Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, загальною площею 47,8 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м., яка складається з коридору 1=5,3 кв.м, житлової кімнати 2=17,4 кв.м, шафи 3=1,5 кв.м, житлової кімнати 4=14,4 кв.м, кухні 5=5,5 кв.м, ванної 6=1,9 кв.м, вбиральні=7=0,9 кв.м, балкону=0,9 кв.м, розташованої за адресою: вул. Центральна (Калініна)[ADDRESS] в м. Покров Дніпропетровської області; а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову зазначається, що 27 квітня 2011 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №155. Після реєстрації шлюбу дружина позивача взяла прізвище «Грищенко». В період зареєстрованого шлюбу, а саме 11.04.2012 року позивач з відповідачем за спільні кошти придбали за договором купівлі продажу квартири ВРП №774359, реєстровий номер 1021, посвідченим приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу [PERSON], двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі продажу квартири було оформлено на дружину. Позивач, як чоловік покупця, у нотаріуса надав згоду на придбання квартири. Наприкінці 2017 року спільні стосунки з дружиною у позивача погіршилися, з листопада 2017 року вони припинили спільне проживання. Вирішити спір мирним шляхом у сторін не виходить, тому для захисту своїх майнових прав позивач змушений звернутися до суду. Відповідач в порядку\~ст. 178 ЦПК України\~подала до\~суду відзив,\~ зазначивши, що між нею та [PERSON] 27.04.2011 року був укладений шлюб. На час укладання шлюбу вона значилася зареєстрованою за адресою матері в квартирі [ADDRESS]. Позивач проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Після укладення шлюбу, так як у них з позивачем не було коштів на придбання власної квартири. Після реєстрації шлюбу з квітня 2011 року до січня 2012 року вони проживали в найманій квартирі. У звязку з тим, що подружжя не в змозі було сплачувати навіть комунальні послуги, з січня 2012 року до квітня 2012 року вони з чоловіком та новонародженою дитиною вимушені були проживати у бабусі відповідача [PERSON] та дідуся [PERSON] в м. Покров. Батьки чоловіка, маючи у власності кілька квартир, одна з яких вільна, відмовились, щоб вони проживали там. Всі весільні кошти сторони потратили на придбання дитячої коляски та дитячого ліжка. Як до, так і після одруження, відповідач працювала на різних роботах в м. Покров, а позивач - на НЗФ в м. Нікополь. Їхніх спільних коштів вистачало лише на придбання їжі та на проїзд чоловіку на роботу. Так як бабусь і дідусь відповідача були похилого віку, то вони не мали змоги надалі проживати з ними, а коштів на оплату орендованих квартир не було. Мати відповідача [PERSON], спостерігаючи за їхнім спільним життям, була вимушена купити відповідачу за власні кошти квартиру, які вона разом з батьком відповідача заощаджували на протязі довгих років для ремонту своєї квартири. Квартира була придбана матірю відповідача для відповідача за 35973 гривні 00 коп. Мати особисто знайшла дану квартиру, домовилася з колишнім власником житла [PERSON] та надала їй завдаток, а потім особисто повністю з продавцем розрахувалася. Позивач у нотаріуса лише надав згоду на придбання цієї квартири у її власність, так як вони на момент придбання квартири знаходилися у шлюбу. Ремонт в квартирі також проводився за кошти батька та матері відповідача. Позивач безпідставно повідомляє, що спільне проживання вони припинили з листопада 2017 року. Насправді вони остаточно припинили шлюбні відносини на початку травня 2013 року, так як чоловік покинув позивача і переїхав проживати до іншого міста. У судовому засіданні 12.12.2018 року позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Пояснив, що навесні 2012 року вони з відповідачем одружилися, стали проживати у бабусі відповідача, потім проживали на орендованій квартирі в малосімейці. Жили там один рік. Дитина народилася 21.11.2012 року. [PERSON] працював на НЗФ дробильником, дружина на базарі у своїх батьків, продавала квіти. Дохід родини був спільний. На спільний дохід не можливо було б купити квартиру, можливості відкладати гроші теж не було. Тому, його мати [PERSON] та батьки дружини [PERSON] та [PERSON] вирішили спільно купити їм квартиру. Домовленість між їхніми батьками була 50/50 щодо частки коштів на квартиру. Квартира коштувала 6-8 тисяч доларів, тобто вирішили скластися по 3-4 тисячі доларів. Після того, як була знайдена квартира, він, точної дати не памятає, разом з дружиною поїхали до м. Нікополь до матері позивача, взяли у неї гроші у розмірі 3 тис. доларів, які мати позичила в свого знайомого. Будь-яких письмових чи усних договорів та домовленостей щодо повернення наданих грошей не було. Коли вернулися до Орджонікідзе (Покрова) памятає, що дані гроші передав комусь із родичів дружини. Коли оформляли купівлю квартири у нотаріуса був він, дружина [PERSON], та її родичі - бабуся, мама та батько. Позивач був з дитиною на вулиці, коли всі були у нотаріуса, потім вийшов батько [PERSON], залишився з дитиною, а позивач пішов до нотаріуса підписатися в договорі купівлі продажу квартири. Хто саме розраховувався у нотаріуса за квартиру, позивач не знає. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та пояснив, що між батьками позивача та відповідача було вирішено купити дітям квартиру. Батьки відповідача сказали, що нашли квартиру за 8 тисяч доларів. Мати позивача взяла борг під проценти гроші на квартиру у розмірі 3 тис. доларів. Згодом з метою погашення боргу продала свою машину. В день купівлі квартири у нотаріуса позивач підписався, що не заперечує, щоб квартира була оформлена на дружину. Наголосив, що зазначена квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу, позивач у нотаріуса давав згоду на придбання квартири, а тому даний обєкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя. Просив в порядку поділу зазначеної квартири, визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири, оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, а задоволення поданого позову сприятиме можливості спільно виховувати дитину. Крім того, просив не приймати до уваги подані відповідачем до суду ксерокопії амбулаторної картки дитини за 2012 -2013 рік, оскільки вони не свідчать про наявність підстав для можливості збільшення частки відповідача у спільному майні подружжя. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали. Відповідач пояснила, що в квітні 2011 року вони з позивачем одружилися, проживали в м. Покров на орендованій квартирі до народження дитини, потім ще два місяці у бабусі відповідача. Враховуючи відсутність у подружжя спільних коштів, мати відповідача вирішила купити їй та її онуку за свої кошти, які вона накопила, квартиру за 36 тисяч гривень (4 тисячі доларів). Розрахунок проводився з продавцем квартири матірю відповідача. Коли були у нотаріуса, то позивача і відповідача по одному викликали, щоб вони розписалися у документі. Просила відмовити у задоволенні позову, оскільки квартира була куплена за кошти її мами. Представник відповідача у судовому засіданні наголосила на тому, що і позивач і відповідач стверджували про відсутність спільних коштів подружжя на купівлю квартири, а відтак спірна квартира не є спільним майном подружжя. Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи,\~\~зваживши доводи позовної заяви, з'ясувавши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним Кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав\~- це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 12 ЦПК України\~встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.5\~ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Правилами ст.12, ч.1ст.81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою\~ст.76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що позивач з відповідачем зареєстрували шлюб 27.04.2011 року за номером актового запису 155, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області видано відповідне свідоцтво про шлюб серії І-КИ №193046 (а.с. 3). Згідно договору купівлі продажу від 11.04.2012 року продавець [PERSON] передала у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність двокімнатну квартиру, що розташована в будинку №57 по вул. Калініна в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, вартість якої становить 35973 грн. 00 коп. Договір посвідчений за заявою чоловіка покупця [PERSON] про згоду на купівлю своєю дружиною [PERSON], зазначеної квартири (згоду посвідчено приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу 11.04.2012 року за реєстровим №1017 (а.с.4). Відповідно до зазначеної згоди, позивач підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому [PERSON] (позивач) письмово стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сімї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.161). Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна підтверджено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі продажу ВРП №774359 №1021 від 11.04.2012 зареєстрована квартира [INFO] (а.с.5). Відповідно до акту МКП «Житлкомсервіс» від 29.08.2018 року встановлено, що по вул. Центральній, 57/39 в м. Покров ніхто не зареєстрований. Зі слів сусідів з травня 2013 року [PERSON] не проживає без реєстрації за даною адресою, в даній квартирі без реєстрації проживають [PERSON] та [PERSON]. (а.с.59). В матеріалах справи наявні медичні довідки щодо стану здоровя та результати медичних оглядів дитини позивача та відповідача [PERSON] (а.с.60-79). Згідно довідки про склад сімї №64 від 14.09.2018 року відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO], просп.. Трубників, 10/117 разом з [PERSON] (мати, власник) (а.с.96). Згідно договору комісії №5702/ВІА 682091 від 27.09.2014 року та договору купівлі продажу від 27.09.2014 року [PERSON] продала автомобіль ГАЗ 3110, 2004 року випуску покупцю за 45\~700,00 гривень (а.с.99-100). Відповідно до розписки від 09.04.2012 року, наявної в матеріалах справи, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 3000 американських доларів для купівлі квартири сину [PERSON] в м. Орджонікідзе, та зобовязалася щомісячно частинами сплачувати борг з урахуванням інфляції до повного погашення боргу. До розписки додається розписка з датами повернення та частинами сум поверненого боргу [PERSON], а також відміткою [PERSON] про повне повернення боргу останньою (а.с.166). Свідок [PERSON], [INFO], приватний підприємець, в судовому засіданні 12.12.2018 року пояснила, що позивач [PERSON] це її колишній зять, відповідач [PERSON] її донька. 27.04.2012 року вони одружилися, жили спочатку як у бабусі відповідача, так і на орендованій квартирі. Оскільки у них народилася дитина, а грошей постійно не вистачало, я прийняла рішення купити квартиру для своєї доньки та онучки. В подальшому почали шукати квартиру для купівлі, так як грошей у дітей, були в постійних боргах. Я прийняла рішення купити квартиру у [PERSON], та давала гроші їй в руки у своєму магазині. Спірну квартиру купувала у [PERSON], за власні кошти за 36 тисяч гривень, з яких 21 тисяча гривень була у мене в наявності, а 15 тис. позичила у матері - [PERSON] Спочатку свідок надала продавцю квартири завдаток 300 грн., а день оформлення у нотаріуса договору купівлі-продажу квартири особисто повністю розрахувалась з продавцем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 12.12.2018 році пояснила, що відповідач [PERSON] є її онукою, позивач [PERSON] колишній чоловік онуки. Вони одружилися у квітні, деякий час проживали у неї. Коли народилася у них дитини, багато грошей витрачали на лікування останньої. Донька свідка - [PERSON] вирішила купити дітям квартиру. 300 гривень дали задатку продавцю. Донька купила квартиру за 36 тисяч гривень. Мати позивача грошей на квартиру не давала, однак свідок до неї зверталася з цим проханням. Донька зайняла у неї ([PERSON]І.) 15 тисяч гривень на квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 07.02.2019 року пояснила, що в 2012 році, сім років тому, вона дала повідомлення в газету про продаж своєї квартири, яка розташована по вул. Калініна, 57/39 в м. Покров. Спочатку прийшли позивач та відповідач подивитися квартиру, потім приходила позивач [PERSON] з батьками, свідок відразу озвучила їм суму за квартиру в сумі 36 тисяч гривень, мама [PERSON] [PERSON], дала заставу в сумі 300 гривень та написала розписку. Через місяць відбувся продаж квартири. [PERSON] з чоловіком та з [PERSON] (мамою позивача) пішли до нотаріуса [PERSON], потім пішли з нею до магазину «Лілія», де пройшов остаточний розрахунок за квартиру, повернулися до нотаріуса, оформили договір купівлі продажу квартири. Ліля говорила, що купує квартиру для своєї доньки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 11.01.2019 року пояснила, що вона проживає в м. Нікополь, просп.. Трубників, 10/117. Позивач [PERSON] її син, відповідач [PERSON] колишня невістка. Коли [PERSON] та [PERSON] одружилися, то спочатку проживали на орендованій квартирі в м. Орджонікідзе, потім у бабусі відповідача в м. Орджонікідзе. Оскільки на купівлю власної квартири грошей у позивача та відповідача не було, зі сватами домовилися про купівлю квартири в рівних частках (50/50) та порівну заплатити за оформлення квартири у нотаріуса. Обговорили, що квартира буде оформлена на [PERSON], однак належатиме їм обом. Пошуком квартири займалася сваха [PERSON]. Коли до неї приїхав син з [PERSON], то сказали, що знайшли квартиру та їм потрібні гроші в сумі чотири тисячі доларів. Діти залишились чекати її вдома, а вона того ж дня побігла до сусідів, знайомих займати гроші. Гроші їй зайняв знайомий [PERSON] в сумі три тисячі доларів під розписку, яка наявна в матеріалах справи. Зазначені гроші дала сину в руки в конверті, після чого син з невісткою поїхали. Увечері цього ж дня передзвонила до сваха [PERSON], яка підтвердила, що гроші на квартиру вже у неї. Після купівлі квартири, [PERSON] допомагала фінансово дітям по ремонту квартири, купляла меблі та техніку. На даний час борг [PERSON] повернуто, останню суму у розмірі більше як тисяча доларів віддала у 2014р., продавши автомобіль в 2012 році, який лишився їй після розлучення з чоловіком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 11.01.2019 року пояснив, що [PERSON] є знайомою його дружини. Вона попросила у нього в позику чотири тисячі доларів, однак він зайняв їй лише три тисячі доларів купюрами по 100 доларів. Це було в 2012 році. Борг [PERSON] віддавала частинами більше року. При позиці грошей, сказала, що вони їй потрібні для купівлі житла для сина. При позиці грошей склали розписку. Борг [PERSON] вже йому віддала. Судом, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснено учасникам процесу їхні процесуальні права та обовязки; з метою всебічного і повного зясування обставин справи та сприяння, у спосіб та у випадках, передбачених процесуальним законодавством, неодноразово зясовувалось наявність клопотань та заяв по справі, проте, інших доказів, передбачених ст. 76 ЦПК України, або клопотань про їх витребовування, огляд, збирання учасниками справи до суду не надано. Таким чином, дослідивши під час розгляду справи письмові докази, пояснення учасників справи, викладеними в заявах по суті, заслухавши показання свідків, суд, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) \~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про встановлення презумпції виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то наступна реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним з подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Заінтересована особа у такому випадку має довести, що майно було придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 р. у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 р. у справі №522/24628-ц. Таким чином, оскільки відповідач по справі не оспорюється факт придбання спірної квартири під час шлюбу з позивачем, проте, заперечується належність зазначеного майна до спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира була придбана за кошти її матері, оцінці суду підлягає належність, допустимість, достовірність та достатність поданих відповідачем доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Оцінюючи договір купівлі продажу від 11.04.2012 року двокімнатної квартири, що розташована в будинку №57 по вул. Калініна в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, укладений [PERSON] (відповідачем) вартість якої становить 35973 грн. 00 коп., суд звертає увагу на те, що даний договір укладений за наявності нотаріально посвідченої письмової заяви чоловіка покупця [PERSON] про згоду на купівлю своєю дружиною зазначеної квартири, відповідно до якої позивач підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому [PERSON] (позивач) письмово стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сімї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.4). Натомість твердження свідків [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі квартири матірю відповідача [PERSON] виключно для доньки [PERSON] та онука, судом не приймаються до уваги, оскільки сторонами договору купівлі продажу від 11.04.2012 року зазначена [PERSON] при наявності вищезазначеної згоди з боку її чоловіка [PERSON] До суду також не наданого жодного договору дарування грошових коштів, укладеного відповідно до вимог до форми зазначеного договору, передбаченої ст. 719 ЦК України, між відповідачем та її матірю або іншою особою, не надано доказів прийняття зазначених коштів в порядку спадкування, чи з інших підстав, передбачених ст. 57 ЦК України, які свідчили б про виникнення права особистої приватної власності відповідача на грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру. Аналогічних доказів щодо виникнення права особистої приватної власності позивача на грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, не надано і позивачем [PERSON] Натомість, відповідно до ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України). Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що грошові кошти, надані, відповідно до показань, отриманих під присягою, свідками [PERSON] та [PERSON] для купівлі спірної квартири, які не являються сторонами договору купівлі-продажу квартири, за відсутності належних доказів виникнення права особистої приватної власності сторін на зазначені кошти, свідчать про набуття під час шлюбу права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на отримані валютні цінності, з наступним набуттям у спільну сумісну власність подружжя квартири [ADDRESS]. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 2\~та 3 ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до абз.1 п. 22\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України "Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя"\~від 21\~грудня 2007\~р.\~N\~11 при здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку про необхідність поділу зазначеного майна, виходячи з презумпції рівності часток позивача та відповідача. Підстав відступити від засади рівності часток подружжя суд не вбачає, оскільки доказів обставин, що мають істотне значення, зокрема що один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, до суду не надано та сторонами про існування таких обставини заявлено не було. Подані відповідачем до суду ксерокопії амбулаторної картки дитини за 2012 - 2013 рік суд оцінює як такі, що не містять обставин, що мають істотне значення або доводять недостатність розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини у відповідності до ч.3 ст.70 КУпАП. Крім того,\~судом береться\~до уваги\~загальновідомі обставини\~того,\~що на\~підставі Закону\~України «Про\~засудження комуністичного\~та націонал\~ соціалістичного\~(нацистського)\~тоталітарних режимів\~в Україні\~та заборону\~пропаганди їхньої\~символіки» постановою\~Верховної Ради\~України «Про\~перейменування окремих\~населених пунктів»\~№1037\~VIII\~від 17.03.2016\~року\~ місто\~Орджонікідзе перейменовано\~на місто\~Покров.\~На підставі\~ Рішення\~№13\~(8\~сесії 7\~скликання)\~Покровської міської\~ради Дніпропетровської\~області від\~31.05.2016\~року «Про\~затвердження переліку\~\~ обєктів\~топоніміки адміністративно\~ територіального\~устрою міста\~Покров \~у новій\~редакції»,\~вулицю Калініна\~перейменовано на\~вулицю Центральна. Відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до п.6 ч.1\~ст.264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути в користь позивача 704,80 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved