Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним, в обгрунтування якого вказали, що 24 вересня 2002 року між [PERSON] , яка діяла в інтересах на той час неповнолітньої [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони досягнуто угоди про укладення договору купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] та укладено даний договір в Криворізькому філіалі товарної біржі "Українська". Умови договору між сторонами були повністю виконані. У вересні 2019 року, маючи на меті продаж вищевказаної квартири позивачі надали документи на підтвердження права власності, проте нотаріусом було відмовлено, оскільки договір нотаріально не посвідчений. Просять поновити строк для звернення з даним позовом до суду та визнати договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 24 вересня 2002 року між сторонами та зареєстрований на товарній біржі "Українська", дійсним. Позивачі в судове засідання не з`явились, про дату і час розгляду справи повідомлені своєчасно і належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити, не заперечують проти заочного рішення у справі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом своєчасно та належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб - сайті Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в їх відсутності, відзиву на позов не надали. Представник третьої особи - Української товарної біржі в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо позову не надав. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивачів, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі. Дослідив письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їй правовідносини. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 24 вересня 2002 року на Українській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] , яка також діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON] купили, а [PERSON] , [PERSON] продали об`єкт нерухомості: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, зареєстровано на товарній біржі, реєстраційний номер 208574 від 24 вересня 2002 року, що підтверджується договором (а.с.6, 6 зворотній бік). На підставі вказаного договору придбана нерухомість зареєстрована в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 25 вересня 2002 року за [PERSON] та [PERSON] і записана в реєстровій книзі №1пвш-467 сторінка №467, що підтверджується реєстраційним посвідченням, відомості про власника внесено також у технічний паспорт (а.с.7,8). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 14 березня 1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] з 22 жовтня 2002 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Як видно із свідоцтва про шлюб, 18 травня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , та після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] (а.с.13). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] з 12 липня 2014 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. В судовому засіданні встановлено, що позивачі не мають можливості реалізувати право розпоряджання власністю через те, що правовстановлюючий документ - угода купівлі-продажу нерухомості не була нотаріально посвідчена. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини щодо набуття нерухомості у власність позивачами виникли у 2002 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною першою статті 80 ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (частина друга статті 80 ЦК УРСР). Так, позивачами не дотримано строк позовної давності з урахування часу виникнення спірних правовідносин, оскільки позивачі звернулися до суду 24 жовтня 2019 року, тобто з пропуском встановленого статтею 71 ЦК УРСР строку позовної давності. Однак позивачами заявлено клопотання про поновлення такого строку, зазначено поважність причин пропуску, тому на підставі викладеного суд вважає необхідним поновити строк позовної давності звернення до суду за захистом невизнаного права, оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивачі не знали про порушення свого права. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до постанови Пленуму №3 Верховного суду України від 28 квітня 1978 року з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК ( 1540-06 ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини щодо належного оформлення договору купівлі-продажу нерухомості, а також щодо підстав набуття права власності. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Із договору купівлі-продажу нерухомості від 24 вересня 2002 року видно, що продавці отримали обумовлену сторонами суму за продаж квартири та в подальшому покупці зареєстрували придбану квартиру на своє ім`я в КП ДОР «Криворізьке БТІ». Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору законодавству. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавці отримали грошові кошти, а покупцям передано нерухоме майно і до них перейшло право власності на квартиру. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Незважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання договору обміну квартир дійсним підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені лише з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01 січня 2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (24 вересня 2002 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як видно з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна покупцями були виконані. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вважаючи на те, що угода купівлі-продажу нерухомості від 24 вересня 2002 року фактично відбулася, сторони всі свої зобов`язання за договором виконали, нерухоме майно після укладання договору було належним чином зареєстроване, а нотаріальне посвідчення спірного договору купівлі-продажу не можливо, в зв`язку з відсутністю однієї із сторін (смертю покупця), суд вважає за можливе визнати вищезазначений договір дійсним. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved