Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи свій позов, посилаючись на те, що з 15 листопада 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою , зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1032. Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На протязі сумісного сімейного життя між ними стосунки поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин та втрати почуття довіри та любові. З травня 2014 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, примирення між ними не можливе. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та наполягав на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї та примирення між ними не можливе , пояснивши, що основною причиною розірвання шлюбу є психологічна несумісність подружжя. Щодо утримання та виховання неповнолітнього сина, то він добровільно щомісячно сплачує аліменти у розмірі 1000 гривень, протягом останніх двох місяців, у зв"язку зі станом здоров"я аліменти не перераховував. Відповідачка не заперечувала проти викладених позовних вимог та проти розірвання шлюбу, пояснивши суду, що шлюбні відносини припинені остаточно з серпня 2015 року, а окремо проживають з травня 2014 року, не спростовує той факт, що позивач надає матеріальну допомогу сину але не регулярно, а тому вона скористається своїм конституційним та процесуальним правом звернутися до суду про стягнення аліментів у примусовому порядку. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2003 року зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1032 ( а.с.5 ). Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. ( а.с. 4). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони з серпня 2015 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю, проживають окремо з травня 2014 року. Від можливості призначення судом додаткового строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітнього сина , сторони визначаться у примусовому порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved