Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилалася на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], з яким вона проживала спільно до дня його смерті. Факт сумісного проживання та знаходження на утриманні померлого чоловіка підтверджується довідкою Кошарської сільської ради від 20.03.2013 року. Після смерті та початку АТО позивач перемістилася до м.Попасна, де звернулася до відповідача із заявою про призначення страхових виплат після смерті чоловіка від професійного захворювання, проте відповідач своєю постановою від 23.09.2016 року відмовив їй у призначенні цих виплат, посилаючись на те, що вона не надала довідку про склад сім'ї належного зразка. Позивач вважає це рішення незаконним. На підставі викладено, просила суд скасувати постанову відповідача №1217/3583.1/3583.1/1 «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг [PERSON]» від 23.09.2016 року та зобов'язати відповідача призначити їй одноразову допомогу в разі смерті потерпілого [PERSON] відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». У судовому засіданні позивач і представник позивача наполягали на задоволенні позову, надавши відповідні пояснення. Зокрема, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є внутрішньо переміщеною особою, [INFO] дійсно помер її чоловік [PERSON] від професійного захворювання, вона була єдиним членом сім'ї [PERSON], який з ним проживав на момент смерті, про що отримала довідку в 2013 році. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивач не надала довідку про склад сім'ї за формою, встановленою наказом Міністерства праці та соціальної політики України №204 від 22.07.2003 року. Разом із тим, окрім указаного, інших перешкод для призначення одноразової допомоги сім'ї у разі смерті потерпілого. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона знаходилася в дружніх стосунках з сім'єю позивача, тому їй відомо, що [INFO] помер [PERSON], з яким на момент смерті проживала тільки його дружина [PERSON]. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п. «б» ч.1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла на момент виникнення права на отримання відповідної страхової виплати) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну смертю працівника, виплативши особам, які перебували на його утриманні, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної. Відповідно ч.7 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла на момент виникнення права на отримання відповідної страхової виплати) у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не меншим за п'ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції на момент прийняття рішення відповідачем) Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Відповідно до п.2 ч.2 ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції на момент прийняття рішення відповідачем) «Фонд приймає рішення про виплати у разі втрати годувальника за умови подання таких документів, які видаються відповідними організаціями у триденний строк з моменту звернення заявника: … 2) довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім'ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копії відповідного рішення суду». Слід зазначити, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містить жодних вимог щодо форми довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім'ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні. Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 липня 2003 року № 204, який видано відповідно до статті 4 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 р. № 253 "Деякі питання надання соціальної допомоги", затверджено форму довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Таким чином, зазначений Наказ Міністерства праці та соціальної політики України було прийнято на іншого законодавчого акту, який не стосується питань призначення страхових виплат в разі смерті працівника. Беручи до уваги те, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містить вимог щодо форми відповідної довідки, прийняття до розгляду Фондом довідки, виданої за формою, затвердженою Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 липня 2003 року № 204, не суперечить цьому Закону, проте вимога щодо надання відповідних довідок виключно за цією формою не ґрунтується на положеннях Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а тому є протиправною. Більше того, суд звертає увагу на те, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що також має важливе значення в контексті цієї справи. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції про захист прав і основоположних свобод як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України, також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці. Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. У ст.1 Протоколу №12 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачена загальна заборона дискримінації: «1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1». Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації). Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються. Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Саме в такій особливій ситуації опинилася позивач у цій справі, яка на момент смерті чоловіка проживала з ним у місті Антрацит Луганської області, а зараз є внутрішньо переміщеною особою, оскільки це місто на даний момент відноситься до тимчасово окупованої території України, що унеможливлює на сьогоднішній день отримання будь-яких довідок від організацій чи органів місцевого самоврядування цього населеного пункту, як з огляду на те, що такі довідки вважатимуться недійсними, так і з огляду на положення ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка гарантує захист від примусового повернення на покинуте місце проживання. Таким чином, вимога надати довідку про склад сім'ї за певною формою, яку в звичайних умовах виконати достатньо просто, в ситуації позивача є такою, що завідомо не може бути виконана, а тому цю вимогу слід розглядати як форму непрямої дискримінації внутрішньо переміщеної особи. При цьому слід враховувати, що позивач надала довідку, датовану 2013 роком, яку викладено в довільній формі, але яка містить необхідну для прийняття рішення інформацію - зокрема, про те, що на момент смерті [INFO] [PERSON], який був зареєстрований за адресою [ADDRESS], разом з ним за цією адресою була зареєстрована [PERSON] і вони вели спільне господарство (а.с.4). Крім того, ця інформація була підтверджена показаннями допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] і [PERSON], а також дослідженим у судовому засіданні паспортом позивачки з позначкою про реєстрацію за вищевказаною адресою і штампом про шлюб (а.с.2-3). З огляду на сказане та з урахуванням пояснень представника відповідача про те, що інші перешкоди для призначення страхової виплати позивачеві відсутні, суд вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved