Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що відповідачі по справі [PERSON], яка проживає за адресою [ADDRESS] та [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS]- а, мають одне не розмежоване подвір'я і ведуть спільне підсобне господарство, з утриманням до 20 голів великої рогатої худоби(далі по тексту ВРХ) При цьому приміщення де утримується ВРХ розташовано на відстані 3м 60см від жилого будинку позивачів, що суперечить санітарним будівельним та пожежним нормам, та фактично загрожує життю та здоров'ю позивачів. Також вважали, що в зв'язку із наведеним відповідачі самовільно використовують свої земельні ділянки, виділені їм для будівництва та обслуговування жилих будинків для ведення особистого селянського господарства, тобто не за цільовим призначенням. З врахуванням уточнених позовних вимог просили суд встановити факт нецільового використання земельної ділянки площею 0,24 га, розташованої по [ADDRESS] її власником - [PERSON] та факт нецільового використання земельної ділянки площею 0,05 га, розташованої по [ADDRESS] її власником - [PERSON] - для ведення особистого селянського господарства, зобов'язати [PERSON] та [PERSON] відновити цільове використання земельної ділянки площею 0,24 га, розташованої у [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,05 га, розташованої у [ADDRESS], наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель та споруд, ведення особистого підсобного господарства, заборонити [PERSON] та [PERSON] утримання великої рогатої худоби та телят у сараї, розташованому на земельній ділянці [PERSON] та позначеному на плані літерою «Г». Позивачі та їх адвокат з'явилися, заявлені вимоги підтримали та прохали суд їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання з'явились, проти задоволення позову заперечували, пояснили що дійсно утримують в своєму домоволодінні ВРХ, однак норми законодавства, зокрема щодо відстані від сараю де утримується худоба до житлової забудови позивачів не порушували. Позовні вимоги вважали безпідставними та просили компенсувати витрати на правову допомогу. Суд заслухавши пояснення сторін та експерта, дослідивши докази встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст.49,50 Конституції України Кожен має право на охорону здоров'я. Держава, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя. Кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля. Згідно ч1 ст.293 Цивільного Кодексу України фізична особа має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля. Відповідно до ст.1 ЗУ Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення державні санітарні норми та правила, санітарно-гігієнічні та санітарно-протиепідемічні правила і норми, санітарно-епідеміологічні правила і норми, протиепідемічні правила і норми, гігієнічні та протиепідемічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи, санітарні регламенти (далі - санітарні норми) - обов'язкові для виконання нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, що встановлюють медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності та окремих його факторів, недотримання яких створює загрозу здоров'ю і життю людини та майбутніх поколінь, а також загрозу виникнення і розповсюдження інфекційних хвороб та масових неінфекційних захворювань (отруєнь) серед населення; Судом встановлено, що позивачу [PERSON] згідно державного акту від 20 квітня 2001року на право приватної власності на землю належить земельна ділянка площею 0,20 га передана для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, яка пл. плану зовнішніх меж земельної ділянки від точки А до точки Б межує із землями [PERSON] На даній земельний ділянці розташоване домоволодіння за адресою [ADDRESS], в якому проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.20,155-156) Відповідно до державного акту1-ПЛ №024845 від 24 березня 1998року на право приватної власності на землю відповідачці [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,24 га для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, яка від точки Б до точки В межує із землями відповідача [PERSON], а від точки Г до точки Д - із землями позивача [PERSON] Згідно державного акту1-ПЛ №024842 від 24 березня 1998року на право приватної власності на землю відповідачу [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,40 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка від точки В до точки (Г) межує із землями відповідачки [PERSON], та не межує із землями позивачів. (т.1 а.с.67,68) Згідно свідоцтва на право особистої власності виданого Мачухівською сільською радою 12 травня 1998року жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить відповідачці [PERSON] на праві особистої власності. (т.1 а.с. 77) Представником відповідача не заперечувалось, що в домоволодінні [PERSON] в сараї позначеному на плані технічного паспорта [PERSON] від 28.02.1998 року на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] дійсно утримувалась велика рогата худоба ( т. 2 а.с. 26) Зазначений технічний паспорт було додано відповідачами до матеріалів цивільної справи та надано в розпорядження експерту при проведенні судової будівельно-технічної експертизи. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №545/1350/13-ц від 18.12.2013 року на час проведення дослідження велика рогата худоба розміщена у всіх відділеннях сараю літ. «Г» розміром 5,53 м на 9,08 м, що належить [PERSON] Відстань від житлового будинку домоволодіння, що розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] до сараю літ. «Г», що розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] складає 7,71 м, що не відповідає вимогам ДБН, так як вищенаведені норми передбачають мінімальну відстань-15 м. За таких обставин суд вважає, що утримання відповідачкою ВРХ в сараї позначеному на плані технічного паспорта [PERSON] від 28.02.1998 року на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] літерою «Г», не відповідає вимогам законодавства, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Згідно стаття 48. ЗК України від18.12.1990 року № 561-XII, що діяла до 01.01.2002р Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування:з окрема громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, що згідно ст.2 цього кодексу відповідає цільовому призначенню земель сільськогосподарського призначення та зазначено в державних актах на право приватної власності на землю відповідачів. Відповідно до ст.56 ЗК України від18.12.1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів може провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів. Згідно статті 19 ЗК України від 25.10.2001 р. N 2768-III (далі ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Статтею 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; Згідно ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою зокрема для притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Відповідно до ст. 22. ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б)несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування зокрема громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; Згідно ст.33 ЗК України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до листа Державного комітету України по земельних ресурсах N 14-22-4/2080 від 05.04.2002року, поняття "особисте підсобне господарство" (ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.90 р. N 561-XII ( 561-12 ) та "особисте селянське господарство" (ст. 33 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. N 2768-III( 2768-14 ) за змістом тотожні. З матеріалів справи вбачається, що згідно державного акту1-ПЛ №024842 від 24 березня 1998року на право приватної власності на землю відповідачу [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,40 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. [PERSON] згідно Державного акту 1-ПЛ№024845 від 24 вересня 1998року у встановленому законом порядку набула у власність 0,24 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також ведення особистого підсобного господарство, яке відповідно як до діючих на момент набуття права власності норм законодавства так і станом на теперішній час відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. При цьому відповідальність згідно норм діючого земельного законодавства передбачена саме за порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до визначених ст.19 ЗК категорій цільового призначення земель. Утримання свійських тварин та худоби на землях виділених під особисте підсобне господарство, цільового призначення сільськогосподарських земель не порушує. Інших доказів порушення відповідачами цільового призначення належних їм земельних ділянок, зокрема актів органів місцевого самоврядування, постанов про притягнення до адміністративної відповідальності згідно ст. 53 КУпАП, тощо суду не надано, а отже в частині позовних вимог щодо встановлення факту нецільового використання земельної ділянки площею 0,24 га, розташованої по [ADDRESS] її власником - [PERSON] та факт нецільового використання земельної ділянки площею 0,05 га, розташованої по [ADDRESS] її власником - [PERSON] - для ведення особистого селянського господарства, зобов'язання [PERSON] та [PERSON] відновити цільове використання земельної ділянки площею 0,24 га, розташованої у [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,05 га, розташованої у [ADDRESS], наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель та споруд, ведення особистого підсобного господарства - слід відмовити. Суд також звертає увагу,що згідно наданих паспортів на велику рогату худобу (т.1 а.с. 78-91), власником останніх є [PERSON], вимоги до якої з боку позивачів не пред'являлися. Утримання великої рогатої худоби з порушенням ДБН здійснюється в господарських спорудах, розташованих на земельній ділянці, яка належить саме відповідачці [PERSON], а отже суд вважає, що саме з її боку відбулося порушення прав позивачів, в зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст.88 ЦПК України, та вважає, що відповідно до розміру задоволених позовних вимог, з врахуванням положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», часу фактичної участі адвоката у судових засіданнях та часу необхідного для складання позовної заяви з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 833,33 грн. судових витрат на правову допомогу, на користь [PERSON] - 166,67 грн. судових витрат за проведення судової експертизи, на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] 114,70 грн. судового збору по 38,23 грн. на користь кожного. Виходячи з вищезазначених норм законодавства пропорційно до тієї частини позовних вимог в задоволенні яких відмовлено, та враховуючи час фактичної участі адвоката у судових засіданнях з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 2609,10 грн. витрат на правову допомогу по 869,7 грн. з кожного. Також необхідно достягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] судовий збір на користь держави 114,70 грн. по 38,23 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial