Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивач в січні 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого, просить стягнути з останньої заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 21\~142 грн. 42 коп., вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обгрунтування вимог зазначає, що між позивачем, що є правонаступником всіх прав та обов`язків Приватного акціонерного товариства «МТС Україна» та відповідачем по справі була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено договір про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку №5240461 (контракт 395376353493) від 11.11.2010 року та договір про надання послуг мобільного зв`язку № 5239745 від 22.06.2005 року (контракт 395375954492). З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок 295375954492. Відповідно до умов Договору та Умов користування мережами мобільного зв`язку, що є невід`ємною частиною зазначеного договору, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, останній взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі оператора, особисто перевіряти залишок авансового платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за договором. Згідно умов Договору, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно оплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. Позивач зазначив, що відповідач не виконав умови укладеного договору у зв`язку із чим виникла заборгованість по сплаті наданих послуг, тому на адресу відповідача 14.03.2017 року була надіслана претензія № С 295375954492/03 з проханням терміново сплатити суму заборгованості, яка станом на дату звернення до суду становила 21\~142 грн. 42 коп. та виникла з 16.12.2015 року дати виникнення прострочення по сплаті вартості за надані послуги, що підтверджується детальним розрахунком та виставленим рахунком Абоненту. Оскільки на теперішній час відповідачем сума заборгованості за вартість отриманих послуг не сплачена, позивач просив суд стягнути на його користь заборгованість по сплаті вартості за надані послуги по договору у сумі 21\~142 грн. 42 коп. разом із судовими витратами. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, але надав 24.01.2020 року суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між ПрАТ "МТС Україна", що з 23.05.2017 змінило свою назву на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», та [PERSON] було укладено Договори: договір про надання послуг мобільного зв`язку № 5239745 від 22.06.2005 року (контракт 395375954492) та договір про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку №5240461 (контракт 395376353493) від 11.11.2010 року (а.с.10-15). Згідно п.3.1 Договору кожному Абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними у Абонента номерами телефонів. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок [NUMBER] . «ВФ Україна» здійснила фактичні дії, щодо виконання Договору в повному обсязі. Відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги на умовах визначених Договором, а також сплачувати авансові внески до моменту фактичного використання попереднього внеску. Однак, відповідачка свої зобов`язання за договором припинила виконувати, у зв`язку з чим за виконані послуги з`явилася заборгованість. Позивачем на адресу відповідача було надіслано рахунки № 1703643014 від 30.11.2015 року за послуги, що були надані за період з 01.11.2015 по 30.11.2015 року. Згідно вищезазначеного рахунку загалом було нараховано 11 108,68 грн., також, згідно рахунку №1720439864 від 31.12.2015 року, надісланого відповідачу, за послуги, що були надані за період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року, відповідачу було нараховано 10 084,63 грн. та сукупний розмір заборгованості станом на 16.12.2015 року склав 21\~142 грн. 42 коп. Відповідно до п. 3.3 Договору рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, але в будь-якому разі до моменту фактичного використання авансу. 14 березня 2017 року на адресу відповідача була надіслана претензія № С 295375954492/03 з проханням терміново сплатити суму заборгованості, яка станом на дату звернення до суду становила 21\~142 грн. 42 коп. та виникла з 16.12.2015 року дати виникнення прострочення по сплаті вартості за надані послуги, що підтверджується детальним розрахунком та виставленим рахунком Абоненту (а.с.7,9). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про телекомунікації», споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавством передбачено два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з 01.11.2015 року по 31.12.2015 року. Позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані телекомунікаційні послуги до суду надійшов 09.01.2020 року, тобто з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" від 20.12.2007). Враховуючи, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволені позову та відповідач звернувся до суду із такою заявою, то суд дійшов висновку, що в задоволені позову ПАТ «ВФ Україна» слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Щодо доводів позивача, про те, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки строк позовної давності було перевано шляхом подачі заяви про видачу судового наказу до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, то ці доводи є помилковими, виходячи з наступного. Так, розглядаючи справи №6-895цс15 (постанова від 02.12.2015р.) та №6-1763цс16 (постанова від 24.05.2017р.) Верховний Суд України зазначив, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема, статей 109, 119, 120 ЦПК України (в редакції чинній на час здійснення такх процесуальних дій). Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності. Аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17. Згідно наданих до справи доказів, судом встановлено, що у жовтні 2018 року позивач ПАТ «ВФ Україна» пред`явив до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з [PERSON] за надані телекомунікаційні послуги. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 року у справі 204/7118/18 у видачі судового наказу відмовлено у зв`язку з неможливістю встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача (а.с6). Отже, цією процесуальною дією позивача позовна давність не перервалася. При цьому, позивачу було роз`яснено право та порядок апеляційного оскарження ухвали прийнятої судом у разі незгоди. Ухвала суду про відмову у видачі судового наказу від 16.10.2018 року набрала законної сили. В свою чергу, з позовом до суду позивач звернувся лише 09.01.2020 року. Клопотання про поновлення строку звернення до суду, позивач не надавав, будь-яких аргументів щодо поважності причин пропущення позовної давності позивач не навів та відповідних доказів не надав. Судом такі причини під час розгляду справи не встановлено. Таким чином, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed