Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, у якій прохає суд визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1\\2 частці за кожним, житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначив, що 10.02.1981 року позивачі на підставі договору купівлі-продажу придбали у [PERSON] будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Спірний будинок у встановленому порядку в Бюро технічної інвентаризації не зареєстрований, правовстановлюючі документи відсутні, у зв'язку з чим, позивачі позбавлені можливості підтвердити право власності на зазначений будинок. З метою захисту прав позивачів, він змушений звернутися до суду про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи був повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Проти задоволення позову не заперечує. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як було встановлено в судовому засіданні 10.02.1981 року [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбали у [PERSON] будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до довідки КП «Печенізьке БТІ» № 65 від 20.08.2015 року будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] у встановленому порядку в Бюро технічної інвентаризації не зареєстрований (а.с.20). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 1.07. 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав (ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") У 1981 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) і прийнятою відповідно до Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова). Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт придбання житлового будинку. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,яка передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації. Однак з урахуванням п.п.1,4 та 6 Інструкції її дія не поширювалась на сільські населенні пункти. Вказівкою по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, в сільських та населених пунктах було запроваджено ведення погосподарських книг, які були особливою формою статистичного обліку і де відображалась інформація про склад домоволодіння, загальну та житлову площу житлового будинку, рік введення в експлуатацію, а також про «голову господарства». Відповідно до п.20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрація ( інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст і сіл здійснювалася в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно до п.49-1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 документом, що підтверджує право власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради, сільським головою (у разі, коли виконавчий орган не створений) або відповідною архівною установою та технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна (у разі, коли у виписці з погосподарської книги відсутні відомості про технічні характеристики об'єкта нерухомого майна). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Борщівської сільської ради, Печенізького району Харківської області № 171 від 20.08.2015 року, згідно погосподарської книги Борщіської сільської ради за особовим рахунком [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] значиться по ? частина житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] ( а.с.18) 19.08.2015 року за заявами [PERSON] та [PERSON] КП «Печеніьке бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( а.с.21). Таким чином, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної власності (по ? частині) [PERSON] та [PERSON]. 03.11.2015 року, з метою проведення державної реєстрації права власності житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON], який діє на підставі довіреності № 487 в інтересах [PERSON] та [PERSON], звернувся з заявою до державного реєстратора Печенізького районного управління юстиції Харківської області. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Зоткіним С.В., Печенізького районного управління юстиції Харківської області № 25969248 від 09.11.2015 року було відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на спірний житловий будинок, оскільки заявник не надав документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення у позивачів речових прав на нерухоме майно ( а.с.49). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання ( ч.1 ст.15 ЦК України). Згідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст.392 ЦК України). Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. На підставі ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню ( ч.1 ст.61 ЦПК України). Враховуючи вищезазначене, а також те, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідним позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] . задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved