Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача стягнення заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди. На підставу своїх вимог спирається на те, що згідно наказу № 51 о/с від 30.09.2013 позивач був прийнятий на роботу до Філії «Уманська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» водієм 1 класу. В подальшому в період роботи на підприємстві назву посади змінено на водій автотранспортних засобів для приведення у відповідність до Національного Класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій». Згідно наказу № 50-о/с від 15.10.2019 позивача звільнено з роботи за власним бажанням. При цьому, у відповідності до законодавчих норм та вимог, розрахунок зі позивачем не проведено. Позивач неодноразово звертався до керівництва відповідача з проханням про виплату належної заборгованості, проте йому було відмовлено. У зв`язку з таким станом позивач був вимушений численну кількість разів виїздити до місцезнаходження відповідача, просити виплатити йому заробітну плату, однак результатів це не дало. Також, позивач неодноразово звертався до адміністрації відповідача з проханням надати йому довідку нараховану, але не виплачену заробітну плату, проте таку довідку мені відповідач не надає. За підрахунками позивача, сума заборгованої заробітної плати становить 20000грн. за період з червня місяця по день звільнення. Також, наскільки відомо позивачу, підприємство має перед позивачем заборгованість за невикористані дні відпустки, облік якої ведеться відповідачем. Своїми діями на думку позивача адміністрація відповідача грубо порушила гарантії та вимоги КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" щодо виплати заробітної плати. В результаті невиплати позивачу передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано на думку позивача моральної шкоди, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач має сім`ю, яку необхідно весь цей час утримувати, самому потрібно за щось існувати в нинішніх загальновідомих складних економічних і соціальних умовах, а дії відповідача по невиплаті позивачу заборгованості не дають змоги утримувати не тільки себе, а й сім`ю. Невиплата заробітної плати змушувала позивача вишукувати всілякі додаткові джерела, позичати гроші, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає на думку позивача моральних страждань. Нормальні життєві зв`язки позивач втратив, позивач розраховував на оплату його праці, однак ці розрахунки та надії не справдились внаслідок протизаконних дій відповідача, наслідком чого на думку позивача є завдання йому моральної шкоди. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 1000 грн., що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Позивач до суду не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності та підтриав свої позовні вимоги. Представник Філії «Уманська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом відправлення судових повісток з рекомендованими повідомленнями, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клолпотань про відкладення розгляду справи не надходило, але його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини: згідно наказу № 51 о/с від 30.09.2013 позивач був прийнятий на роботу до Філії «Уманська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду водія 1 класу. В подальшому в період роботи на підприємстві назву посади змінено на водій автотранспортних засобів для приведення у відповідність до Національного Класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій». Згідно наказу № 50-о/с від 15.10.2019 позивача звільнено з роботи за власним бажанням, при цьому, у відповідності до законодавчих норм та вимог, розрахунок із позивачем не проведено.Відповідач по теперішній час не розрахувався із позивачем і не виплатив заробітну плату після звільнення з роботи. Позивач неодноразово звертався до керівництва відповідача з проханням про виплату належної заборгованості, проте позивачу було відмовлено. У зв`язку з таким станом позивач був вимушений численну кількість разів виїздити до місцезнаходження відповідача, просити виплатити заробітну плату, однак результатів це не дало. Також, позивач неодноразово звертався до адміністрації відповідача з проханням надати довідку нараховану, але не виплачену заробітну плату, проте таку довідку відповідач не надавав. Уже в судове засідання була надана довідка про заборгованість по заробітній платі в сумі 17348,05 грн. Також, наскільки позивачу відомо, що підприємство має перед позивачем заборгованість за невикористані дні відпустки. Своїми діями адміністрація відповідача порушила гарантії та вимоги КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" щодо виплати заробітної плати. В результаті невиплати позивачу передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано позивачу моральної шкоди, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Наявність невиплаченої заробітної плати спонукала позивача відшукувати додаткові джерела фінансування, позичати гроші, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає позивачу моральних страждань. Нормальні життєві зв`язки позивач втратив, наслідком чого є завдання позивачу моральної шкоди. Суд погоджується з розміром заявленої моральної шкоди в сумі 1000 грн, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно вимог статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислення середньої заробітної плати проводиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати», де в п.8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи довідку (а.с. 22), беручи до уваги дохід за повні два попередні місяці, що передували звільненню, а саме: вересень 2019р. - 3896,57 грн.; жовтень 2019р. - 6987,96грн., середньоденний заробіток за робочий день складає 259,16 грн. та враховуючи кількість робочих днів з моменту звільнення до моменту винесення рішення, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18918,68 грн. коп. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповіднодо ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду можливість надати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому позовні вимоги в частині стягнення підтвердженої заборгованої заробітної плати, моральної шкоди та середнього заробітку за весь час затримки підлягають до задоволення. Що ж стосується вимог стягнення з відповідача компенсації на користь позивача за не використані дні відпустки, то в цій частині позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували заявлені вимоги. Крім того у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial