за недоліки в роботі Банку, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживачу. В силу положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить визнати зазначені положення договору недійсними. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на те, що положення п.1.1.2.1.9 Договору, укладеного між сторонами є несправедливими в силу того, що повністю покладають відповідальність за недоліки в роботі Банку на позивача, і повинні бути визнані недійсними. Також представник позивача зазначив, що положення постанови Національного банку України № 137 від 19.04.2005 р. втратили чинність і не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на положення чинного законодавства щодо свободи договору, який укладено між сторонами, і положення якого визначені за їх згодою. Крім того, представник відповідача зазначив, що положення Договору, укладеного між сторонами, відповідають вимогам чинного законодавства та нормативно-правовим актам Національного банку України у сфері застосування платіжних карток. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 16.03.2012 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Договір банківського дебетового карткового рахунку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг ПАТ «КБ «ПриватБанку», наступної видачі клієнту дебетової пластикової картки міжнародного зразка. Як вбачається з матеріалів справи в період з 15.12.2014 року по 25.12.2014 року по картковому рахунку позивача було здійснено ряд транзакцій, а саме: позивачем було розміщено на рахунку грошові кошти в національній валюті, а під час перебування на території Польщі з використанням дебетової пластикової картки в місцевих банках знято грошові кошти в іноземній валюті. В лютому 2015 р. [PERSON] отримав письмову претензію за №2515604317 від 27.01.2015 року від ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно якої відповідач заявив вимогу про необхідність в термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання повідомлення погасити заборгованість в розмірі 137709,89 гривень, яка виникла внаслідок курсової різниці між сумою списання при використанні картки та обмінним курсом ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент обробки операції Банком, з посиланням на п.1.1.2.1.9 Умов надання банківських послуг. Відповідно до положень п.1.1.2.1.9 Умов і правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», який діяв на час укладання угоди, у разі виникнення заборгованості у Держателя по Картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобов»язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить визнати зазначені положення Умов і правил надання банківських послуг, які є невід»ємною частиною Договору, укладеного між сторонами, несправедливими, а даний пункт недійсним в силу положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживача». Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, пятої та шостоїст.203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та постановою Національного банку України № 223 від 30.04.2010 р. «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», яка була чинна на момент укладення угоди між сторонами. Відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", за умовами договору, позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу. Пунктом 1.27 ст.1 цього Закону визначено, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Згідно з ст.28 Закону передбачено, що міжбанківський переказ між банками учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем. Якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг. Відповідно до п.3 розділу ix міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів постанови Національного банку України № 705 від 05.11.2014 року "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" емітент зобов'язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором. Згідно з положеннями п.3.2 постанови Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» № 223 від 30.04.2010 р. (в редакції, чинній на момент укладення угоди) залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням спеціальних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми. Дебетова схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку. Як зазначалось судом вище, між сторонами був укладений Договір банківського дебетового карткового рахунку, тобто всі операції за даним рахунком повинні були здійснюватись в межах залишку коштів на ньому. Крім того, відповідно до положень зазначеної постанови при застосуванні дебетової схеми розрахунків Банк повинен встановити ліміти на здійснення операцій за межами України або встановити мінімальний залишок за картковим рахунком. Банк самостійно визначає курс, за яким здійснюється перерахунок розрахункової суми, що здійснюється за картковим рахунком. При цьому, клієнт здійснюючи розрахункову операцію в оперативному режимі, не в змозі проконтролювати курс конвертації. Законодавством та нормативно-правовими актами Національного банку України, які регулюють даний вид правовідносин, не передбачена можливість зміни валютного курсу, який було встановлено на час проведення операції через певний проміжок часу, що було здійснено ПАТ КБ «ПриватБанк» у взаємовідносинах з позивачем про проведеним транзакціям по дебетовому рахунку клієнта за період з 15.12.2014 р. по 25.12.2014 р. Здійснення контролю за курсом валют при здійсненні банківських операцій та технологічною роботою банківських комп»ютерних систем відноситься до компетенції працівників Банку. Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України, аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Оцінюючи положення п.1.1.2.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, суд приходить до висновку, що вони повністю відповідають даним критеріям, оскільки незважаючи на добросовісність дій клієнта Банку і неможливість здійснення ним контролю за проведенням банківських операцій по картковому рахунку, на нього повністю покладається відповідальність за помилки в роботі Банку, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов»язків та завдає шкоду позивачеві. Крім того, положення п.1.1.2.1.9 Умов щодо обов»язку Держателя і в інших випадках погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення є неконкретизованими і надає можливість Банку тлумачити зазначені положення на власну користь та додатково визначати випадки, у яких обов»язок по відшкодуванню покладається на споживача. З врахуванням викладених обставин, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними, в зв»язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved