Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, у якій просила суд поновити її на роботі в якості сторожа ПМСЗ «Відродження», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 983 грн. 27.12.2016 надала заяву, у якій збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 6585,60 грн. на день розгляду справи судом. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що її звільнено 01.09.2016 за скороченням штату, однак при звільненні було порушене її переважне право на залишення на роботі, гарантоване ст. 42 КЗпП України. Скорочення саме її посади обумовлено негативним суб'єктивним ставленням керівництва до неї через її відсутність на роботі у зв'язку з пошкодженням її будинку внаслідок проведення у м.Попасна антитерористичної операції, вона була вимушена виїхати тимчасово з Луганської області. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, надала суду пояснення, аналогічні викладеному у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, усно та письмово (а.с.28-31) суду пояснив, що ПМСЗ «Відродження» є бюджетною неприбутковою установою комунальної форми власності територіальної громади м.Попасна, засновником якої є Попаснянська міська рада, та яка повністю утримується за рахунок місцевого бюджету. Розпорядженням міського голови від 09.06.2016 №200 «Про внесення змін до штатного розпису ПМСЗ «Відродження», згідно яких з урахуванням складного фінансового стану та з метою подальшої оптимізації виробничого процесу в закладі, скорочено посаду сторожа, про що відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України було попереджено всіх працівників, які перебували на цій посаді. Рішенням профспілкового комітету було надано згоду на скорочення та у подальшому на звільнення саме позивачки. З дотриманням вимог ст. 42 КЗпП України були враховані всі наявні обставини та характеризуючі ознаки всіх працівників на цій посаді: всі мають однакові умови продуктивності праці і кваліфікації, але з урахуванням сімейних обставин кожного із працівників та наслідків щодо можливого звільнення, виявлено, що всі, крім [PERSON], пенсійного віку і мають у своїх родинах, крім [PERSON] утриманців, тому їх скорочення могло б призвести до надто скрутного матеріального становища і тяжкого морального стану. [PERSON] єдиним джерелом доходу має заробітну плату, а також має утриманців. З урахуванням того, що [PERSON] та [PERSON] весь час взимку 2014-2015 років перебували в межах міста і завжди знаходились на робочому місці, а [PERSON] має найбільшу тривалість відпусток без збереження заробітної плати, профспілковим комітетом було прийнято рішення про скорочення саме [PERSON] Працевлаштування позивачки на інших посадах було неможливим через відсутність вакантних посад. Вважає дії адміністрації щодо звільнення позивачки законними. У задоволенні позову просив відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, у письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, позов не визнав (а.с.45). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивачка була прийнята на роботу у ПМСЗ «Відродження» на посаду сторожа з 01.09.2009, що підтверджується наказом №5ок від 01.09.2009 (а.с.54). Розпорядженням міського голови м.Попасна №200 від 09.06.2016 з метою упорядкування штатної чисельності працівників закладу, економії бюджетних коштів, відповідно до Статуту, з 01.09.2016 затверджено структуру ПМСЗ «Відродження» у кількості 11,75 штатних одиниць, в тому числі сторож - 3 одинці (а.с.95). Наказом в.о. директора ПМСЗ «Відродження» від 09.06.2016 №27 «Про скорочення штатної структури» у зв'язку з оптимізацією штатної структури, згідно розпорядження міського голови від 09.06.2016 №200, скорочено ставку сторожа ПМСЗ «Відродження» з 01.09.2016 (а.с.96). З цим наказом позивачка своєчасно ознайомлена, що підтверджується її підписом у наказі (а.с.96), та не заперечується сторонами. Наказом в.о. директора [PERSON] від 01.09.2016 №52 позивачку звільнено з 01.09.2016 з посади сторожа ПМСЗ «Відродження» у зв'язку зі скороченням штатного розпису з 01.09.2016 згідно розпорядження міського голови від 09.06.2016 №200 (а.с.94). Задовольняючи позов частково, суд виходить з наступного. У наказі про звільнення позивачки не зазначено нормативної підстави звільнення, однак зі змісту наказу вбачається, що звільнення проведено за скороченням штату працівників. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У закладі дійсно було проведено скорочення чисельності та штату працівників, а саме однієї посади сторожа, що підтверджується наведеним розпорядженням міського голови №200 від 09.06.2016, наказом в.о. директора закладу №27 від 09.06.2016, рішенням профкому ПМСЗ «Відродження» №1/1 від 02.06.2016 про надання згоди на скорочення 1 ставки сторожа (а.с.55). Необхідність скорочення штатної чисельності працівників обґрунтована метою економії бюджетних коштів, за рахунок яких утримується відповідач, що є неприбутковим комунальним закладом. Необхідність застосування таких заходів підтверджується аналізом виконання плану по доходах на 30.06.2016 (а.с.92), згідно якого дефіцит фінансування складає 673019,45 грн. Дійсне скорочення посади сторожа також підтверджується тим, що обов'язки позивачки після її звільнення були розподілені між іншими працівниками, що визнано сторонами. Позивачка була попереджена за два місяці про скорочення посади сторожа. Вакантних посад для її працевлаштування у закладі не було, що підтверджується довідкою (а.с.97). Згідно копії протоколу №1 від 13.07.2016 (а.с.56) профспілковий комітет ПМСЗ «Відродження» надав згоду на звільнення позивачки з врахуванням інформації директора закладу [PERSON] про те, що [PERSON] була відсутня на робочому місці з 04.12.2014 по 01.06.2016 та не виходила на зв'язок. Разом з тим, суд вважає, що було порушено переважне право позивачки на залишення на роботі. Так, відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Судом встановлено, що станом на 09.06.2016 у ПМСЗ «Відродження» на посаді сторожа працювали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Представником відповідача визнано, що усі працівники мають однакові умови продуктивності праці і кваліфікації, стягнень не мали. При цьому [PERSON], [PERSON], [PERSON] є особами пенсійного віку та, окрім заробітної плати, отримують пенсію. Отже, переважним правом залишення на роботі наділена [PERSON], яка єдиним джерелом прибутку має заробітну плату. З особових карток [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.52,58,103 відповідно) вбачається відсутність у всіх трьох утриманців. [PERSON] не має членів сім'ї, [PERSON] має повнолітніх сина та дочку, [PERSON] має чоловіка пенсійного віку та повнолітню доньку. Представником відповідача не надано суду доказів на підтвердження наявності утриманців у зазначених працівників, хоча він посилався на цю підставу у запереченнях. [PERSON] та [PERSON] працюють у закладі з 01.09.2009 року. [PERSON] переведена на посаду сторожа з 10.09.2015 згідно наказу №37/1 від 10.09.2015. Була прийнята на роботу до закладу на посаду прибиральниці службових приміщень наказом від 14.09.2011 №16 (а.с.104). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають рівні умови, передбачені пунктами 1, 2, 4-9 частини 2 статті 42 КЗпП України. Однак [PERSON] та [PERSON] працюють у закладі більш тривалий час, тобто з 01.09.2009, тоді як [PERSON] була прийнята на роботу до закладу 14.09.2011, сторожем - 10.09.2015. Отже, [PERSON] порівняно з [PERSON] має переважне право на залишення на роботі згідно пункту 3 частини 2 статті 42 КЗпП України. При цьому суд зазначає, що перебування [PERSON] у відпустці без збереження заробітної плати не може бути враховано роботодавцем при визначенні особи на звільнення, оскільки викликано зруйнуванням її будинку внаслідок проведення антитерористичної операції, що підтверджується актом від 27.11.2014 (а.с.10). Згідно розпорядження КМУ «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» №1085-р від 07.11.2014 місто Попасна Луганської області, де проживає та працювала позивачка, віднесено до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Так, в листі від 08.07.2014 №7302/14-14/13 Мінсоцполітики надало роз'яснення, що працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади. Хоча вказаний лист має рекомендаційний характер, разом з тим суд зазначає, що на лінії зіткнення, як на час звільнення позивача, так і до цього часу зберігається небезпека для життя і здоров'я населення, що є загальновідомим фактом, тому причини нез'явлення на роботу є поважними та не можуть враховуватись при визначенні працівника, який підлягає скороченню. Таким чином, при звільненні позивачки було порушено її переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави (…) працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, позовні вимоги позивачки про поновлення на роботі з 01.09.2016 підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2016 року по 27 грудня 2016 року включно. Відповідно до абз.3, 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. З довідки (а.с.62) вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 78,40 грн. при 40-годинному робочому тижні з урахуванням оплати праці у нічний час; середньомісячна заробітна плата складає 1685,60 грн. Згідно п.5 розділу IV Порядку нарахування витрат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Таким чином, середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 по 27.12.2016 включно складає 6 507,20 грн. (6 507,20 = 78,40 х 83, де 78,40 грн. - середньоденна заробітна плата позивачки, 83 - сумарна кількість робочих днів з 01.09.2016 по 27.12.2016 включно). Разом з тим, згідно платіжного доручення №128 від 01.09.2016 (а.с.50) позивачці при звільненні за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України виплачено вихідну допомогу у сумі 1 781,28 грн. Враховуючи, що суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки за скороченням чисельності та штату, розмір отриманої позивачкою вихідної допомоги при звільненні слід вирахувати із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, суд присуджує до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 4 725,92 грн. (4 725,92 = 6 507,20 - 1 781,28, де 6 507,20 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 по 27.12.2106; 1 781,28 грн. - вихідна допомога при звільненні). Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, за відсутності вимоги юридичної особи про стягнення з третьої особи, винної у незаконному звільненні позивача, шкоди у розмірі середнього заробітку, присудженого позивачу, суд вважає неможливим застосування ст. 237 КЗпП України в цій частині. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1378 грн. На підставі ч.7 ст.235 КЗпП України, ч.1 ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць. На підставі викладеного, ст. ст. 40 ч.1 п.1, 42, 147, 149, 233, 235 КЗпП України,

Outcome: partial