Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці позивач отримав хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба та ХОЗЛ. Висновком МСЕК 23.03.2020 позивачу встановлено первинно 65 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди. Змінився його спосіб та якість життя, змушений лікуватися, постійно відчуває біль. У зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 186000 грн. Представник відповідача надав відзив на позов. Вважають позовні вимоги необґрунтованими. В обґрунтування заперечення зазначають, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Зазначають, що на підприємстві позивач пропрацював 34 роки 8 місяців, у той час, як загальний стаж роботи позивача становить 37 років 2 місяці. Застосування засобів колективного та індивідуального захисту відбувалося згідно з галузевими нормами. АТ «ПІВДГЗК» проводило належне забезпечення позивача необхідними засобами захисту при виконанні трудових обов`язків. Позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, реалізовував своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та тривалий час. Будь-яких порушень законодавства про працю відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання, відповідач не вчиняв. Також зазначають, що надані позивачем довідки МСЕК щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність моральних страждань, а тому не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивач не зазначає, яким чином відповідач порушив його законні права та інтереси, внаслідок чого він отримав моральні страждання. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, вважають його таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Позивач працював у відповідача з 19.02.1985 по 08.05.1987 в рудоуправлінні учнем помічника машиніста екскаватора рудоуправління; з 08.05.1987 по 26.02.1988 помічником машиніста екскаватора рудоуправління; з 26.02.1988 по 19.10.2015 машиністом екскаватора рудоуправління; з 19.10.2015 17.01.2016 по машиністом екскаватора гірничої дільниці з видобутку руди № 1 рудоуправління; з 01.12.2016 по 06.05.2019 машиністом екскаватора виробничої дільниці № 1 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління; з 06.05.2019 по 07.11.2019 машиністом у кар`єрі виробничої дільниці № 1 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління; 07.11.2019 звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 11-12). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 09.01.2020 № 7 встановлено професійне захворювання [PERSON] : 1) вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою ІІІ стадії, 2 ступеня, гіпертензивне серце. СН ІІ А ст. на фоні ГПМК (ішемічний інсульт в ділянці лівої мозкової артерії, атеротромбічний підтип, легкий правобічний геміпарез, легкий вестибуло-атаксичний синдром). Ризик 4, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні протрузії дисків С5-С6, С6-С7, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистофією у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу ліктьових суглобів та колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня). 2) Хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня. (а.с. 17-18). Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31.10.2020 проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача. Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: під час виконання своїх функціональних обов`язків машиніста екскаватора: керував екскаватором в умовах кар`єру та виконував технічне обслуговування екскаватора. Внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця [PERSON] підпадав під вплив загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники, та виробничого пилу, вміст якого в повітрі робочої зони перевищував граничнодопустиму концентрацію (а.с. 13-16). При огляді МСЕК 23.03.2020 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65 %, з них: 50 % - з вібраційної хвороби, 15 % - з ХОЗЛ з 10.03.2020 безстроково. Встановлена третя група інвалідності (а.с. 9-10). [PERSON] з приводу професійного захворювання проходив лікування в медичних закладах з 20.12.2016 по 03.01.2017, з 16.10.2018 по 30.10.2018, з 23.04.2019 по 07.05.2019, з 24.07.2019 по 15.08.2019, з 17.09.2019 по 27.09.2019, з 24.12.2019 по 09.01.2020 (а.с. 19-27). Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у позивача стійкої втрати професійної працездатності: 60 % зі встановленням третьої групи інвалідності. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує вину підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання, тривалість роботи позивача на підприємстві, наявність шкідливих умов праці, роботу в шкідливих умовах на іншому підприємстві. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 110000 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial