Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про звільнення житлового будинку за [ADDRESS] , загальною площею 406,8 м? з під арешту. Ухвалою судді від 31.08.2018 відкрито провадження у справі. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 27.02.2007 між відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/0999/18/01362, за яким [PERSON] отримала кредит в сумі 125250 США, зі сплатою 13,5 відсотків річних з кінцевим строком повернення до 24.02.2012. Крім того, у цей же день, з метою забезпечення належного виконання кредитного договору, між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір від 27.02.2007 № 014/0999/18/01362, за яким [PERSON] передав в іпотеку банку житловий будинок за [ADDRESS] загальною площею 406,8 м?. 31.05.2018 між ПАТ "Фідобанк" та Позивачем був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким Позивач набула прав кредитора до [PERSON] , за зазначеними вище договорами. В подальшому, з метою звернення стягнення за кредитним договором на іпотечне майно, позивач звернулась до приватного нотаріуса, від якого дізналась про існування низки арештів, накладених на іпотечну квартиру. Оскільки вважає, що зазначені арешти порушують її право, як майбутнього власника спірної квартири, просила скасувати арешти, накладені постановами державних виконавців на наступне нерухоме майно: житловий будинок за [ADDRESS] загальною площею 406,8 м?, який належить на праві приватної власності [PERSON] . В судове засідання, що було призначено на 01.02.2019 позивач [PERSON] не з`явилася, через канцелярію суду надійшло клопотання від представника позивача - [PERSON] про розгляд справи за відсутності Позивача та його уповноваженого представника, а також про підтримання позовних вимог. 27.09.2018 року через канцелярію суду від [PERSON] та [PERSON] надійшли письмова заява в яких вони визнали позовні вимоги у повному обсязі та просять суд розглядати справу у її відсутність. Представники третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавали. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи суд приходить наступного висновку. Згідно з вимогами ст.16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.02.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк») (надалі - Кредитор) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено Кредитний договір № 014/0999/18/01362. Відповідно до пункту 1.1. зазначеного вище Кредитного договору, Кредитор надає Позичальнику кредит в сумі 125250 (сто двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят доларів) США, на строк 60 місяців з кінцевим строком повернення 24.02.2012, зі сплатою 13,5 відсотків річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 27.02.2007 року № 014/0999/18/01362, між відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк») (надалі - Іпотекодержатель) та [PERSON] (надалі - Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір від 27.02.2007 № 014/0999/18/01362. Відповідно до умов пункту 1.1. зазначеного вище Договору іпотеки, цей Договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 014/0999/18/01362 від 27.02.2007, укладеного між Іпотекодержателем та [PERSON] (надалі по тексту - Позичальник), а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого Іпотекодержатель зобов`язується перед Позичальнику їй кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування, в сумі 125250 (сто двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят доларів) США, а Позичальник, в свою чергу зобов`язується повернути цей кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (штраф, пеня), в розмірі та у строки і у випадках передбачених Кредитним договором, а також виконати інші умови Кредитного договору та відшкодувати Іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов Кредитного договору. Пунктом 1.2 Іпотечного договору встановлено, що предметом договору є нерухоме майно, а саме: житловий будинок за [ADDRESS] , загальною площею 406,8 м?, який належить на підставі рішення Третейського суду при Господарській асоціації по побутовому обслуговуванню населення «Харківоблсервіс» від 04.12.2006, виконавчого листа Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.12.2006 справа № 01.18-199/06 та зареєстровано 11.01.2007 КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» в книзі № 1 за № 82802, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна № 17440382. В подальшому, 31.05.2018 між публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (надалі за текстом - Банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленко Олександра Володимировича та [PERSON] (надалі за текстом - Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І та зареєстрованого в реєстрі за № 969. Згідно з пунктом 2.1 зазначеного вище Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, право вимоги Банку до позичальника та/або іпотекодавців, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржник, включаючи право вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржника, або які зобов`язані виконати обов`язки Боржника, за кредитними договорами та/або іпотечними договорами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстру у Додатку № 1до цього Договору, надалі за текстом - Основний договір, надалі за тексом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за право вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Відповідно до Додатку № 1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 31.05.2018 «Реєстр договорів право вимоги за яким відступаються та боржників за такими договорами» Позивач набув право вимоги до Відповідача, яке утворилося на підставі Кредитного договору № 014/0999/18/01362 від 27.02.2007 в тому числі право вимоги до [PERSON] , яке утворилося на підставі Іпотечного договору від 27.02.2007 № 014/0999/18/01362. На підставі Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 31.05.2018 приватним нотаріусом Голій Л.І Київського міського нотаріального округу м. Києва було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотек, індексний номер: 125882910 від 31.05.2018 про зміну іпотекодержателя з ПАТ «Фідобанк» на [PERSON] . Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10.07.2018 на об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] ) постановами державних виконавців Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботин Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Харківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області були накладені арешти з забороною відчуження. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.319 Цивільного Кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Практика Європейського суду з прав людини зазначає, що судам слід надавати оцінку кожному випадку конкретного втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, яке би відповідало приписам статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання в право власності законним (тобто чи передбачений такий захід національним законодавством); чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; чи є втручання в право власності пропорційним переслідуваним цілям (тобто чи забезпечено справедливу рівновагу між інтересами суспільства та інтересами особи, яка страждає від такого втручання). Саме ствердні відповіді на запитання за вищенаведеними критеріями вказують на виправданість втручання, а якщо ж при втручанні в право власності не дотримано якогось із цих критеріїв, за позицією Європейського суду з прав людини, такий захід порушує гарантії за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною першою статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. В той же час, статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною першою та другою статті 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною третьою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Оскільки, станом на теперішній час на спірне майно накладені арешти з забороною відчуження та враховуючи першочергове право Позивача, як іпотекодержателя на переважне право задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами цього боржника, суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині і звільнити спірний об`єкт нерухомого майна з-під арешту. У відповідності з вимогамист.141 ЦПК України суд вважає за можливе залишити судові витрати за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved