Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнень від 26 січня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки як спільного майна подружжя, зазначивши на обґрунтування позову, що з 14 червня 1986 року по 09 жовтня 2014 року знаходилась з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в період якого ними було придбано спільне майно: житловий будинок по [ADDRESS] інвентаризаційною вартістю 146378 гривень та за цією ж адресою земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0.60 га, загальною вартістю 154919 гривень, право власності на які зареєстроване в установленому законом порядку на ім'я відповідача [PERSON] З відповідачем сімейно-шлюбні відносини припинено з 2007 року, при цьому відповідач обіцяв розділити спільне майно в добровільному порядку, але своєї обіцянки не виконав. Вважала з посиланням на ч.2 ст.60 та ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України, що має право на ? частину зазначеного майна, оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку, у зв'язку з чим зазначене вище нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому частки кожного з подружжя є рівними. Між нею та відповідачем домовленості щодо поділу спільного майна не досягнуто, в зв'язку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду про визнання права власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки як спільного майна подружжя. Крім цього, прохала стягнути з відповідача понесені нею витрати по сплаті судового збору при зверненні з даним позовом до суду та на правому допомогу. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та прохали їх задовольнити. Пояснили, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого і придбали спірне нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, яка була отримана відповідачем у власність внаслідок приватизації за цільовим призначення обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. Вважали, що вказане нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки є рівними, в зв'язку з чим просили визнати за [PERSON] права власності на ? частину домоволодіння та ? частину земельної ділянки, оскільки про вирішення цього спору в добровільному порядку сторони не домовились. Відповідач в [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на 1\\2 частину як житлового будинку, так і земельної ділянки, оскільки вказане майно вони придбали в період шлюбу, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя, але домовленості щодо розділу спірного майна між ними не досягнуто. З урахуванням розміру отримуваної ним заробітної плати судові витрати у справі прохав розділити між сторонами в рівних долях. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача. дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходились з 14 червня 1986 року в шлюбі, зареєстрованому виконкомом Березнуватовської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 21 жовтня 2014 року (а.с.6,8,9). 27 серпня 1986 року між відповідачем [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем був укладений нотаріально посвідчений секретарем виконкому Березнуватівської сільської Ради Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №52 договір купівлі-продажу (а.с.10-11), за яким [PERSON] придбав у приватну власність житловий будинок в [ADDRESS] вартістю 2000 карбованців. Рішенням Березнутівської сільської ради №5 від 25 квітня 1995 року (а.с.20-21) відповідачеві [PERSON] було передано у приватну власність розташовану на території Березуватівської сільської ради земельну ділянку за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га. Відповідно до вказаного рішення відповідач [PERSON] отримав 04 вересня 1995 року Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №626 (а.с.20). Згідно з витягу з технічної документації на нормативну грошову оцінку земельної ділянки нормативна грошова оцінка зазначеної земельної ділянки становить 154919 гривень 35 копійок (а.с.23). Згідно рішення Березнутівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №7 від 29 вересня 2011 року житловому будинку та присадибній земельній ділянці, що належать [PERSON], було присвоєно точну адресу: [ADDRESS] (а.с.17). Право власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано у БТІ "Абріс" Солонянського району Дніпропетровської області 09 грудня 2011 року в книзі №1, номер запису 306/309 та електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за [PERSON] (а.с.10-11,12), а 19 жовтня 2011 року відповідачем [PERSON] було виготовлено і технічний паспорт на будинок, згідно якого інвентарна вартість житлового будинку становить 146378 гривень (а.с.13-19). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо набуття права власності на спірне майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] регулюється приписами Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР 1969 року, який вступив в силу з 01 січня 1970 року, ЦК України 1963 року та Законом України "Про власність" в редакції, які були чинними на період виникнення спірних правовідносин, оскільки відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а стосовно права власності на земельну ділянку регулюються Земельним Кодексом України 1991 року, ЦК України 2003 року, Сімейним Кодексом України 2002 року та Земельним кодексом України 2001 року, які є чинними з 01 січня 2003 року та на день розгляду справи судом. На підставі приписів статті 22 КпШС України спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу, тобто придбане ним спільним трудом, на спільні кошти, або придбане на кошти одного з подружжя, в той час коли інший був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, а не отримане в дар чи успадковане кожним з подружжям. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до положень статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно ч.2 ст.30 Земельного кодексу України 1961 року, в редакції 1992 року, при переході право власності громадян на житловий будинок і господарські споруди та будівлі до кількох власників, а також при переході права власності на частині будинку в разі неможливості розділу земельної ділянки між власниками без шкоди її раціонального використання земельна ділянка переходить в спільне користування власників цих об'єктів. Статями 60, 61,69,70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК 2001 року, які є чинними на день розгляду справи судом, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу), при цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року та ст. 70 Сімейного кодексу України, 2002 року у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. З рахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], як і розташована за цією ж адресою земельна ділянка за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, є спільною власністю сторін і належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, а їх частки в цьому майні є рівними, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено будь-якої домовленості між сторонами щодо зміни розміру часток в спільному майні подружжя, а шлюбний договір між сторонами не укладався. Таким чином, позивачка має право на 1\\2 частину спільного майна подружжя незалежно від того, на ім'я кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню, а за позивачкою необхідно визнати право власності на 1\\2 частину житлового будинку та на ? частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, на якій розташований спірний житловий будинок [ADDRESS], оскільки розірвання шлюбу відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України 2002 року не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а спір між сторонами щодо даного питання в зв'язку з припиненням шлюбу в позасудовому порядку не вирішено. Крім цього, суд вважає необхідним в зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.79, ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача витрати позивачки по сплаті при зверненні з позовом до суду судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 1000 гривень з урахуванням наданого суду розрахунку та квитанції про оплату (а.с.28,29-30,31,32,46,47,50). На підставі наведеного та

Outcome: approved