Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 10 по вул.Дружби в с.Шегині Мостиського району Львівської області, станом на 15.04.1991року відносився до суспільної групи «колгоспний двір» головою якого був її батько [PERSON], який помер 02.04.2016року. Вказує, що вона є спадкоємцем за заповітом майна свого батька та прийняла спадщину, оскільки проживала з батьком на час його смерті. Мати [PERSON] відмовилася від обовязкової частки у спадщині після смерті чоловіка в її (позивачки) користь. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на спірний житловий будинок вона не має можливості, оскільки за життя батько належним чином не оформив право власності на такий, у звязку із чим звернулася до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 10 по вул.Дружби в с.Шегині Мостиського району Львівської області. В судове засідання позивачка та її представник не зявилися, проте подали до суду заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. [PERSON] особа [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій зазначає, що проти позову заперечує та просить суд справу розглянути у його відсутності. [PERSON] особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] у судове засідання не зявилася, проте подала до суду копію спадкової справи №61/2016, заведеної після смерті [PERSON] Представник третьої особи Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №10 по вул.Дружби в с.Шегині Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а членами зазначеного двору, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), [INFO]; його дружина [PERSON], 07.10.1931р.н.; дочка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) Т.Я.(позивачка у справі), 05.04.1957р.н., та син [PERSON], 15.10.1959р.н. (третя особа у справі), що підтверджується листом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №02.18-490 від 20.07.2017року. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. 02.04.2016року відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] Як вбачається із матеріалів спадкової справи №61/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON], за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 18.12.2009року, яким усе своє майно заповів дочці [PERSON] (позивачці у справі), яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки постійно проживала разом із ним на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявила про відмову від спадщини. Мати позивачки [PERSON] (дружина померлого) відмовилася від прийняття обовязкової частки у спадщини після смерті чоловіка на користь дочки [PERSON] і на спадщину не претендує. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно (спірний житловий будинок) позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у звязку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та позивачкою [PERSON]; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON]; копіправо на спадщину за законом від 02.12.2015року; листом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №02.18-490 від 20.07.2017року; копією спадкової справи №61/2016 та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, враховуючи те, що спірний житловий будинок належав колгоспному двору, та те, що після смерті спадкодавця [PERSON] його право власності на 1/4 частку у майні вищевказаного колгоспного двору перейшло на загальних підставах в порядку спадкування до позивачки [PERSON], внаслідок чого остання, із врахуванням належної їй ? частки у майні зазначеного колгоспного двору, стала власником 2/4 (або 1/2) частин спірного будинковолодіння, беручи до уваги те, що інші частки даного двору належать [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частині за кожним як членам колгоспного двору, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial