Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до територіальної громади в особі виконавчого комітету Будьоннівської районної в місті Донецьку ради про визнання права власності, посилаючись на наступні обставини. Позивачі є дітьми [PERSON], яка померла [INFO] року. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді ? частини житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] своєчасно прийняв спадщину, а саме ? частини житлового будинку [ADDRESS], в зв'язку з тим, що постійно мешкав разом із своєю матір'ю по день її смерті. ? частини вказаного будинку належало спадкодавцю [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя виданого Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 23.10.1974 року за реєстром №7751, виданого Донецьким обласним державним нотаріальним архівом 19.12.2012 року за реєстром №1-343 та дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 23.10.1974 року за реєстром №7752, виданого Донецьким обласним державним нотаріальним архівом19.12.2012 року за реєстром №1-344. У березні 2014 року [PERSON] звернувся до Дев'ятої донецької державної нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав після смерті матері, однак нотаріусом йому було відмовлено, в зв'язку з тим, що мати [PERSON] своєчасно не надала правовстановлюючі документи до БТІ міста Донецька для державної реєстрації права власності на ? частини спірного житлового будинку. [PERSON] мешкає та прописаний з 23.08.2006 року у будинку [ADDRESS] веде домогосподарство та підтримує будинок в належному стані, в момент смерті матері, постійно з нею мешкав, що свідчить про те, що фактично він прийняв спадщину, вступивши в оперативне управління та користування будинком. Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] мешкали окремо від своєї матері. Але у відповідності до статей 1261, 1268, 1269 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом. Просить суд: - визнати за [PERSON], померлою [INFO] року право власності на ? частини житлового будинку [ADDRESS]; - визнати за позивачами право власності на ? частини житлового будинку [ADDRESS] в рівних частках в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Представник позивача [PERSON], - [PERSON], що діє на підставі довіреності, а також позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Згідно з дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.1974 року, будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого в 3й Донецькій нотаріальній конторі від 15.08.1957 року за реєстром № 10708 та зареєстрованого в держінвентарбюро міста Донецька від 26.06.1974 року за №35554. Судом встановлено, що [INFO] року [PERSON] помер. Так, як вбачається з дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.1974 року виданого державним нотаріусом Третьої Донецької державної нотаріальної контори Руденко Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1-344, спадкоємцями після померлого [PERSON] в рівних частках є його дружина [PERSON] та син [PERSON]. [PERSON], на підставі дублікату свідоцтва по право власності на частку в сумісному майні подружжя від 23.10.1974 року, виданого державним нотаріусом Третьої Донецької державної нотаріальної контори Руденко Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1-343, як дружині померлого [PERSON] належить ? частка від сумісного майна подружжя, в тому числі в одноповерховому, з шпал, облитого шлаком житловому будинку [ADDRESS] Однак право власності на частку спірного будинку у встановленому законом порядку за [PERSON] зареєстроване не було. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови № 4 від 24 червня 1983 року „Про практику розгляду судами України справ про спадкування" розтлумачив, що суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. Згідно п. 32 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР № 514 від 30 квітня 1958 року, документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п. 30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там де такого органу немає, - у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих. Так, з огляду на те, що спірний будинок не прийнятий в експлуатацію, а також враховуючи, що право власності на належну [PERSON] частку за нею зареєстровано не було, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не були дотримані вимоги законодавства щодо державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. Разом з тим, будівництво жилого будинку та господарських будівель, які є предметом судового розгляду, було здійснене без відповідних дозвільних документів. Крім того, з технічного паспорту на будинок [ADDRESS] вбачається наявність самочинного будівництва а саме - самовільної переобладнаної кухні літ а, а1, внаслідок чого житлова площа змінилася на 6,8 кв.м. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 105 Цивільного кодексу (1963 року), господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 7 Постанови „Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про судову практику розгляду судами справ про спадкування», у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами можуть визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленням судом правовим режимом спірного майна. Суд виходить з того, що оскільки спадкодавцем [PERSON] не було дотримано вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності, то об'єктом спадкування є не частка домоволодіння, як об'єкт цивільних прав, а будівельні матеріали, використані в процесі його будівництва. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] актовий запис №756. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №984, а тому на підставі статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом. В той час, як суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність кровної спорідненості між [PERSON], та померлою [PERSON], рівно як і між [PERSON] та померлою [PERSON], зокрема, що вказані особи були дітьми померлої. Разом з тим, надані суду в якості письмових доказів копії свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON], де вказано, що їх матір'ю є [PERSON] також жодним чином не можуть свідчити про те, що [PERSON] та померла [PERSON] є однією і тією ж особою, рівно як і відсутні докази того, що [PERSON] і [PERSON] є однією і тією ж особою. Згідно зі статтею 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Так, 14 листопада 2012 року представник [PERSON], - [PERSON] від його імені звернулася до Дев'ятої донецької державної нотаріальної контори з заявою щодо оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] на ? частини житлового будинку [ADDRESS]. Постановою державного нотаріуса Дев'ятої донецької державної нотаріальної контори Вервейко Н.Г. від 12.03.2014 року [PERSON] відмовлено в оформленні спадкових прав на ? частини житлового будинку [ADDRESS], з огляду на те, що правовстановлюючі документи на ? частини спірного будинку ( свідоцтво про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом) не були своєчасно надані для державної реєстрації померлою [PERSON] Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Право власності на зазначену частку домоволодіння до складу спадщини не увійшло, оскільки померла такого права, оформленого належним чином на момент смерті не мала. З процесуальної позиції позивача та його представника вбачається намір перекласти функції введення домоволодіння в експлуатацію на судові органи всупереч встановленому порядку. Згідно р.р.1 (б) ч.1 ст. 31 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів в порядку, встановленому законодавством віднесене до делегованих повноважень у сфері будівництва виконавчих органів сільских, селищних, міських рад. Згідно п.3 Постанови Кабінету Міністрів України №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків господарськими спорудами та будівлями, споряджених без дозволу на виконання будівельних робіт», підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 05.08.1992 року є висновок про технічний стан будинку, складений БТІ за формою встановленою Міністерством з питань житлово - комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти будівництва. Позивач [PERSON] як спадкоємець, який фактично прийняв спадщину може претендувати на визнання за ним права власності на будівельні матеріали, з яких складаються самовільно збудовані об'єкти з подальшим введенням їх в експлуатацію в загальному порядку, однак позивач такі вимоги не заявляє. Позивач своїми процесуальними та матеріальними правами розпорядився на власний розсуд, підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги, а суд, виходячи з вимог диспозитивності цивільного процесу вирішує позовні вимоги в межах заявленого позову. При цьому, встановлено, що нотаріусом відмовлено [PERSON] в оформленні спадкових прав на ? частки спірного будинку, в той час як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачі просять визнати за ними право власності в порядку спадкування на ? частки спірного будинку в рівних частках за кожним. Крім того, судом встановлено наступне. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 15.05.52013 року «Про судову практику розгляду судами справ про спадкування», у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів стосовно звернення позивачів [PERSON] та [PERSON], як вважають себе спадкоємцями першої черги до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON], рівно як й не надано суду відмов нотаріуса у видачі ним відповідних свідоцтв про право на спадщину після померлої [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачами [PERSON] і [PERSON] не доведена відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, на час розгляду справи в суді позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, що свідчить про відсутність спору, який би підлягав вирішенню в судовому порядку і вирішення питання про визнання права на спадкове майно судом було б передчасним. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Однак суду не було надано відмов нотаріуса у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, що свідчить про відсутність предмету спору. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому в розумінні статті 1 ЦПК України право позивачів [PERSON] та [PERSON] не було ніким порушено. У зв'язку з чим, на даний час, суд не вбачає предмету спору. Крім того, згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про судову практику розгляду судами справ про спадкування», у спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі належним відповідачем у справі є відповідна місцева рада. Якщо позивачі не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у позові. Так, згідно зі статтею 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, неприйняття ними спадщини суд визнає спадщину відумерлою за заявою органу місцевого самоврядування за місце відкриття спадщини. Згідно рішення Донецької міської ради від 31.03.2004 року №10/15 таке право делеговане Будьоннівській районній в місті Донецьку раді а не її виконавчому комітету, в зв'язку з чим територіальна громада в особі виконавчого комітету Будьоннівсько райради міста Донецька - є неналежним відповідачем по справі. Однак позивачами місцева рада у якості відповідача зазначена не була, рівно як і не було заявлене клопотання про заміну неналежного відповідача по справі, що свідчить також про наявність підстав для відмови у позові. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання парва власності на ? частки спірного будинку за померлою [PERSON], оскільки у відповідності з ч.4 статті 25 ЦК України, цивільна правоздатність (здатність мати права та обов'язки) фізичної особи припиняється у момент її смерті. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] до територіальної громади в особі виконавчого комітету Будьоннівської районної в місті Донецьку ради про визнання права власності - необхідно відмовити. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року „Про практику розгляду судами України справ про спадкування", Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР № 514 від 30 квітня 1958 року, роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про судову практику розгляду судами справ про спадкування», Постанови Пленум Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, ст. 105 ЦК України в редакції 1963 року, статей 25, 1218,1268,1269 ЦК України, та

Outcome: dismissed