Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], який доводиться позивачам онуком. Проте [PERSON] та [PERSON] з 2006 року у квартирі не проживають у зв'язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання за кордон. При цьому наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі позбавляє відповідачів, як власників житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Крім того, позивачі вимушені нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, включаючи відповідача, що вводить їх у зайві трати. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивачі у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві просять розглядати справу в їх відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачів, за наявних у справі матеріалів. Відповідач та його законний представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та його законного представника, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи та його законного представника, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника третьої особи до суду надійшов лист, в якому зазначено, що Служба у справах дітей проти позовних вимог заперечує у зв'язку з тим, що одним із співвласників квартири [ADDRESS] є мати відповідача, [PERSON] Неповнолітній [PERSON], [INFO], в силу свого віку не може самостійно вирішувати питання свого місця проживання, а лише за спільною згодою з батьками, а отже і відсутність за місцем його реєстрації є поважною. Також у листі представник просить проводити розгляд справи за його відсутністю та винести рішення з урахуванням житлових інтересів неповнолітнього [PERSON] Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 31.01.2000 року [NUMBER], квартира [ADDRESS], дійсно належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних долях (а.с. 15). 06.10.2001 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується Свідоцтвом про одруження від 06.10.2011 року Серія [NUMBER] (а.с. 12). Як вбачається з договору дарування ј частини квартири від 05.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., та зареєстрованого за № 5-3074, [PERSON] подарував [PERSON] ј частину квартири [ADDRESS] (а.с. 16). Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] є онуком позивачів та сином третьої особи [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 24.07.2012 року Серія [NUMBER] (а.с. 11). У своїх позовних вимогах [PERSON] та [PERSON] вказують про те, що неповнолітній [PERSON] зі своєю матір'ю з 2006 року не проживають за адресою спірного житла, у зв'язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання за кордон, квартирою не цікавляться та не несуть витрати по її утриманню. Позивачі несуть додаткові витрати у зв'язку з реєстрацією відповідача, а тому просять визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до акту ЖЕДу № 313 від 03.11.2018 року [PERSON], [INFO], у квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але ж згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як задекларовано у ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 1 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Під час розгляду справи судом не встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], не проживає у спірній квартирі без поважних причин, оскільки з урахуванням його віку він певний час не мав можливості самостійно обирати місце проживання. Крім того, зважаючи на викладене у позові, неповнолітній [PERSON] обрав місцем свого проживання місце проживання своєї матері. Крім того, як вбачається з письмових матеріалів справи, мати відповідача [PERSON] є співвласником спірної квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності, а тому має право на реєстрацію у квартирі своєї дитини. Відсутність [PERSON] та його матері певний час за місцем своєї реєстрації, з урахуванням належності [PERSON] ј частини спірної квартири, не є підставою для визнання дитини таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Також слід зазначити, що позивачі є лише співвласниками Ѕ ([PERSON].) та ј ([PERSON]) частин квартири, а тому не можуть без врахування думку іншого співвласника ([PERSON].) звертатися до суду з такими позовними вимогами. При вирішенні справи по суті судом також враховується і думка Служби у справах дітей, яка у своєму листі категорично заперечує проти задоволення позовних вимог з урахуванням інтересів неповнолітнього [PERSON] Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, порушить його права на житло, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed