Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що у 2015 році стосовно відповідача було порушено кримінальне провадження №12015110030002356 від 10.06.2015 р. про обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.1,2 ст. 190 КК України. У судовому засіданні [PERSON] свою вину визнав по епізоду заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами [PERSON] у розмірі 300 000 грн. У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] було заявлено цивільний позов, однак позов був залишений без розгляду в звязку із закриттям кримінального провадження, тому позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства та просить суд стягнути з відповідача 300 000 грн матеріальної шкоди та, в звязку з тим, що дані обставини спричинили негативні зміни в житті позивача, погіршити стан здоровя та самопочуття, просить стягнути 150 000 грн. моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заперечення, в яких просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачеві у задоволенні позову, просив справу слухати без його участі. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2017 року обвинуваченого [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст.. 190 ч. 1 КК України, кримінальне провадження №12015110030002356 від 10.06.2015 р. в цій частині закрити в звязку з закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності в цій частині. Розгляд кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] за ст.. 190 ч. 2 КК України продовжити в формі приватного обвинувачення. Згідно даної ухвали цивільний позов був залишений без розгляду в звязку із закриттям кримінального провадження та розяснено право потерпілому на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. [PERSON] свою вину визнав по епізоду заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами [PERSON] у розмірі 300 000 грн. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням, речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч.1ст.1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів, вина відповідача щодо завданої матеріальної шкоди повністю доведена Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2017 року. Відповідач в письмових запереченнях зазначає проте, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом та відповідно до доданої заяви просив його застосувати та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Суд не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ч.1 ст. 257 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Відповідно до ч.1,2, ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). Разом з тим, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінюючи заподіяну моральну шкоду в 150 000 грн., суд взяв до уваги ухвалу суду від 25.01.2017 року та пояснення позивача, згідно яких в результаті вказаного кримінального діяння відбулися негативні зміни в житті позивача, значно погіршився стан здоров»я та самопочуття, що призвело до втрати зору позивача та значного і тривалого погіршення стану здоров»я, в тому числі перенесений інсульт, тривала реабілітація, фізичні страждання та моральні переживання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються судові витрати позивача, а разі якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Оскільки позивач на підставі п.6 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, судовий збір в дохід держави в розмірі 1 відсотка від ціни позову суд стягує з відповідача згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved