Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в якому просить визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені кошти в розмірі 36000 грн., судовий збір. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 14 лютого 2015 року між сторонами укладений договір Фінансового лізингу №001169 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: FiatLinea. Відповідно до умов Договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (FiatLinea) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату в сумі 36000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу за ціною, вказаною на сайті 180000 гривень. Позивачем був сплачений рахунок на суму 36000 грн., про що свідчить додана квитанція. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 36000 грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, детально ознайомившись з договором вдома, позивач дізнався, що вартість автомобіля становить в два рази більше заявленої в оголошенні, а саме 360000 грн., замість 180000 грн. На таку суму він не розраховував. При зверненні в телефонному режимі до представника відповідача, позивачеві було роз'яснено, що за акційною ціною автомобілів вже нема, тільки за ціною, вказаною в договорі та рекомендував розривати договір в разі незгоди з його умовами. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" - Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідач включив у нього умови, які є несправедливими та які суперечать вимогам пунктів 1, 3-6, 11, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням вимог частини першої названої статті вказаного Закону та суперечить положенням Цивільного Кодексу України. Позивач в судове засідання не з'явився, але в матеріалах справи міститься заява, в якій він підтримав повністю позовні вимоги, просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, поважних причин своєї неявки суду не повідомив і від нього не надійшло заяви про відкладення розгляду справи, в зв'язку з чим, згідно з ухвалою Знам'янського міськрайонного суду розгляд цивільної справи проводився заочно. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. 14 лютого 2015 року між сторонами укладений договір Фінансового лізингу №001169 , що підтверджується договором (а.с.19-32) Відповідно до п. 1.3 Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п. 1.1 цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом лізингу є автомобіль FiatLinea (п.1.1 договору). Відповідно до п. 1.1 договору, лізиногоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу. Згідно з квитанцією від 16.02.2015 (а.с.34) позивачем сплачено відповідачу за договором №001169 комісія за організацію (адміністративний платіж) в сумі 36000 гривень. Про сплату інших сум за договором позивач не зазначає, доказів на підтвердження цього суду не надав. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як визначено ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Згідно до приписів ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд, та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета Лізингу. Позивач відповідно до квитанції сплатив 36000 грн. Пунктом п.12.1 договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем адміністративний платіж даного договору лізингоодержувачем не повертається. Позивач посилався, що умови договору лізингу є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка у розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Формально сплата позивачем 36000 гривень як адміністративного платежу за підготовку та укладання договору передбачена договором (п.8.1, та додаток 1 до договору), з умовами якого погодився підписавши його позивач. Однак, вирішуючи спірні правовідносини, що склалися, неприпустимо ґрунтувати судове рішення лише на формальних підставах. Стаття 1 ЦПК України закріплює головний принцип цивільного судочинства - справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Цілком логічно та безспірно, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 36000 гривень лише як винагороду за посередницькі послуги, оскільки ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт та ефекту, який отримує споживач. Ця сума є надто завищеною, що робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Зазначені обставини вказують на порушення прав позивача при укладені договору та частковому його виконанні. Порушені права підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми 36000 гривень. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, оскільки він не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є стандартним. На стандартність, масовість договору вказує його номер "001169" а також те, що договір виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку. Оскільки крім реквізитів споживача договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля. На формальний характер оспорюваного договору фінансового лізингу вказує також те, що в ньому зазначено місце укладення - м. Київ, хоча договір було укладено та підписано в м. Дніпродзержинську, що підтверджується сплатою відповідачем за умовами договору 36000 гривень в м. Дніпродзержинську відповідно до наданої позивачем копії квитанції Харківського відділення ПАТ «ПриватБанк» м. Дніпродзержинська. Крім того, в договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місце знаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Зміст ч.1 ст. 808 ЦК України свідчить про те, що солідарна відповідальність лізингодавця та постачальника в такому випадку настає за всіма вимогами лізингоодержувача, які зазначено в цій нормі, тобто лізингодавець поряд з продавцем стає зобов'язаною перед лізингоодержувачем особою за всіма вказаними вимогами. Виконання зобов'язань за договором лізингу забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про дисбалансу між правами та обов'язками сторін. Крім того, умови договору про неповернення авансового платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, тому суд визнає несправедливою таку умову договору, оскільки наявність її порушує принцип добросовісності. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved