Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 2110443,00 грн. , що складається з : -1 690 800,00 грн. - неповернуті кошти по розписці; 50 724,00 грн. - штраф за прострочення повернення суми; 64 575,00 грн. - 3 % річних; 304 344,00 грн. - відсотки за користування чужими коштами. В обґрунтування позову зазначено, що 27 травня 2016 року [PERSON] надав [PERSON] грошову позику в розмірі 102 533,08 доларів США, (сто дві тисячі пятсот тридцять три тисячі доларів США, вісім центів). На підтвердження надання позики та її умов, факту передачі грошових коштів в повному об`ємі відповідач надала розписку від 27 травня 2016 року. Окрім того, відповідно до домовленостей , що підтверджується розпискою, відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позивачу кошти в повному розмірі наступними частинами: 13 листопада 2016 року - 20 000 (двадцять тисяч) доларів США; 13 листопада 2017 року - 40 000 (сорок тисяч) доларів США; 13 листопада 2018 року - 42 533,08 (сорок дві тисячі п`ятсот тридцять три) доларів США, 08 центів. Однак, 13 листопада 2016 року та 13 листопада 2017 року гроші повернуті не були, від повернення коштів відповідач ухиляється. Станом на момент звернення до суду, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США. Так, відповідно до офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на день звернення до суду 22.10.2018 р., який становить 28,18 грн. за 1 долар США, розмір неповернутих відповідачем позивачу коштів дорівнює: 60 000,00 доларів США X 28.18 (офіційний курс НБУ долара США станом на 22.10.2018 р.) = 1 690 800,00 грн. Враховуючи вимоги розписки щодо повернення коштів від 27 травня 2016 р., відповідач зобов`язувалась у випадку неповернення коштів у встановлений строк, сплатити штраф у розмірі 3% від суми боргу 1 690 800,00 * 0,03 = 50 724,00 грн. Отже, розмір штрафу 3 % за неналежне виконання умов договору відповідачем в частині повернення коштів складає: 50 724,00 грн. Таким чином, з відповідача підлягає сплаті 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання та відсотки за користування грошовими коштами за договором позики 3% річних становить: 32797,00 + 31778,00 = 64 575 грн. Розрахунок відсотку за користування чужими грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ. . На суму 20 000 доларів США, яку треба було повернути до 13.11.2016р. сума 563 600,00 * 0,18 = 101 448,00 грн. На суму 40 000 доларів США, яку треба було повернути до 13.11.2017р. сума 1 127 200,00 * 0,18 = 202 896,00 грн., всього 304 344,00 грн. , а тому просить задовольнити позов повністю. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю . Відповідач до судового засідання надала відзив на позовну заяву з зазначенням, що 27 травня 2016 року від позивача кошти не отримувала , договір не укладала та не мала наміру на укладення договору позики із позивачем. Позивачем не надано відомостей щодо наявності вільного волевиявлення відповідача на укладання з позивачем договору позики, відповідності таких дій внутрішній волі відповідача та отримання грошових коштів за договором позики від 27.05.2016 р. Відтак, відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України сама по собі розписка від 27.05.2016 р., не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом підтвердження факту укладення між позивачем і відповідачем договору позики та надання відповідачу грошової суми у розмірі 102 533,08 доларів США, взагалі, та саме як позики, зокрема. Стверджується, що як вбачається із наданої позивачем копії розписки вона не містить істотної умови про передання позивачем грошових коштів у розмірі 102 533,08 доларів США 27.05.2016 р. відповідачу, у ній не зазначено, коли грошові кошти у такій сумі були передані позивачем відповідачу, в ній наведені неоднозначні терміни «одолжила», що не вказує на вчинення певних дій про які заявлені позовні вимоги, а також досліджуючи саму розписку слід дійти висновку, що за її умовами відповідач зобов`язалась лише сплатити позивачу вказані в розписці грошові кошти. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі грошових коштів у борг. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови ВСУ від 18 вересня 2013 року к справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Адвокат відповідача зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, як слідує із судової практики судів вищих інстанцій, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки, зокрема, щодо існування чи відсутності договірних правовідносин між сторонами. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити та довести своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідач наголошує, що із змісту наданої розписки та фактичних обставин вбачається, що 27 травня 2016 року позивач не позичав та не передавав відповідачу грошових коштів у розмірі 102 533, 08 доларів США. При цьому, передачу відповідачу із вказаної вище суми позики 8 центів США фізично, позивач не пояснює взагалі, в якому грошовому виразі (монети, купюри тощо) він це зробив, і на що відповідачу вони були потрібні (ціль, мета позики), як в цілому вся сума позики, так і зокрема зазначені 8 центів, не наведено. Не надає позивач суду будь-якого доказу, який би підтверджував передання ним 102 533,08 доларів США в позику, що свідчить про безгрошевість розписки. Також позивач не наводить та не доводить ту обставину, що зазначена у розписці сума грошей, є саме позикою, а не була видом забезпечення виконання іншого зобов`язання, укладеного між позивачем і відповідачем, попереднього періоду, а сама розписка написана поза волею відповідача у стані примусу до виконання зазначеного іншого зобов`язання. Вважає, що на підставі вказаної вище копії розписки між відповідачем та позивачем не виникло відносин позики в розумінні ст.1046 ЦК України, за змістом якої, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відтак, у відповідача не виникло жодних зобов`язань перед позивачем, у тому числі, щодо повернення йому названих вище грошових сум. Надавши відповідачу в позику, як стверджує позивач, грошові кошти в іноземній валюті в сумі 102533, 08 доларів США, є безпідставними позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів в іншій валюті, а саме, в гривні. Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ Шро зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, в договорі чи розписці має бути вказано, що в позику надано певну суму грошей в грошовій одиниці України (в гривні), що еквівалентно певній сумі в іноземній валюті (наприклад в доларах США). Натомість надана позивачем розписка від 27.05.2016 р. не містить такої- законодавчої визначеності, а навпаки вказує про позику в доларі США із вказанням гривневого еквіваленту. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІП «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону № 606-XIV. При цьому, законодавством не надається дозволу на надання в позику іноземної валюти (дол.США) фізичними особами (резидентами) між собою взагалі, та без наявності відповідного дозволу на здійснення валютних операцій, зокрема, а тим більше використання іноземної валюти як засобу платежу. У зв`язку із цим є незаконним надання позивачем позики в іноземній валюті, а тому, такий договір позики, навіть як би він існував між позивачем і відповідачем, не можна було б вважати дійсним. Ввизначаючи спосіб захисту порушеного права та характер грошового зобов`язання при зверненні до суду із позовом позивач вважаючи, що він надав відповідачеві позику в іноземній валюті мав просити стягнути з відповідача суму боргу саме в іноземній валюті, із можливістю зазначення, що на момент ухвалення рішення суду становило б визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення позивачем у своєму позові грошових сум у гривні, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника за позикою в іноземній валюті, який має бути виконаний саме у валюті зобов`язання (долар США). Відтак, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову про стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті в даній справі, позивач мав би стягнути саме іноземну валюту - позику, визначену договором, а не її еквівалент у гривні. Стягнення суми у національній валюті України за за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. З огляду на те, що строк виконання зобов`язань виник не на всю суму 60 000 доларів США в один день день, як порахував позивач, а в різні дні згідно договору позики, 13 листопада 2016 року та 13 листопада 2017 року, яка обраховується в іноземній валюті - долар США із застосуванням гривневого еквіваленту, потрібно було б рахувати таку заборгованість на кожну суму та на кожний окремо момент виникнення права вимоги за курсом долару на момент виникнення такого права вимоги, зокрема, Станом на 13 листопада 2016 року за курсом НБУ 2558.0051 х 20 000 доларів США = 511 601,02 грн. (при цьому, позивачем нараховано 563 600,00 грн.), Станом на 13 листопада 2017 року за курсом НБУ 2651.6730 х 40 000 доларів США = 1 060 669,20 грн. (при цьому, позивачем нараховано 1 127 200,00 грн.), а загалом 1 572 270,22 грн., а не 1 690 800,00 грн., як пораховано позивачем. Стверджується про неправомірне подвійне стягнення відсотків за договором позики. Зокрема, за ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зазначена норма закону є спеціальною нормою, яка виокремлена законодавцем в окремий параграф № 1 глави 71 ЦК України та має пріоритет над загальною нормою нарахування відсотків. Із наданої позивачем розписки від 27.05.2016 р. вбачається, що нею не передбачена плата за користування позикою (відсотки). В такому разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із цього, позивач порахував такі відсотки за обліковою ставкою НБУ -18 %, що у загальному розмірі - 304 344,00 грн. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, яка є загальною нормою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено вище проценти за договором позики не встановлені, а встановлені законом - ч.1 ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ. Не врахувавши пріоритетності вимог ч.1 ст.1048 ЦК України, як спеціальної норми щодо нарахування відсотків за договором позики, якщо розмір відсотків договором не встановлений, позивач безпідставно на підставі ч.2 ст.625 ЦК України ще додатково нарахував відсотки у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми, тобто 64 575,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача. Тобто, має місце неправильне застосування норм матеріального права в наслідок подвійного стягнення відсотків, як за ч.1 ст.1048 ЦК України (облікова ставка НБУ -18 %), так і ч.2 ст. 625 ЦК України (3 % річних від простроченої суми), з чим погодитися не можна. Відносно суми штрафу за прострочення повернення позики нарахованого позивачем у розмірі 50 724,00 грн. вказали наступне. Позивач посилається на договір позики, в якому зазначено (мовою договору): «В случае неуплаты указанной мной суммы долга обязуюсь уплатить штраф в размере три процента от суммы не поздее следующего месяца первого числа». При цьому, як зазначив позивач у позовній заяві, посилаючись на договір позики від 27.05.2016 року, позика мала бути повернута не однією сумою разом 60 000 доларів США, а частинами, а саме, 13 листопада 2016 року - 20 000 доларів США та 13 листопада 2017 року - 40 000 доларів США. Відтак, право вимоги у позивача на стягнення штрафу виникало в різні дати та на різні суми, а не станом на день звернення із позовом, строк позовної давності за якими пропущений, про що звертає увагу суду відповідач та просить застосувати строки давності і вважати це заявою відповідача на застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг та відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за N 6-17цс17 порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, позивач довідався про порушення права на стягнення штрафу про яке заявлений позов у справі з першого числа наступного місяця від неповернення позики у розмірі 20 000 доларів США - 13 листопада 2016 року, тобто 01.12.2016 р. та 40 000 доларів США - 13 листопада 2017 року, тобто 01.12.2017 р. Відтак, саме від цих дат (01.12.2016 р. та 01.12.2017 p., відповідно) належить обчислювати початок позовної давності за заявленими вимогами щодо штрафу. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст.258 ЦК України). Пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). По справі заявлені вимоги щодо стягнення штрафу. З урахуванням наведеного вище встановлений законом однорічний строк на стягнення штрафу, шодо неповернутої 13.11.2016 р. позики 20000 доларів США, сплив 01 грудня 2017 року, а щодо неповернутої 13.11.2017 р. позики 40 000 доларів США, сплив 01 грудня 2018 року. Разом із цим, позивач звернувся з позовом до суду 22.10.2018 p., а провадження у справі відкрито 31.10.2018 року. Таким чином, спеціальний строк позовної давності щодо стягнення штрафу за неповернуту 13.11.2016 р. позику 20 000 доларів США, сплив 01 грудня 2017 року, а відтак строк позовної давності за цим штрафом фактично пропущено позивачем. У відповідності до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вказувалося вище для обчислення позовної давності застосовуються положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-258, 261 ЦК України. За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, тобто відповідно до даних правовідносин щодо стягнення штрафу за неповернення позики у сумі 20 000 доларів США, виникло 01.12.2017 року. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільним процесом передбачений принцип змагальності сторін, за яким учасники справи мають обґрунтувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуютьсявимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, позовні вимоги не містять належних засобів доказування в цій частині щодо наявності підстав для стягнення штрафу за неповернення позики у розмірі 20 000 доларів США та жодним чином не спростовують даних заперечень щодо пропуску строку позовної давності на застосуванні якого наполягає відповідач, викливши письмово у даному відзиві та просить вважати суд це заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо даного штрафу. Більш того мотивована заява про поновлення строків на звернення до суду в цій частині, разом із обґрунтуванням причин пропуску таких строків, позивачем до суду не подана. Відносно зробленого позивачем розрахунку розміру штрафу (3%) за неповернення 13 листопада 2017 року 40 000 доларів США , наводить розрахунок: 40 000 дол.США х 28.18 грн. (курс НБУ) = 1 127 200,00 грн., 1 127 200,00 грн. х 3 % ( розмір штрафу) = 38 117,39 грн. (тоді як позивачем пораховано штраф у загальній сумі 50 724,00 грн.) Отже, вважають, що позивачем позовні вимоги не доведені, відсутні належні та допустимі докази та в задоволенні даного позову належить відмовити повністю. Судом встановлено наступні факти. Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується розпискою від 27.05.2016 року ( а.с. 69 оригінал). Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж- суму грошових коштів (суму позики) або таку ж- кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ст. 202 ЦК України зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13 про стягнення боргу за договором позики (надалі також ~ «Постанова»), «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є. документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також , засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Аналогічна позиція викладена в Ухвалі від 23.09.2015 р. у справі № 6-14950св15 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Також, як зазначено у Постанові, договір позики є двостороннім правочином, а також: він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж- якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, відповідно до офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на 22.10.2018 р., який становить 28,18 грн. за 1 долар США, розмір неповернутих відповідачем позивачу коштів дорівнює: 60 000,00 доларів США X 28.18 (офіційний курс НБУ долара США станом на 22.10.2018 р.) = 1 690 800,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так, ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, з відповідача підлягає сплаті 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання та відсотки за користування грошовими коштами за договором позики. Враховуючи вимоги розписки щодо повернення коштів від 27 травня 2016 р., відповідач зобов`язувалась у випадку неповернення коштів у встановлений строк, сплатити штраф у розмірі 3% від суми боргу 1 690 800,00 * 0,03 = 50 724,00 грн. Отже, розмір штрафу 3 % за неналежне виконання умов договору відповідачем в частині повернення коштів складає: 50 724,00 грн. Таким чином, з відповідача підлягає сплаті 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання та відсотки за користування грошовими коштами за договором позики 3% річних становить: 32797,00 + 31778,00 = 64 575 грн. Розрахунок відсотку за користування чужими грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ: На суму 20 000 доларів США, яку треба було повернути до 13.11.2016р. сума 563 600,00 * 0,18 = 101 448,00 грн. На суму 40 000 доларів США, яку треба було повернути до 13.11.2017р. сума 1 127 200,00 * 0,18 = 202 896,00 грн., всього 304 344,00 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року зазначено , що частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. В даному випадку право позивача визначити заборгованість у національній валюті по курсу НБУ на день звернення до суду. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), а тому підлягає стягненню в частині -1690 800,00 грн. - неповернуті кошти по розписці; 50 724,00 грн. - штраф за прострочення повернення суми; 64 575,00 грн. - 3 % річних; 304 344,00 грн. - відсотки за користування чужими коштами Всього 2110 443,00 грн. оскільки відповідачем не виконуються взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов укладеної розписки. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідач заперечувала безгрошовість позики , але не зазначила об`активних обставин за яких вона написала вказану розписку , не подала до суду зустрічного позову про визнання недійсним чи нікчемним договору, не ставила питання про відсутність свого волевиявлення при укладенні договору чи написанні розписки. Зазначення про вчинення тиску на її рідних та близьких щодо повернення боргу можуть свідчити лише на підтвердження вимоги про повернення коштів , але жодним чином не підтверджують факту вчинення тиску на відповідача під час написання розписки чи одержання в борг даної суми коштів. Відповідач не спростовувала в судовому засіданні наявність дружніх стосунків з сім`єю позивача , неодноразове отримання в борг коштів, тому зазначення про тиск за відсутності його обґрунтування та доведення в суді є необґрунтованим та безпідставним. На питання суду відповідач вказала , що брала різні суми коштів в борг до 800000грн , вважає, що повернула в грудні 2015 року чи в січні 2016 року 1350000грн частинами . Вказані обставини , написання розписки 27.05.16 року, жодним чином не спростовують доводів позивача. Адвокат відповідача зазначав про необхідність встановлення достовірності документа , тож судом зазначається , що достовірність документа, написання розписки та підпис відповідач в судовому засіданні не заперечувала. На питання суду відповідач зазначила, що з приводу тиску під час написання розписки на отримання в борг 60000дол США до правоохоронних органів не зверталась. Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що обставин написання розписки не знає, свідок [PERSON] підтвердила передачу коштів у її присутності 27.05.16року , наявність дружніх стосунків, та неодноразово отримання коштів відповідачем в борг у їх сім`ї. На спростування доводів адвоката відповідача щодо подвійного стягнення штрафних санкцій , суд виходить з того , що станом на день звернення до суду термін дії домовленості сторін щодо повернення всієї суми заборгованості не настав, правова природа стягнення 3% річних та стягнення відсотків за користування чужими коштами визначені законодавцем як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання строк виконання якого настав ( ст. 625 ЦК України) та як плата за користування чужими коштами ( ст.1048 ЦК України)., яка стягується лише в межах строку повернення кредиту . Обгрунтування даної позиції викладені в висновках Верховного Суду від 14.02.18р. № 564/2199/15-ц та від 03.10.18р. № 390/1875/16-ц. Відповідач надала суду заяву про зменшення розміру неустойки до 1000грн. з посиланням на відсутність майна у відповідача та мінімальний розмір доходу, що відповідало б принципам розумності та адекватності. Акцентував увагу суду на відсутності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання. За вказаних обставин , суд вирішує , що вказана заява задоволенню не підлягає , сторонами було зазначено , що кошти , які надавались є доходом від сімейного бізнесу, і надавались відповідачу також для розвитку її сімейного бізнесу, на день звернення до суду договірні правовідносини діяли, відповідач надавала підтвердження отримання значних сум коштів у позивача при цьому жодних доказів використання даних коштів суду не зазначено. Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 8810 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved