Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до відповідача. Позов мотивує тим, що одружилася із відповідачем 26.11.2011 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу послужило те, що між ними зникло почуття любові та взаємоповаги, кожен з них живе своїм життям. Чоловік часто піднімає на неї руку, вчиняє скандали, в результаті чого дитина зростає в напружених умовах, що негативно впливає на його моральний стан. Деякий час вони живуть окремо - кожен з них у своїх батьків. Подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Вважає, що сімейні відносини остаточно розірвані і відновлені бути не можуть. Примирення неможливе, шлюб носить формальний характер. Відповідач не надає коштів на утримання дитини та не забезпечує сім'ю, всі кошти витрачає виключно на себе. Відповідач офіційно не працевлаштований, працює по замовленню в громадян. Просить шлюб розірвати, дитину залишити на проживання з нею, та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 600 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав та згідний на розірвання шлюбу, в частині позовних вимог про стягнення аліментів вважає, що він немає постійного місця роботи та немає можливості сплачувати аліменті в сумі заявленій позивачкою, просить в цій частині позову відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши позивачку та відповідача, оцінивши зібрані докази вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст 24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Із матеріалів справи вбачається, що подружжя спільно не проживає, а проживають у своїх батьків, шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, позивачка настоює на розірванні шлюбу. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати, дитину залишити на проживання при матері, та присвоїти позивачці її дівоче прізвище "[PERSON]". Вирішуючи питання проживання дитини суд виходить із вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Оскільки, син [PERSON] не досяг віку, зазначеного в цій статті, то в силу ч. 1 ст. 160 СК України місце його проживання слід визначити при матері. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із свідоцтва про народження дитини видно, що її батьком є відповідач [PERSON], а матір'ю позивачка [PERSON] (а.с.5). Частинами 1,2,3 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Ст. 184 СК України передбачено визначення розміру у твердій грошовій сумі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований, працює по найму в громадян, а тому, враховуючи його матеріальне становище, інші обставини, що інших аліментних зобов'язань не має, суд вважає, що вимоги позивачки стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі 600 грн. підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України на відповідача слід покласти судові витрати

Outcome: approved