Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомості від 30.12.2003 року який був укладений між [PERSON] , (вона ж після одруження [PERSON] ), та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером 159223 від 30.12.2003 року, та визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.12.2003 року між позивачем та відповідачем була укладена угода купівлі-продажу нерухомості, згідно умов якої позивач придбав квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість складає 20060,00грн. Угоду було укладено в простій письмовій формі згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстровано на товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером 159223 від 30.12.2003 року. Оформити правочин через нотаріальну контору відповідач відмовилась, спочатку з мотивів того, що в неї не було коштів на оплату послуг нотаріуса, але запевнила, що в подальшому здійснить усі дії, пов`язані з нотаріальним оформленням договору, коли це буде потрібно, але в подальшому не забажала займитись питанням нотаріального оформлення угоди з тих підстав, що квартира вже не є її власністю. Відповідно до діючої на час укладення угоди ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції від 11.06.2003 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. В зв`язку з неналежним оформленням договору купівлі продажу нерухомого майна позивач не може реалізувати своє право власника на розпорядження майном, тому він змушений звернутись до суду. Ухвалою від 12.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 12.08.2021 задоволено клопотання позивача - здійснено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності, щодо власників спірного майна та підстав виникнення прав власності на спірну квартиру. Представник позивача адвокат Новак А.М. пояснив, що позивач дізнався про відсутність державної реєстрації власності нещодавно, під час усного звернення до нотаріуса. Відповідач в судовому засідання пояснила, що в 2003 році здійснила продаж квартири брату чоловіка, скористувавшись послугами товарної біржи, позивач їй сплатив кошти за квартиру, щодо того, що позивач не зареєстрував квартиру через БТІ або державного реєстратора їй відомо не було, надала копію свідоцтва про шлюб, відповідно до якого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Третя особа товарна біржа «Українська» про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але в судове засідання представник не з`явився, пояснень по суті заявлених вимог або будь-яких клопотань суду не надіслав, порядок передбачений ст.ст.128-130 ЦПК України, дотримано, пояснень стосовно позовних вимог та будь-яких клопотань від них не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 30 грудня 2003 року укладено договір купівлі-продажу нерухомості за реєстраційним № 159223, відповідно до якого [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Широківським РВ УМВС України в Дніпропетровський області 17.09.02.р (вона ж [PERSON] на підставі свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Широківського районного управління юстиції від 30.08.02р.), що мешкає за адресою [ADDRESS] , продала, а [PERSON] , паспорт [NUMBER] виданий Широкивським РВ УМВС України в Дніпропетровській обл. 17.01.2000р., що мешкає за адресою [ADDRESS] , придбав об`єкт нерухомості. квартиру [ADDRESS] , яка складається з 3-х кімнат загальною площею 64,5м2, житловою площею 37,2 м2, що розташована на 6му поверсі 9-ти поверхового будинку. Зазначений об`єкт нерухомості належить продавцю на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Інгулецького міського нотаріального округу Інгулецького р-ну м. Кривого Рогу Петрушенко В.О., за реєстровим номером №119 від 10.06.97 (зареєстрований у Криворізькому БТІ) в реєстровий книзі за №7пвш-493-2853, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, який видано у бюро технічної Інвентаризації за місцем розташування об`єкту нерухомості зареєстрованого криворізьким БТІ за №2354103 від 19.12.03 р./а.с.7/. Фактичне існування об`єкта нерухомості підтверджується копією технічного паспорту на квартиру в житловому будинку/а.с.8/ З витребуваної судом інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири на підставі договору купівлі продажу є [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, ААЕ№790507, 10.06.1997, приватний нотаріус Криворізького Міського Нотаріального округу Петрушенко В.О. реєстр №119 /а.с.51/. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність» чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції Українив листі за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди укладені на біржі, не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений хоча б однією з сторін. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала прогалина у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових приміщень повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б однією зі сторін громадянин України, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як видно з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. [PERSON] , як покупцем, усі умови за договором виконані. Доказів того, що сторони заперечували про укладення договору, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, позивач повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості в судовому порядку не має. Таким чином, суд вважає, що сторони в договорі домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, факт повного виконання договору встановлений, в зв`язку з цим позивач набув усі права власності на спірну квартиру на законних підставах, тому згідно до ст. 41 Конституції України набув право власності, відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідач заперечень по суті заявлених вимог не подала, позовні вимоги визнала. На підставі вищезазначеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам. Водночас, оскільки судовий збір сплачено позивачем відповідно до заявлених вимог, та враховуючи характер позову, суд вважає, що судові витрати, зокрема щодо сплати судового збору, не розподіляються та покладаються на позивача.

Outcome: approved