Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, вимоги якої в процесі розгляду неодноразово уточнювала (т. 2 а.с. 44-50), та якою просить: поновити строки звернення до суду з позовною заявою; встановити факт прийняття позивачем спадщини, що відкрилася після смерті її батька [PERSON], який помер 03 вересня 2000 року; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВР № 443549, видане Черняхівською державною нотаріальною конторою 26 квітня 2001 року відповідачу [PERSON] - частково недійсним; визнати за позивачем право власності на ? частину майна в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], а саме: житлового будинку, загальною площею 103 кв. м., жилою площею 54, 1 кв. м., літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В), гаражу (літ. В), гаражу (літ. Д), туалету (літ. У), огорожі (№ 2), криниці (№ 1), розташованих по вул. Вишпільська, 26, с. Оліївка Житомирського району Житомирської області; земельної ділянки, площею 0,2442 га, яка розташована по вул. Вишпільській, 26, с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер 1822085600:03:001:0467; земельної ділянки, площею 0,2615 га, яка розташована на території с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер 1822085600:03:001:0468; земельної ділянки площею 0,3430 га, яка розташована на території с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер 1822085600:03:001:0469. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що після смерті батька 03 вересня 2000 року, у межах шестимісячного терміну, вона вступила в управління та володіння спадковим майном спадкодавця, обробляла батькову земельну ділянку й у такий спосіб прийняла спадщину після смерті батька. Однак згідно з матеріалами спадкової справи спадщину прийняла мати позивача - [PERSON], яка згодом відчужила майно [PERSON]. Наголошує, що після фактичного прийняття нею спадщини вона не мала можливості своєчасно отримати свідоцтво про прийняття спадщини у звязку з хворобою. Вважає, що її незаконно позбавили права власності на ? частину спадкового майна. У процесі розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано заперечення проти позову (т. 2 а.с. 82-85), яким останній просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, та заяву про застосування строків позовної давності (т. 2 а.с. 129). У судове засідання зявилися позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] - [PERSON], відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] - [PERSON], відповідач [PERSON] Представник Черняхівської державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с. 128). Відповідач [PERSON] просила розгянути справу без її участі, позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити (т. 2 ст. 81). Відповідача [PERSON] під час судового розгляду справи позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд зодовольнити позов у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін та їх представників, встановив такі обставини справи і відповідно ним правовідносини. Встановлено, що позивач є дочкою [PERSON] та відповідача в справі [PERSON] (т. 1 а.с. 3). 03 вересня 2000 року [PERSON] помер (т. 1 а.с. 4). Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 04 лютого 1998 року [PERSON], який мешкав у с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, вул. Вишпільська, 26, на підставі рішення виконавчого комітету Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 листопада 1997 року № 57 передана в приватну власність земельна ділянка, площею 0,8487 га (0,2442 га для обслуговування будинку та 0,6045 га для ведення підсобного господарства) (т. 1 а.с. 64). Відповідно до свідоцтва про право власності від 22 листопада 2000 року, виданого виконавчим комітетом Оліївської сільської ради, [PERSON] належав на праві приватної власності житловий будинок, розташований у с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, вул. Вишпільська, 26, який складається з одного житлового будинку та надвірних споруд (т. 1 а.с. 62). Із сертифікату на право на земельну частку (пай), серія ЖТ № 0140349, виданого 11 лютого 1997 року вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Житомирської районної державної адміністрації № 305 від 12 грудня 1996 року належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства Оліївське розміром 2,95 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (т. 1 а.с. 65 звор. стор.). У процесі розгляду справи представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було долучено копію заповіту від 04 липня 2000 року, з якого вбачається, що на випадок своєї смерті [PERSON] заповів усе те, що буде належати йому на день його смерті й на що він за законом матиме право, своїм синам - [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 106). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] повідомив, що про зазначений заповіт йому стало відомо лише тоді, коли йому надали копію зазначеного заповіту - у 2016 році після спрямування запиту його адвокатом. З копії матеріалів спадкової справи № 232 до майна померлого 03 вересня 2000 року [PERSON], наданої Черняхівською державною нотаріальною конторою (т. 1 а.с. 52-78), вбачається наступне. 15 листопада 2000 року до Черняхівської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (т. 1 а.с. 55). З заяв, які надійшли до Черняхівської державної нотаріальної контори 15 листопада 2000 року за № 336 та № 337 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] повідомили, що спадщину вони не приймають та що від належної їм частки в спадщині, яка залишилася після смерті [PERSON], відмовляються (т. 1 а.с. 55 звор.стор. - а.с. 57). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 26 квітня 2001 року спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його дружина [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: жилого будинку № 26, розташованого в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, вул. Вишпільська, належного померлому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області 22 листопада 2000 року, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 28 листопада 2000 року, записаний у реєстрову книгу № 1, стор. 44, за реєстровим № 43, інвентарна справа № 70, та з земельної ділянки, площею 0,08487 га, з яких 0,2442 га розташовано за адресою: вул. Вишпільська, с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, а ділянка площею 0,3430 га та ділянка площею 0,2612 га розташовані на території Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, належної померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 111-ЖТ № 014484, виданого Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області 04 лютого 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 228 (т. 1 а.с. 66). Також із матеріалів справи вбачається, що спадкоємиці [PERSON] - [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП Оліївське с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, розміром 2,95 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж циієї частки в натурі (на місцевості), належного померлому на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0140349, виданого Житомирської районною державною адміністрацією 11 лютого 1997 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 21 лютого 1997 року за № 347 (т. 1 а.с. 66 звор. стор.). Згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія ЖИ-6 № 150704, виданим Оліївською сільською радою 28 жовтня 2003 року, [PERSON] мав право на частку у пайовому фонді майна Колективного сільськогосподарського підприємства СВК Світоч с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 22 березня 2002 року. Частка [PERSON] визначена в розмірі 7593 грн, або 0,17 % (т. 1 а.с. 72 звор. стор.). З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2007 [PERSON] звернулася до Черняхівської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майновий сертифікат СВК Світоч с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, який належав померлому [PERSON] (т. 1 а.с. 71 звор. стор.). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 лютого 2007 року спадкоємцем спадкового майна [PERSON], яке складається з права власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), СВК Світоч с. Оліївка Житомирського району Житомирської області в розмірі 7593 гривні, що становить 0,17 % загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 10 січня 2001 року (т. 1 а.с. 73). Згідно з довідкою виконавчого комітету Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 128, виданою в березні 2001 року, [PERSON] з 1956 року проживала та була прописана в будинку № 26 по вул. Вишпільська в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області (т. 1 а.с. 60). За змістом довідки, виданої в березні 2001 року Виконавчим комітетом Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, [PERSON] у вересні 2000 року робила ремонт будинку № 26 по вул. Вишпільська, 26 в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, обробляла земельну ділянку, яка належала померлому [PERSON] (т. 1 а.с. 59 звор. стор.). З договорів дарування від 14 серпня 2010 року вбачається, що [PERSON] передала належні їй на підставі свідоцтва про право на спадщину у власність безоплатно (подарувала) своєму сину [PERSON], а [PERSON] прийняв у власність (прийняв у дар) від своєї майно, а саме: житловий будинок № 26, що знаходиться в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, вул. Вишпільська; земельну ділянку площею 0,2442 га, яка розташована на території с. Оліївка Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області для обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 1822085600:03:001:0467; земельну ділянку площею 0,2615 га, яка розташована на території с. Оліївка Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 1822085600:03:001:0468; земельну ділянку площею 0,3430 га, яка розташована на території с. Оліївка Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області для ведення особистого підсобного господарства кадастровий номер 1822085600:03:001:0469 (т. 1 а.с. 34-46). З заяви [PERSON] до Черняхівської державної нотаріальної контори від 24 грудня 2014 року вбачається, що остання надала згоду на прийняття спадщини [PERSON], що відкрилася після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 75 звор. стор.). 30 грудня 2014 року [PERSON] заявою до Черняхівської державної нотаріальної контори повідомила нотаріуса, що приймає спадщину, яка відкрилася після смерті її батька [PERSON], та що спадщину вже прийняла її матір [PERSON], яка 26 квітня 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину (т. 1 а.с. 76). Заявою від 30 грудня 2014 року до Черняхівської державної нотаріальної контори [PERSON] просила у звязку з тим, що вона прийняла спадщину після смерті свого батька шляхом вступу в управління та володіння майном, видати їй свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 76 звор. стор.). Листом № 11/02-14 від 15 січня 2015 року Черняхівська державна нотаріальна контора повідомила [PERSON], що видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється після подачі всіх необхідних документів та оплати нотаріальних дій та повідомили перелік документів, які необхідно надати (т. 1 а.с. 77 звор. стор.). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 травня 2016 року вбачається, що [PERSON] 31 травня 2016 року подала документи для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], однак останній було відмовлено у видачі свідоцтва у звязку з тим, що не було подано оригінали свідоцтва про право власності на житловий будинок, державні акти на право власності на вищевказані ділянки та витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (т. 1 ст. 242). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування»). Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли й оскільки воно не змінено заповітом (ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті й народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями (ст. 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини (ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР). У процесі судового розгляду позивач пояснила, що вона вступила в управління та володіння спадковим майном спадкодавця, а саме: одягом, зокрема, чоловічим костюмом, меблями, посудом, лопатами та іншим майном, обробляла батькову земельну ділянку. Як доказ того, що вона вступила в управління та володіння спірним спадковим майном, позивачем було надано для огляду в судовому засіданні чоловічий костюм та посуд, які, як пояснила позивач, належали її батьку [PERSON]. Допитаний в судовому засідання в якості свідка відповідач [PERSON] зазначав, що наданий позивачем чоловічий костюм, який був оглянутий під час судового засідання, ніколи не належав батьку, у той час як [PERSON] при допиті його у якості свідка показав, що оглянутий костюм належить померлому батьку. Однак, на думку суду, чоловічий костюм, посуд, садовий інветар тощо не можуть слугувати доказами фактичного прийняття позивачем спадщини, так як остання не довела, що вона вступила в управління або користування спадковим майном. Відтак належних та допустимих доказів щодо вступу в фактичне управління або володіння спадковим майно після смерті батька [PERSON] позивачем суду надано не було. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, окрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). На глибоке переконання суду, надані позивачем речі не є належним доказом того, що вона вступила в управління або володіння майном та що дотрималася встановленого ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР строку тривалістю шість місяців із дня відкриття спадщини. Також у процесі розгляду справи судом встановлено, що позивач із померлим безпосередньо перед його смертю не проживала, заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини в строк, встановлений ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР, не подавала. Встановлено, що на момент смерті батька, а також на протязі 6-ти місяців після його смерті позивач проживала в м. Житомирі; батько ж проживав на протязі року до своєї смерті у селі Вишпіль Черняхівського району, що знайшло своє підтвердження у показах сторін, копіях довідок виконкому Зороківської сільської ради Черняхівського району від 02.03.2001 р. (т. 1 а.с. 60 звор. стор.) та від 21.04.2016 р. №257, а також свідоцтва про смерть [PERSON] (т. 1 а.с. 4), виданого 05.09.2000 р. виконкомом Зороківської сільської ради Черняхівського району, де місце смерті вказано с. Вишпіль. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що в розумінні статті 549 ЦК УРСР позивач не здійснила дії, які свідчили б про прийняття нею спадщини, а тому в задоволенні вимоги щодо встановлення факту прийняття спадщини позивачем після [PERSON] має бути відмовлено, як і в задоволенні решти позовних вимог, оскільки вони є похідними від встановлення вищезазначеного факту прийняття спадщини. Що ж до вимоги позивача щодо поновлення строку звернення до суду з позовною заявою суд зазначає наступне. Відповдно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України регламентовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами діючого цивільного процесуального законодавства не встановлено строків звернення особи із позовом до суду, відтак і не встановлено (надано) право суду поновлювати такі строки. Стосовно заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності суд зазначає, що за змістом статті 76 ЦК УРСР позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки позивачем не доведено порушення свого права за захистом якого та звернулася до суду, на переконання суду, у даному випадку строк позовної давності не може бути застосований.

Outcome: dismissed