Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] 11.08.2017року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що їй на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 23.05.1994 року належить квартира [ADDRESS] [ADDRESS] . Зазначає, що квартира [ADDRESS] у вказаному житловому будинку належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в частках по Ѕ кожному. Квартира [ADDRESS] у вказаному житловому будинку належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , у 1/6 частки. Вказує, що прибудинкова територія навколо будинку [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Судововишнянської міської ради. Однак, всупереч нормам законодавства, як їй стало відомо 06.05.2016 року під час розгляду цивільної справи № 448/124/16 в Мостиському районному суді Львівської області, частина прибудинкової території була приватизована відповідачем [PERSON] , а саме: земельна ділянка площею 0,0100 га, під будівництво індивідуального гаража, по [ADDRESS] Судова [ADDRESS] , на підставі рішення 10 сесії 4 скликання Судововишнянської міської ради від 24.12.2003 року № 16. Стверджує, що жодних актів узгодження меж земельної ділянки чи інших документів вона не підписувала. Крім того, зазначає, що межа спірної ділянки проходить по стіні будинку [ADDRESS] , а сама земля на момент приватизації була прибудинковою територією, тому гр. [PERSON] не мав законного права на приватизацію цієї спірної земельної ділянки. Вважає, що оскільки межа спірної ділянки проходить по стіні будинку [ADDRESS] , то з нею та з іншими мешканцями будинку зобов`язані були узгодити межі цієї земельної ділянки. Зазначає, що до моменту приватизації спірної земельної ділянки Судововишнянська міська рада прийняла наступні рішення: рішення виконавчого комітету № 369 від 30.08.2002 року; акт вибору земельної ділянки гр. [PERSON] від 16.10.2002 року; рішення виконавчого комітету № 468 від 29.11.2002 року; рішення №7 четвертої сесії, четвертого скликання від 31.01.2003 року; рішення десятої сесії четвертого скликання від 24.12. 2003 року. Вважає, що при цьому були допущені грубі порушення прав інших мешканців будинку [ADDRESS] Судова [ADDRESS] . Також стверджує, що сім`я [PERSON] перетворила багатоквартирний будинок на власний особняк, а саме: приватизувала єдиний проїзд до вищевказаного будинку. З огляду на наведене, з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с.99-105), просить суд: 1) скасувати рішення №369 виконавчого комітету Судововишнянської міської ради від 30.08.2002 року; 2) скасувати Акт вибору земельної ділянки для [PERSON] від 16.10.2002року; 3) скасувати рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради № 468 від 29.11.2002 року; 4) скасувати рішення №7 Четвертої сесії четвертого демократичного скликання Судововишнянської міської ради від 31.01.2003 року; 5) скасувати рішення десятої сесії четвертого демократичного скликання від 24.12.2003 року; 6) скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЛВ №001487 від 20.09.2004 року; 7) усунути їй перешкоди в користуванні прибудинковою територією, шляхом надання дозволу на зняття всіх внутрішніх загороджень. Ухвалою судді від 23.03.2018року (а.с.7) відкрито провадження у даній справі. В ході розгляду справи, відповідач [PERSON] , подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.96,97), в якому зазначає, що вважає позовні вимоги безпідставними з наступних міркувань. Так, зокрема, зазначає, що на підтримку позовних вимог позивач покликається на рішення КСУ № 14-рп/2011 від 09.11.2011 року, тоді як право власності на спірну земельну ділянку ним (відповідачем) набуто 20.09.2004року. Також зазначає, що дія рішення Судововишнянської міської ради від 24.12.2003 №16 та інших оскаржуваних актів не була спрямована на обмеження або ж порушення прав позивачки. Водночас зазначає, що на підставі оскаржуваних рішень виникли правовідносини (оформлено право власності на об`єкт нерухомості і видано відповідний акт про право власності), які доцільно зберегти, оскільки інакше буде заподіяно значно більшої шкоди суб`єктам правовідносин у порівнянні з відвернутою. Вказує, що оскаржувані рішення в частині відведення земельної ділянки відповідачу [PERSON] , як акти індивідуальної спрямованості, не можуть бути скасовані, оскільки інтереси захисту [PERSON] , як добросовісної особи, що покладалася на існування акта, переважають порівняно з публічним інтересом у скасуванні актів. Також зазначає, що позивач не є співвласницею майна, і житловий будинок [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності. Позивач є власником квартири у зазначеному будинку і спірні правовідносини сторін не регулюються у даному випадку ст. 369 ЦК України. Крім того, щодо покликання позивача на те, що вона не підписувала акт погодження меж земельної ділянки, то зазначає, що згідно технічної документації суміжні земельні ділянки - це землі міської ради. Отже, позивач не є суб`єктом погодження, оскільки не є власником чи користувачем суміжної земельної ділянки. Щодо покликання позивача на наявність прав на земельну ділянку, на якій розташована прибудинкова територія, то вказує, що згідно Висновку постійної земельної погоджувальної комісії Судововишнянської міської ради від 20.10.2015 року, спірна земельна ділянка на правах користування з 1959 року належала батькам дружини [PERSON] З 2004 року по жовтень 2015 року ніяких претензій з боку сусідів не було. Щодо тверджень позивача про «перетворення його родиною будинку на власний особняк», то вказує, що з врахуванням норм ДБН (ДБНВ 2.2-17:2006) для маломобільних груп населення із вадами опорно-рухового апарату довжина доріжки від паркування автомобіля до будівлі повинна бути не довша 50 м, а відстань від дверей гр. [PERSON] до кінця стежки двору - 12 м. Ширина доріжки повинна бути від 1м до 1,5 м., а по факту - 1,3 м. Місця для особистого автотранспорту інвалідів бажано розміщувати поблизу входу, доступного для інвалідів, але не далі 50 м., а при житлових будинках - не далі 100 м. Майданчики для зупинки спеціалізованих засобів громадського транспорту, що перевозить інвалідів, слід передбачити на відстані не далі 100 м. від входів до громадських будинків. Отже, у даному випадку права позивача не порушені. Щодо покликання позивача на відсутність номеру квартири відповідача і порушення хронології реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, що на її думку стало підставою для неправомірних дій з його боку, то це суцільні припущення позивачки, які спростовуються інформацією з будинкових книг. Враховуючи вищенаведене, просить в позові [PERSON] відмовити Представник Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області Воїнський І.В. подав до суду відзив на позов (пояснення) (а.с.121-123), в якому просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав, аналогічних викладеним у відзиві [PERSON] на позовну заяву. Крім того, відповідач [PERSON] та представник Судововишнянської міської ради Воїнський І.В. подали до суду заяви (аналогічні за змістом) про застосування строку позовної давності (а.с.134-136). В обґрунтування поданих заяв покликаються на те, що після приватизації земельної ділянки [PERSON] на ній був закладений фундамент гаражу. Оскільки земельна ділянка межує з центральною дорогою загального призначення з метою покращення благоустрою міста у 2004 році [PERSON] була замінена стара огорожа (1959 року побудови) на нову. Усі дії відбувались на очах сусідів, які щоденно спілкувались із [PERSON] з приводу зазначених робіт, отримуючи пояснення щодо набуття матеріального права на земельну ділянку та бажання збудувати на ній гараж, при тому покращивши благоустрій міста. Позивачка у справі [PERSON] не була виключенням, оскільки проживала в кв. [ADDRESS] і щоденно проходила повз [PERSON] і спірну земельну ділянку. Про відсутність жодних зауважень, скарг чи претензій до [PERSON] з боку сусідів (у тому числі - позивачки) в період з 2004 року по 2015 рік свідчить Висновок постійної земельної погоджувальної комісії Судововишнянської міської ради від 20.10.2015 року. Проте, з зазначеним позовом [PERSON] звернулась лише у жовтні 2018 року на тлі побутових конфліктів з сусідами та ініційованих нею судових справ, чим пропустила термін позовної давності. У відповідь на заяву про застосування строку позовної давності позивачка [PERSON] подала до суду письмові заперечення, в яких, зокрема, зазначає, що вона дізналася про те, що спірна земельна ділянка є приватизованою у судовому засіданні 06.05.2016 року, коли їй надали в руки «Висновок постійної земельної погоджувальної комісії Судововишнянської міської ради від 20.10.2015року», і це і є моментом коли вона довідалась чи могла довідатись про порушення свого права і початком перебігу позовної давності, а не думки відповідачів які базуються на факті зведення огорожі у 2004 році, тобто на припущеннях. Таким чином, з моменту коли вона дізналася про порушення свого права (06.05.2016 року) до моменту подачі позовної заяви до суду (11.08.2017 року) минуло менше трьох років, отже строк позовної давності, нею не пропущений. Ухвалою суду від 19.02.2019року (а.с.126) закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Соколов О.С. в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Судововишнянської міської ради та Виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Воїнський І.В. в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі. Треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися та не повідомили про причини своєї неявки, а також не надіслали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності чи відкладення справи. Представник третьої особи - Відділу у Мостиському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, а також не надіслав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності чи відкладення справи. Заслухавши сторони, їх представників та третю особу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з таких підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] - сторони у справі, проживають по сусідству у багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] . Даний будинок складається із трьох квартир. Квартира [ADDRESS] 1 у вказаному житловому будинку на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 23.05.1994року (а.с.22,23) належить на праві спільної власності позивачці [PERSON] з [PERSON] ) [PERSON] та [PERSON] (третій особі у справі). Дана квартира була приватизована у 1994 році згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Квартира розташована на першому поверсі будинку. Загальна площа квартири 46,7 кв.м. Квартира №5 у вказаному житловому будинку належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (третій особі у справі). Квартира [ADDRESS] у вказаному житловому будинку належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] (третім особам у справі) в частках по Ѕ кожному. Прибудинкова територія навколо даного будинку перебуває у комунальній власності Судововишнянської міської ради і відноситься до категорії земель загального користування ненаданих у власність чи користування Судововишнянської міської ради. Як вбачається із матеріалів справи, у 2002році відповідач [PERSON] звернувся до Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області з метою приватизації земельної ділянки в [ADDRESS] , під будівництво індивідуального гаражу. Так, спірним рішенням виконкому Судововишнянської міської ради за №369 від 30.08.2002 року «Про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження по вибору земельної ділянки по [ADDRESS] під будівництво індивідуального гаражу», надано дозвіл відповідачу [PERSON] на підготовку матеріалів попереднього погодження по вибору земельної ділянки по [ADDRESS] під будівництво індивідуального гаражу з літнім приміщенням із земель загального користування угіддя під дворами площею 0,01га. 16.10.2002року складено спірний Акт вибору земельної ділянки під будівництво індивідуального гаражу у [ADDRESS] , [PERSON] . Спірним рішенням виконавчого комітету Судововишнянської міської ради за №468 від 29.11.2002 року «Про затвердження матеріалів попереднього погодження під будівництво індивідуального гаражу по [ADDRESS] Судова [ADDRESS] », затверджено матеріали попереднього погодження та надано дозвіл гр. [PERSON] на виготовлення проекту забудови вищезгаданої земельної ділянки. Спірним рішенням 4 сесії 4 демократичного скликання Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області за №7 від 31.01.2003 року «Про затвердження проекту забудови та надання дозволу на виготовлення проекту відведення», затверджено проект забудови вищевказаної земельної ділянки. Із Акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки гр. [PERSON] від 02.04.2003року (а.с.34) відомо, що межа вищевказаної земельної ділянки проходить частково по стіні будинку. Спірним рішенням 10 сесії 4 демократичного скликання Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області за №16 від 24.12.2003 року «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] Судова [ADDRESS] », затверджено проект відведення земельної ділянки та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,01га для будівництва індивідуального гаражу по [ADDRESS] Судова [ADDRESS] В подальшому, на підставі вищевказаного рішення Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області за №16 від 24.12.2003 року відповідачу [PERSON] видано спірний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №001487 від 20.09.2004року, на земельну ділянку площею 0,0100га, що розташована у [ADDRESS] , призначену для будівництва індивідуального гаража. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією Свідоцтва про право власності від 23.05.1994року (а.с.22); копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №103843440 від 15.11.2017року (а.с.23); копією технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] Судова [ADDRESS] (а.с.24); копією матеріалів технічної документації про виконані роботи з підготовки та видачі державного акта на право власності на землю гр. [PERSON] ; копією акта встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 02.04.2003року; копією кадастрового плану спірної земельної ділянки; копією плану встановлення меж спірної земельної ділянки; копією спірного рішення виконкому Судововишнянської міської ради за №369 від 30.08.2002 року; копією спірного Акту вибору земельної ділянки від 16.10.2002року; копією спірного рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради за №468 від 29.11.2002 року»; копією спірного рішення 4 сесії 4 демократичного скликання Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області за №7 від 31.01.2003 року; копією спірного рішення 10 сесії 4 демократичного скликання Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області за №16 від 24.12.2003 року; копією спірного Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №001487 від 20.09.2004року та іншими матеріалами справи. Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, визначає та регулює Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»\~прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно з пунктом 6 частини першої\~статті 1\~Закону України\~«Про особливості\~здійснення права\~власності у\~багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У частинах першій та другій\~статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»\~передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно п.2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. У відповідності до п.5 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених\~Земельним кодексом України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.19 Постанови ПВСУ №7 від 16.04.2004року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону від 19 червня 1992 р. N 2482-XII ( 2482-12 ) "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК ( 2768-14), якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Відповідно до частини другої\~та третьої статті 42\~ЗК України земельні\~ділянки,\~на яких\~розташовані багатоквартирні\~будинки,\~а також\~належні до\~них будівлі,\~споруди та\~прибудинкова територія,\~що перебувають\~у спільній\~сумісній власності\~власників квартир\~та нежитлових\~приміщень у\~будинку,\~передаються безоплатно\~у власність\~або в\~постійне користування\~співвласникам багатоквартирного\~будинку в\~порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Отже, прибудинкова територія належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Наведене розуміння узгоджується з тлумаченням\~Конституції України. Так, відповідно до\~Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011\~положення пункту 2\~статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Крім того, як зазначено у вищевказаному рішенні, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. Відповідно до частин першої та другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною другою\~статті 382 ЦК України\~усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] за згодою для приватизації частини прибудинкової території житлового будинку [ADDRESS] до позивачки [PERSON] , чи інших власників квартир даного будинку, не звертався. За таких обставин, суд вважає, що без дозволу власників квартир у будинку [ADDRESS] Судова [ADDRESS] , Судововишнянська міська рада не мала права передавати частину земельної ділянки, яка є прибудинковою територією даного будинку, призначеною для його обслуговування, у власність гр. [PERSON] для будівництва індивідуального гаражу, при цьому впритул до стіни даного будинку, чим обмежила останніх, в тому числі і позивачку [PERSON] , в доступі до їхнього будинку та позбавила їх можливості обслуговувати об`єкти їхньої нерухомості. Крім того, на думку суду, виділення відповідачу [PERSON] земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, межа якої проходить по стіні багатоквартирного будинку, є порушенням Державних будівельних норм, передбачених пунктом 3.25 Правил «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених Наказом Держкоммістобудування 17.04.1992 № 44, яким встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене лаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України\~наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України\~передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 15\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1\~статті 16 ЦК України). Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Ч.1 ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 2ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, захист прав на земельну ділянку здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Таким чином, враховуючи вищевказані положення закону та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що спірні рішення Судововишнянської міської ради, а також виданий на їх підставі спірний державний акт на земельну ділянку, слід визнати протиправними та скасувати. Доводи відповідачів, викладені ними у відзиві на позовну заяву не спростовують вищевказані встановлені судом обставини справи, жодних достатніх та належних доказів в підтвердження правомірності винесення оскаржуваних рішень суду не надано. Разом з тим, відповідачами в обґрунтування своїх заперечень також заявлено про застосування позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до вимог\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Так, відповідач [PERSON] та представник Судововишнянської міської ради Воїнський І.В. стверджують, що позивачка [PERSON] знала або повинна була дізнатись про те, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку, ще у 2004 році. В свою чергу, позивачка [PERSON] стверджує, що про порушення її прав, а саме про те, що частина прибудинкової території приватизована гр. [PERSON] , їй стало відомо 06.05.2016 року в Мостиському районному суді Львівської області під час розгляду цивільної справи №448/124/16. Відповідно до\~вимог ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Згідно ст.77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач [PERSON] чи Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області повідомляли позивачку [PERSON] , про наявність спірних рішень та про видачу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, ознайомлювали її з даними документами, вручали їй копії таких тощо. Як вбачається із Акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки гр. [PERSON] від 02.04.2003року (а.с.34), встановлення і узгодження меж спірної земельної ділянки проводилося без присутності та узгодження з позивачкою [PERSON] , оскільки така не є суміжним землекористувачем із спірною земельною ділянкою. Посилання відповідачів на те, що позивачка [PERSON] знала або повинна була дізнатись, що право власності на земельну ділянку за вказаною адресою відповідач [PERSON] набув у 2004 році з тих підстав, що сторони проживають по сусідству і спірна земельна ділянка межує з центральною дорогою загального користування, не заслуговують на увагу та є голослівними, оскільки не ґрунтуються на належних доказах. Сам по собі факт проживання позивачки [PERSON] по сусідству та наявність нової огорожі на спірній земельній ділянці не є беззаперечним доказом того, що позивачка знала або повинна була дізнатись про отримання відповідачем правовстановлюючих документів на землю. На підставі викладеного суд приходить до переконання про недоведеність заперечень проти позову з підстав пропуску строку позовної давності, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог в частині усунення позивачці [PERSON] перешкод в користуванні прибудинковою територією «шляхом надання дозволу на зняття всіх внутрішніх загороджень», то такі на думку суду задоволенню не підлягають, оскільки в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивачка не виконала свій процесуальний обов`язок пов`язаний з тягарем доказування по справі тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог в цій частині, зокрема, не надала суду жодних належних та допустимих доказів факту чинення їй перешкод у користуванні прибудинковою територією. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із наступного. Так, згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 2 ст.133 ЦПК України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2017року становив 1600гривень, станом на 1 січня 2019року 1921гривня. Згідно п.1.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Разом із цим, відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Враховуючи вищенаведене, за пред`явлення даного позову в дохід держави повинен бути сплачений судовий збір на загальну суму 5250,40грн, з яких: 640грн - за позовну вимогу про скасування рішення №16 від 24.12.2003року, яка заявлена позивачем при поданні позовної заяви у 2017році (1600х0,4=640); та 4610,40грн - за шість вимог немайнового характеру, які заявлені позивачем у 2019році (1921х0,4=768,40; 6х768,40=4610,40грн). В той же час, у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом І групи з дитинства, що підтверджується копією Довідки до акта огляду МСЕК серії 10ААА №849339 та копією пенсійного посвідчення серії ААД [NUMBER] . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.\~ При цьому, позов задоволено частково. В задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією відмовлено (5250,40-768,40=4482). Отже, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів з Судововишнянської міської ради Львівської області, Виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Львівської області та [PERSON] , в рівних частинах з кожного, в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 4482 гривні, тобто по 1494 гривні, з кожного. Інша частина судового збору пропорційно до відхиленої частини вимог у розмірі 768,40грн компенсується за рахунок держави.

Outcome: partial