Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» звернулося до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 15 серпня 2019 року [PERSON] , водій ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро», керуючи автомобілем ТАТА LPT 613, номерний знак [NUMBER] , що належить ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро», близько 1 год. 30 хв. на 156 км. автодороги «Київ-Харків-Довжанський» не вибрав безпечної швидкості руху та не дотримався належного інтервалу, здійснив наїзд на електроопору, в результаті чого транспортний засіб та електроопора отримали механічні пошкодження. Такими діями [PERSON] порушив вимоги п.3.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність згідно зі ст.124 КУпАП. Зазначені обставини зафіксовані Протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №304243 від 15.08.2019р. та встановлені постановою Царичанського районного суду від 10.01.2020р. по справі №544/1079/19. 21 серпня 2019 року відповідач визнав свою провину, підтвердив, що збиток ТОВ «АБК Дніпро» здійснено в результаті його винних дій, зобов`язався компенсувати повний матеріальний збиток. Згідно з Висновком автотоварознавчого дослідження №3320 по визначенню матеріальної шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, складеного 10.09.2019р. судовим експертом Чернецьким М.В. (свідоцтво №583, видане рішенням Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України від 15.12.2017р.) вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля ТАТА LPT 613 ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] в цінах станом на час завершення виконання даної експертизи складає 110381,84 грн. Оскільки водій [PERSON] виконував трудові обов`язки, а саме: експедування з перевезення вантажу, тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльності) працівника. Виконання трудових обов`язків працівниками ТОВ «АБК Дніпро» здійснюється в межах робочого часу згідно з положенням розділу 6 Колективного договору ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та положеннями Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до Протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 304243 від 15.08.2019р. дорожньо-транспортна пригода сталася о 1 год. 30 хв., що не відповідає робочому часу водія, а тому вважають, що шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків, що є підставою для стягнення з відповідача матеріальної відповідальності у розмірі прямої дійсної шкоди в повному обсязі. Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків та враховуючи наявність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, стягненню підлягає визначена у Висновку експерта сума 110381,84 грн. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо 15.08.2019р., тому станом на дату подання позовної заяви річний строк, передбачений ч.3 ст.233 КЗпП України, пропущений не був. В якості заходів досудового врегулювання спору здійснювались перемовини з відповідачем, за результатами яких відповідач в письмовому вигляді в формі двох розписок визнав вину в заподіяній дорожньо-транспортною пригодою шкоді та зобов`язався добровільно компенсувати таку шкоду, але від виконання такого обов`язку ухилився. На підставі викладеного, прохають стягнути з [PERSON] на їх користь суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 110381,84 грн., суму судового збору в розмірі 2 102,00 грн., суму додаткових судових витрат. 10.03.2020р. від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому [PERSON] позовні вимоги не визнає, вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Позивач у позовній заяві вказує, що дорожньо-траспортна пригода сталась в робочий час, однак це відбулось о 1 год. 30 хв., що не відповідає робочому часу водія. Крім того, з Колективним договором та Правилами розпорядку, в яких передбачено виконання трудових обов`язків, ознайомлений не був. Трудового договору, контракту, цивільно-правового договору із власником ТОВ «АБК Дніпро» не укладав, що підтверджується його трудовою книжкою, відомостями ПФУ - форма ОК-5. В порушення ст. 29 КЗпП позивач не виконав свого обов`язку щодо інструктажу, визначення робочого місця до початку роботи працівника за трудовим договором. Вказав, що позивач зазначав лише час, коли йому необхідно було прибути для вивантаження вантажу в м.Києві, долання відстані проходило в нічний час. Ним 21.08.2019р. за домовленістю з керівництвом товариства дійсно були надані позивачу власноручно написані розписки про те, що він визнає матеріальну шкоду в розмірі 77 550 грн. Позивач зобов`язався забезпечити його роботою, а він рівними частинами із заробітної плати, протягом 35 місяців, виплачувати по 2200 грн. до погашення зазначеної суми, та приймати участь в ремонті автомобіля. Але позивач нарахованих коштів йому не повернув, два місяці не забезпечував його роботою, постійно змінював суму компенсації, внаслідок чого він вимушений був знайти іншу роботу для утримання сім`ї. Працівником товариства не являвся, на що постійно посилається позивач, а фактично надавав ризиковий характер послуг, саме перевезення вантажів належних ТОВ «АБК Дніпро». Твердження позивача, що він ухилявся від компенсації шкоди безпідставні, фактично при написанні ним розписок сама їх форма, сума відшкодування та порядок відшкодування був погоджений ним з позивачем. Вимоги щодо стягнення з нього очікуваних судових витрат по справі та судового збору є безпідставними та необґрунтованими. 01.10.2021р. від позивача ТОВ «АБК Дніпро» на адресу суду надійшло пояснення, в якому прохали задовольнити позовну заяву та заявлені позовні вимоги. Вказали, що станом на дату подання позовної заяви факт трудових відносин не був спірним, що підтверджувалось поясненнями [PERSON] від 21.08.2019р., розпискою від 21.08.2019р., протоколом про адміністративне правопорушення ДПР 18 №304243 від 15.08.2019р., постанови по справі №544/1079/19 від 10.01.2020р., в яких [PERSON] вказується як працівник ТОВ «АБК Дніпро». Тому на дату подання позовної заяви [PERSON] визнавав себе працівником ТОВ «АБК Дніпро». Вперше невизнання себе співробітником ТОВ «АБК Дніпро» постало у відзиві на позов від 10.03.2020р. Оскільки відповідач здійснював системну роботу в межах трудового розпорядку з використанням засобів виробництва впродовж невизначеного терміну з отриманням заробітної плати - все це ознаки трудового договору. За поясненням кадрової служби [PERSON] звернувся з заявою про прийняття на роботу 14.08.2019р. у другій половині дня. Прийняття його на роботу було погоджено, але документи не були оформлені до кінця робочого дня, оскільки подання заяви про прийняття на роботу відбувалось на виробничому майданчику в смт Царичанка, а кадрова служба знаходиться в центральному офісі ТОВ «АБК Дніпро» в м.Дніпро, куди і була направлена заява відповідача. Оформлення документів мало відбуватися 15.08.2019р., але внаслідок виявлення факту ДТП було вирішено призупинити процес до вирішення питання по суті. Відразу після направлення відзиву на позов, відповідач звернувся з пропозицією щодо укладення мирової угоди, в якій визнав його борг в сумі 110381,84 грн., відкликання угоди не здійснив. Представник позивача ТОВ «АБК Дніпро» - Карпенко О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Заслухавши сторони, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні наявні у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 15 серпня 2019 року відповідач [PERSON] , на автодорозі Київ-Харків-Довжанський 156 км, керуючи транспортним засобом ТАТА LРТ 613 н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечного інтервалу та здійснив наїзд на електроопору, внаслідок чого транспортний засіб та електроопора отримали механічні пошкодження. Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10.01.2020 року, [PERSON] визнано винним у скоєні вищевказаної ДТП та закрито провадження у зв`язку із закінченням строків для накладення адміністративного стягнення (а.с.7, 8). Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] власником транспортного засобу ТАТА LРТ 613 н.з. [NUMBER] є ТОВ «АБК Дніпро», позивач в даній справі. Відповідно до Висновку автотоварознавчого дослідження №3320 від 10.09.2019 року вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля ТАТА LРТ 613 ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , в цінах станом на час завершення виконання експертизи складає 110381,84 грн. (а.с.9-27). Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, визначені главою IX Кодексу законів про працю України, ст. 130 якої, зокрема, встановлено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України встановлено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. У даному випадку шкоду завдано не при виконанні трудових обов`язків (п.7 ст.134 КЗпП України). У силу ст. 138 КЗпП України обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, заподіяну підприємству, покладається на власника або уповноваженого ним органу. За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду, внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором. Поняття «працівник» розкрито в ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 року №1045-XIV ( надалі - Закон №1045-XIV). Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Отже, не може відповідати перед підприємством, установою чи організацією працівник, який не перебуває з ним у трудових правовідносинах. У ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа». Так, у ст.1 вказаного закону зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю. Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами - завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абз.3 п.3 постанови Пленуму ВС №14). У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. У відповідності до частини 3 ст. 24 КЗпПУ, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із змісту позовної заяви відповідач [PERSON] 15 серпня 2019 року, в день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, виконував трудові обов`язки, а саме: експедування з перевезення вантажу, однак суду не було надано письмових доказів укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу відповідно до вимог ст.24 КЗпП України. Крім цього, твердження позивача про перебування [PERSON] у трудових правовідносинах з підприємством спростовуються наданими відповідачем копією дубліката трудової книжки серії [NUMBER] від 07.07.2010 року, в яких відсутні записи про прийняття на роботу до ТОВ «АБК Дніпро», а також копією форми ОК-5 Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з 2007 року по 2019 рік, в яких відсутні відомості про суму заробітку для нарахування пенсії за період вказаний позивачем (а.с.103-112). Також, надані позивачем Механізм використання ТАТИ від 18.06.2019 року, в якому, зокрема, автомобіль ТАТА [NUMBER] закріплено за водієм [PERSON] , та Колективний договір ТОВ «Алькогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» на 2018/2021 роки, схвалений загальними зборами трудового колективу 14.05.2018 року та зареєстрований Управлінням соціального захисту населення Царичанської райдержадміністрації за №15 26.06.2018 року, Правила внутрішнього трудового розпорядку, затверджені протоколом загальних зборів Трудового колективу ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» від 02.12.2016 року №3, не можуть бути доказом перебування [PERSON] у трудових правовідносинах з підприємством. При цьому, вказані документи не містять особистого підпису відповідача, щоб свідчило, зокрема, про ознайомлення останнього з режимом роботи, тривалістю робочого часу та відпочинку (а.с.39-49). Окрім того, суд враховує, що у Переліку професій та посад, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, посада водія- експедитора відсутня, а наявна лише посада експедитора по перевезенню вантажів. Доказів виконання відповідачем згідно його функціональних обов`язків робіт як експедитора по перевезенню вантажів та заподіяння шкоди внаслідок невиконання саме цих обов`язків позивач не надав. Отже, у разі укладення трудового договору з відповідачем, то за займаною посадою та характером виконуваної роботи відповідач не відноситься до кола осіб, з якими згідно законодавства можливо було укладати договір про повну матеріальну відповідальність. Також, посилання позивача на розписку відповідача, написану ним власноручно 01.08.2019 року, про те, що він розуміє свою вину по нанесенню матеріальної шкоди ТОВ «АБК Дніпро» та зобов`язується її відшкодовувати щомісячними відрахуваннями із заробітної плати, суд оцінює критично, оскільки факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди та завдання матеріальної шкоди відповідачем не заперечується, проте дана розписка не може бути беззаперечним доказом перебування останнього з підприємством в трудових правовідносинах, порушення ним трудових обов`язків та завдання шкоди поза межами виконання трудових обов`язків, відповідальність за яке має наставати за норами трудового законодавства. Будь-яких доказів існування інших підстав, передбачених ст. 134 КзпП України, для покладення на відповідача відповідальності за завдану шкоду у повному розмірі позивачем не надано. Також, слід зазначити, що пошкоджений автомобіль ТАТА LРТ 613 н.з. [NUMBER] , згідно реєстраційних даних, які містяться у Висновку автотоварознавчого дослідження №3320 від 10.09.2019 року, наданих позивачем як доказ його приналежності йому, згідно Свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] зареєстровано за власником ТОВ «АБК Дніпро», розташоване за адресою: вул. Царичанська, смт Царичанка, Царичанський р-н, Дніпропетровська обл., та відноситься до основних засобів підприємства. Основні засоби підприємства повинні обліковуватись підприємством згідно положень бухгалтерського обліку який забезпечує правильне документальне оформлення та своєчасне відображення в облікових регістрах надходження, переміщення всередині установи, вибуття з установи основних засобів та надання повних і об`єктивних даних для здійснення контролю за збереженням та правильним використанням кожного об`єкта. Відповідно до положень частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. В бухгалтерському обліку для основних засобів Планом рахунків передбачено 9 субрахунків балансового рахунку 10 "Основні засоби". Субрахунок 105 "Транспортні засоби", на якому обліковуються усі види засобів пересування, які призначені для переміщення людей і вантажів незалежно від вартості (рухомий склад залізничного, водного, автомобільного та повітряного транспорту, гужовий транспорт, виробничий транспорт, усі види спортивного транспорту та запасні частини до транспортних засобів, які за своєю вартістю за одиницю належать до основних засобів). На вказаному рахунку транспортні засоби обліковуються за балансовою вартістю, за якою основні засоби включаються до Балансу після вирахування суми нарахованого зносу. З врахуванням вищевикладеного, кінцева вартість транспортного засобу автомобіля ТАТА LРТ 613 н.з. [NUMBER] , облікованого підприємством, повинна визначатися за його балансовою вартістю, а не згідно ринкової вартості. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається у своєму позові, а отже не доведена наявність підстав для покладення на [PERSON] повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну ним як працівником ТОВ «АБК Дніпро» не при виконанні трудових обов`язків. Враховуючи викладене суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог, судові витрати згідно вимог ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed