Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 29.07.2017 року, просив поновити його на роботі в ТОВ НВП «Водомер» на посаді монтажника приладів та апаратури автоматичного контролю, регулювання та управління; стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 17.06.2017 року до поновлення на роботі. В обгрунтування вимог позивач посянив, що з 16.12.2013 року працював на посаді монтажника приладів та апаратури автоматичного контролю, регулювання та управління в Товаристві з обмеженою відповідальністю Науково-виробничому підприємстві «Водомер». З 19.05.2017 року позивач перебуває на військовій службі в ЗСУ, а з 20.06.2017 року та по теперішній час проходить військову службу на 6 КППК ЖВІ ім. С.П. Корольова. Після того, як посадові особи ТОВ НВП «Водомер» (представники роботодавця) дізнались, що позивача призвано на військову службу до ЗСУ, почали вимагати, аби він написав заяву на звільнення з роботи за власним бажанням. Після того як позивач відмовився писати заяву, 16.06.2017 року наказом за № 8 К від 16.06.2017 року його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України та відповідний запис був зроблений в трудовій книжці. Позивач вважає звільнення незаконним та необґрунтованим, на даний час в Україні діє особливий період та на позивача поширюється дія ст. 119 КЗпП України, оскільки його було призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу під час перебування ЗСУ в особливому періоді. 13.11.2017 року від відповідача надійшли письмові заперечення до позовної заяви, в яких представник просив позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення у повному обсязі. Заперечення мотивовані тим, що позивача було звільнено із займаної посади 16.06.2017 року, тобто до початку його призову на службу, яка розпочалась 19.06.2017 року, а тому гарантії, встановлені ст. 119 КЗпП України на нього не поширюються, крім того, позивач проходить службу за призовом осіб офіцерського складу поза дією особливого періоду чи оголошення воєнного стану. Представник відповідача, як на підставу для відмови в задоволенні позову [PERSON] , також посилався на пропуск останнім строків позовної давності, визначеного ст. 233 КЗпП України. А саме, представник відповідача вказав, що позивач мав право звернутись до суду до 17.07.2017 року, а звернувся лише 07.08.2017 року. 19.02.2018 року від третьої особи - Головного управління Держпраці в Харківській області надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідно до чинного законодавства України з працівниками, які призиваються (приймаються) на військову службу не розриваються трудові відносини, а вони тимчасово увільняються від роботи на час проходження служби. Посилаючись на указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 та на Закон України «Про оборону України» третьою особою зазначено, що на даний час в Україні оголошено особливий період та рішення про оголошення демобілізації Президентом України не приймалось. Від позивача надійшла зава про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити (а.с 93). В письмових запереченнях від 13.11.2017 року відповідачем зазначено клопотання про розгляд справи без його представника, на підставі доводів, викладених у запереченнях (а.с. 49). Від третьої особи 04.05.2018 року надійшла заяви про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги позивач підтримано у повному обсязі (а.с. 92). На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 16.12.2013 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ НВП «Водомер» на посаду монтажника приладів та апаратури автоматичного контролю, регулювання та управління (а.с. 5). 16.06.2017 року директором ТОВ НВП «Водомер» видано наказ про звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу за призовом осіб офіцерського складу відповідно до наказу Міністерства оборони України від 15.06.2017 року №401 (а.с. 4). Відповідний запис про звільнення було зроблено у трудовій книжці [PERSON] (а.с. 5). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина перша ст. 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року встановлює, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до\~частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. В свою чергу згідно частини 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий\~період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Конституція України\~у статті 65 визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно ч.\~2\~ст.\~ 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Положення ч. 2 ст. 39 «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами\~третьою\~та\~четвертою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61\~Закону України\~"Про освіту". Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про оборону України»\~особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період -\~це період\~функціонування національної\~економіки,\~органів державної\~влади,\~інших державних\~органів місцевого\~самоврядування,\~Збройних Сил\~України,\~інших військових\~формувань,\~сил цивільного\~захисту,\~підприємств,\~установ і\~організацій,\~а також\~виконання громадянами\~України свого\~конституційного обов`язку\~щодо захисту\~Вітчизни,\~незалежності та\~територіальної цілісності\~України,\~який настає\~з моменту\~оголошення рішення\~про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно довідки т.в.о. начальника відділу особового складу та стройового Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова від 30.06.2017 року за №400/332 лейтенант [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах з 19.06.2017 року в житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова, в Житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова з 20.06.2017 року по теперішній час (а.с. 3). У листі військового комісара Московського районного військового комісаріату м. Харкова [PERSON] від 06.07.2017 року за №1205 вказано, що [PERSON] призвано на військову службу у зв`язку з призовом осіб офіцерського складу відповідно до ч. 4 ст. 11 та ч. 7 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», наказу Міністра оборони України від 30.05.2017 року №300 «Про призов громадян України на військову службу за призовом осіб офіцерського складу у 2017 році» та наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 16.06.2017 року №401. У відповіді військовий комісар посилався на роз`яснення Міністерства оборони України у листі від 01.10.2015 року №322/2/8417, а саме, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України (а.с. 6). Наведене дає підстави для висновку про те, що станом на день винесення наказу директором ТОВ НВП «Водомер» про звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 36 КЗпП України, в Україні було оголошено особливий період, під час дії якого позивача було призвано на військову службу до Збройних Сил України та, відповідно, як на працівника на його поширювались гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України. Слід також зазначити, що доводи відповідача, викладені у запереченнях, суперечать один одному оскільки відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено до початку його призову на службу, разом з тим, винесено наказ про звільнення саме на підставі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України). Таким чином, звільнення [PERSON] відбулось з порушенням норм чинного законодавства України, у роботодавця були відсутні правові підстави для звільнення позивача, у зв`язку з чим, наказ директора ТОВ НВП «Водомер» від 16.06.2017 року про звільнення [PERSON] є незаконним, підлягає скасування з поновленням позивача на роботі. Частиною другою\~ст. 235 КЗпП України\~передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. На підставі наведеної норми КЗпП України та враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність поновлення [PERSON] на роботі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17.06.2017 року по 08.05.2018 року. Посилання відповідача на пропуск [PERSON] строку позовної давності є безпідставними та не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. За правилами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зі змісту наказу директора ТОВ НВП «Водомер» від 16.06.2017 року про звільнення [PERSON] встановлено, що з даним наказом позивача було ознайомлено 16.06.2017 року. Згідно відміток на поштовому конверті (а.с. 7) [PERSON] направив до суду позовну заяву 13.07.2017 року та виходячи з положень ст. 233 КЗпП України позивачем дотримано\~встановлених законом\~строків\~на\~звернення до суду.\~ Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що позивачем було заявлено дві позовних вимоги, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Outcome: approved