Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ПрАТ «КРЕМІНЬ» 10 грудня 2013 року, щодо земельної ділянки площею 5,349 га, розташованої на території Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області, з кадастровим номером [NUMBER], посилаючись на те, що 20 лютого 2012 року між ТОВ «Парафіївка-Прогрес», правонаступником якого є ТОВ «АгроКІМ», та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,35 га, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], що розташована на території Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та належить [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданого Ічнянською районною державною адміністрацією 30 січня 2012 року, строком на 5 років. Вказаний договір був зареєстрований 25 квітня 2012 року у відділі Держкомзему в Ічнянському районі, про що в Державному реєстрі земель було вчинено запис № 742170004003909. У період дії договору оренди ТОВ «АгроКІМ» належним чином виконувало всі його умови, вчасно та в повному обсязі сплачувало орендну плату, використовувало об'єкт оренди відповідно до його цільового призначення. У 2015 році між ТОВ «АгроКІМ» та власником земельної ділянки було укладено додаткову угоду до вказаного вище договорустосовно збільшення розміру орендної плати та ряду інших умов, однак виявилось, що 10.12.2013 року був укладений інший договір оренди земельної ділянки з ПрАТ «Кремінь», яка перебуває наразі в оренді ТОВ «АгроКІМ» і не є вільною, що порушує права первинного орендаря щодо володіння та користування земельною ділянкою. Представник позивача ТОВ «АгроКІМ» [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнає. Представник ПрАТ «КРЕМІНЬ» Череп О.О. у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що дійсно [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,3490 га з кадастровим номером [NUMBER]. Дану земельну ділянку вона успадкувала після смерті [PERSON], який раніше цю земельну ділянку здавав в оренду ПрАТ «КРЕМІНЬ», після чого звернулася до відповідача з проханням укласти з нею договір оренди земельної ділянки. Переконавшись, що земельна ділянка [PERSON] в оренді будь-якому господарства не знаходиться, з нею був укладений відповідний договір, який був зареєстрований реєстрований 10 липня 2014 року. Так як умови договору відповідачем ПрАТ «КРЕМІНЬ» повністю виконуються, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 10 грудня 2013 року. Представник третьої особи: відділу Держгеокадастру в Ічнянському районі у судове засідання також не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ПрАТ «КРЕМІНЬ», та ослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 20 лютого 2012 року між ТОВ «Парафіївка-Прогрес» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки (далі-Договір) загальною площею 5,35 га, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], розташованої на території Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданого Ічнянською районною державною адміністрацією 30 січня 2012 року, строком на 5 років (а.с. 7, 8-10), якийбув зареєстрований 25 квітня 2012 року в Ічнянському відділі Держкомзему в Ічнянському районі. Відповідно до статуту ТОВ «Агро КІМ» останній є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Парафіївка-Прогрес» (а.с. 18-19). 03 березня 2015 року між ТОВ «АгроКІМ» та власником земельної ділянки - [PERSON] була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки на строк до 31 грудня 2025 року, яку зареєструвати у законному порядку не виявилося можливим через те, що був укладений інший договір оренди земельної ділянки з ПрАТ «Кремінь» від 10 грудня 2013 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.02.2017 року та самим договором оренди земельної ділянки (а.с. 17, 37-38). Згідно зі ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 4 ст. 124, ст. 125 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ст. 35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Згідно ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Як убачається з договору оренди від 20 лютого 2012 року, укладеного між [PERSON], як орендодавцем, з однієї сторони та ТОВ «Парафіївка-Прогрес», як орендарем, з другої сторони, він укладався строком на 5 років. Передача земельних ділянок здійснювалася без розроблення проекту її відведення (п. 6.1 Договору). Пунктом 12.3 зазначеного Договору передбачено, що він припиняється у разі закінчення строків, на який його було укладено, придбання орендарем земельних ділянок у власність; викупу земельних ділянок для суспільних потреб або примусового відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договори припиняються також в інших випадках, передбачених законом (п. 12.3 Договору). Відповідно до п. 12.7 Договору перехід права власності на орендовані земельні ділянки до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договорів. Докази на підтвердження розірвання, припинення чи визнання недійсним договору від 20 лютого 2012 року станом на час розгляду справи відсутні. За таких обставин позивач є орендарем спірної земельної ділянки. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як убачається з відомостей щодо оспорюваного договору оренди землі від 10 грудня 2013 року укладеного між [PERSON] та ПрАТ «КРЕМІНЬ», позивач не є стороною зазначеного договору. Разом з тим ТОВ «АгроКІМ», як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки даний правочини порушують його право на використання спірної земельної ділянки. За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9 передбачено, що відповідно до частини першої статі 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на час укладення договору оренди землі) істотними умовами договору були: об'єкт оренди (кадастровий номер, місцерозташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форми платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві, існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. У розумінні ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» установлений факт відсутності у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, перелік яких визначений у ч. 1 ст. 15 цього Закону, безсумнівно може стати підставою для визнання договору недійсним, але в тому разі, якщо через відсутність істотної умови в договорі порушуються права чи охоронювані законом інтереси особи, що заявила відповідну вимогу про недійсність договору оренди землі. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У судовому засіданні встановлено, що у період дії договору оренди земельної ділянки ТОВ «АгроКІМ» належним чином виконувало всі його умови, вчасно та в повному обсязі сплачувало орендну плату. Оскільки предметом спірного договору є земельна ділянка, яка перебувала у користуванні позивача згідно договору оренди землі, то в момент вчинення спірного правочину не були дотримані вимоги Закону України "Про оренду землі", що є підставою для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачами [PERSON], з однієї сторони, та ПрАТ «КРЕМІНЬ», з другої. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача по 800 грн судових витрат (а.с. 1, 24).

Outcome: approved