Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивач просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання їхнього з відповідачем спільного сина [PERSON] , [INFO] з нею за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову позивач зазначає, що їхнє з відповідачем сімейне життя не склалося через різні погляди на сімейні стосунки, відсутність поваги та взаєморозуміння. Близько півтора роки тому подружні відносини між ними припинилися, вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають окремо. Їхній шлюб має виключно формальний характер, подальше його збереження вважає неможливим, оскільки це суперечить їхнім інтересам, час на примирення не потрібен. Спору про майно між ними немає. Крім того зазначає, що перебуваючи з відповідачем у шлюбі, вони постійно проживали у належній їй на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] . Їхній син проживає у цій квартирі з народження, на даний час відвідує навчальний заклад неподалік місця проживання. З моменту розладу сімейних стосунків відповідач постійно проживає у м. Києві, а вона з дитиною залишається проживати у своїй квартирі у м. Бровари. Відповідач приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні свого сина, спілкується з ним. Між ними немає спору щодо стягнення аліментів та участі батька в житті сина. Позивач зазначає, що визначення місця проживання дитини з нею, є виключно формальністю, необхідною для вирішення побутових питань в повсякденному житті дитини та не несе за собою будь-яких юридичних наслідків у спілкуванні дитини з батьком. В судове засідання сторони подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав. Відповідач подав заяву про визнання позову. Сторони просили розглянути справу у їх відсутності. Орган опіки та піклування направив до суду пояснення, в яких, враховуючи висновок, зазначив про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір?ю [PERSON] . Суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: З свідоцтва про шлюб встановлено, що сторони уклали шлюб 10.10.2010р. у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім?ї, актовий запис № 2338. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони припинили шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету, спільним побутом не пов`язані, не бажають відновлювати сімейні відносини, проживають окремо. Строк на примирення не потрібен. Спору про майно сторони не заявили. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При встановлених у судовому засіданні обставинах суд дійшов висновку, що шлюб носить виключно формальний характер, подальше його збереження не можливе, оскільки це суперечитиме інтересам сторін. Відповідач відзиву не подав, доводів, які б суперечили позовним вимогам не навів, клопотання про надання строку на примирення не заявляв, позов визнав, що свідчить про його згоду щодо розірвання шлюбу. Згідно ст. 114, ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір?ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне: Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, малолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до характеристики з навчального закладу, мати [PERSON] - [PERSON] приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина [PERSON] , підтримує зв?язок з школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Цікавиться успіхами сина, бере активну участь у житті класу. Згідно довідок КНП "Броварська багатопрофільна клінічна лікарня" [PERSON] в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра на обліку не перебуває. За змістом акту обстеження житлово-побутових умов від 31.07.2020р. встановлено, що [PERSON] проживає зі своїм малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створені всі належні умови для проживання та виховання дитини. Батько хлопчика, [PERSON] за вказаною адресою не проживає близько півтора року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про право власності, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . У відповідності до характеристики [PERSON] працює на посаді начальника відділу забезпечення функціонування автоматизованої системи та електронного суду управління забезпечення автоматизованого документообігу суду секретаріату Касаційного кримінального суду апарату Верховного суду з 2017 року. Згідно довідки № 45-ККС заробітна плата [PERSON] за період з січня 2020 року по червень 2020 року склала 403 510,75грн. Згідно висновку від 20.10.2020р., Орган опіки та піклування БМР Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю [PERSON] . Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, судом встановлено, що на даний час дитина проживає з матір?ю, за місцем свого зареєстрованого проживання відвідує навчальний заклад; мати дитини має власне житло, офіційно працевлаштована, отримує стабільну заробітну плату; належним чином виконує свої батьківські обов?язки. Відповідач також виконує свої батьківські обов?язки належним чином, спілкується зі своїм сином та надає матеріальну допомогу на його утримання. Крім того, відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з матір?ю. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір?ю. Позовні обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved