Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 06 листопада 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України. 13 вересня 2015 року приблизно об 19 годині 15 хвилин, перебуваючи в будинку № 54, по вул. Центральній, в с. Караєвичі Рівненського району Рівненської області, умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин наніс [PERSON] три удари металевою каструлею по голові та плечах, що спричинило потерпілій легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя. У зв'язку з вчиненням вказаного злочину [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Центральної міської лікарні з 14.09.2015 року по 17.09.2015 року, що складає 3 ліжко-дні. Сума витрат лікування хворої, згідно розрахунків, становить 644 грн. 82 коп. Рівненська центральна міська лікарня, у якій проводилось лікування [PERSON], потерпілої від дій відповідача, перебуває у комунальній власності міста. Витрати, здійснені вищевказаною медичною установою на лікування потерпілі від злочину та непогашення зазначених витрат, призводять до ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам. За таких обставин позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Рівненської міської ради витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Представник позивача не з'явився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без його участі. В разі неявки відповідача не заперечує щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Відповідач не зявився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Згідно до поданої заяви позов визнає, та просить справу розглядати без його участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторін. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Статтею 1206 ЦК України передбачено обовязок особи, яка вчинила злочин, відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Згідно з ч.3 зазначеної норми, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності або у власності територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Як встановлено в судовому засіданні, 13 вересня 2015 року приблизно о 19 годині 15 хвилин відповідач, перебуваючи в будинку № 54, по вул. Центральній, в с. Караєвичі Рівненського району Рівненської області, умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин наніс [PERSON] три удари металевою каструлею по голові та плечах, що спричинило потерпілій легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя. У зв'язку з вчиненням вказаного злочину [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Центральної міської лікарні з 14.09.2015 року по 17.09.2015 року, що складає 3 ліжко-дні. Сума витрат лікування хворої, згідно розрахунків, становить 644 грн. 82 коп. Рівненська центральна міська лікарня, у якій проводилось лікування [PERSON], потерпілої від дій відповідача, перебуває у комунальній власності міста. Витрати, здійснені вищевказаною медичною установою на лікування потерпілі від злочину та непогашення зазначених витрат, призводять до ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 року "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат" визначено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 (далі - Порядок). Згідно з п.3 зазначеної Постанови сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. Відповідно до ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільний позов якої залишився без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Рівненська центральна міська лікарня, у якій проводилось лікування [PERSON], потерпілої від дій відповідача, перебуває у комунальній власності міста. Витрати, здійснені вищевказаною медичною установою на лікування потерпілі від злочину на даний час винною особою не відшкодовані. Водночас, додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, яких закріплено у ст. 68 Конституції України, є обовязковою умовою досягненні загальнонаціональної мети українського народу - побудови демократичної, соціальної, правової держави. Таким чином, дії [PERSON] порушують не лише матеріальні інтереси держави, а й нематеріальні - порушення принципів законності та верховенства права, що закріплені Конституцією України. Відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в інтересах функції і повноважень місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст.11 цього Закону, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Статтею 32 цього Закону передбачено, що до повноважень вказаних органів, у тому числі, віднесено управління закладами освіти, охорони здоров'я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення. Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у межах, визначених цим та іншими законами. Крім того, стаття 18-1 Закону визначає, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції. У відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За змістом наведеної норми права відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на винного при заподіянні шкоди як умисними, так і необережними діями. Розрахунок витрат, наданий Центральною міською лікарнею відповідає положенню пункту 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] Центральна міська лікарня понесла витрати на лікування потерпілої від злочину; між діями [PERSON] та цими витратами є прямий причинний зв'язок, а тому обов'язок з відшкодування витрат необхідно покласти на відповідача [PERSON]. За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню, та з відповідача належить стягнути на користь Центральної міської лікарні витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в сумі 644 грн. 82 коп. Крім того, статтею 215 ЦПК України передбачено при винесенні рішення вирішення питання судових витрат. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved