Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

позивач звернувся із позовними вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10.01.2007 №IFVWGА00000025 у розмірі 15067,14 доларів США, що за курсом службового розпорядження НБУ від 02.02.2015 складає 383308,04 грн. Понесені судові витрати у справі просить покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.01.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №IFVWGА00000025, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 17500,00 доларів США на термін до 09.01.2017, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак позичальником взяті на себе зобовязання по кредитному договору виконувалися не належним чином, у результаті чого було допущено утворення простроченої заборгованості, що є підставою для звернення з позовом до суду. А тому просить позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не зявився повторно, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, від нього надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. А тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково, суду пояснила, що відповідач визнає факт укладення кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» за умовами якого йому надано кредитні кошти в розмірі 17500,00 доларів США. У період часу до 2013 року позичальник добросовісно виконував умови кредитного договору, однак із збільшенням курсу долара США він не зміг вчасно вносити кошти на погашення кредиту, а тому в нього виникла заборгованість. Із розрахунком заборгованості за кредитним договором, який позивачем додано до матеріалів позовної заяви вони категорично не погоджуються, оскільки даний розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору, до кредитного договору укладалися додаткові угоди, якими змінювалися суми боргу, розмір відсотків та порядок нарахувань, а таких угод позивачем суду не представлено. Крім цього, її довіритель на декілька років виїхав за кордон, у його розпорядженні такі додаткові угоди відсутні, тому визначити розмір боргу на даний час вона не може. Однак вказала, що позичальник готовий сплатити банку половину від суми заборгованості, у звязку з чим звертався до Банку із відповідною заявою, однак банк жодної відповіді не надав. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Судом встановлено, що згідно укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитного договору №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 (а.с.10-12) відповідачу надано кредит на строк з 10.01.2007 по 09.01.2017 включно в розмірі 17500,00 доларів США на реконструкцію житлового будинку, а також 2125 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в період з "15" по "20" число кожного місяця (п. 7.1 договору). Крім цього, відповідно до п.п.4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до положень ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивач вважає, що взяті на себе зобовязання за умовами кредитного договору відповідачем виконувалися не належним чином у звязку із чим допущено заборгованість, яку він просить стягнути у розмірі вказаному у доданому до позовної заяви розрахунку (а.с.4-8). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір належними та допустимими доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дійсно, як вбачається із представленого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.4-8), станом на 02.02.2016 банком нараховано заборгованість відповідачу за кредитом у сумі 15067,14 дол. США, що за курсом 25,44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.02.2015 року складало 383308,04 грн., яка складається з наступного: 8250,97 дол. США - заборгованість за кредитом; 3774,74 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 820,25 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2221,18 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Однак, як вбачається із висновку судово-економічної експертизи від 11.07.2017 №23 (а.с.49-58), призначеної на підставі ухвали суду за клопотанням сторони відповідача, судовим експертом встановлено, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника [PERSON] на суму 15067,14 доларів США станом на 02.02.2016 не відповідає умовам кредитного договору №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 та первинним бухгалтерським документам щодо видачі та погашення кредиту, процентів, комісії та пені за цим кредитним договором. Зокрема із дослідної частини експертизи вбачається, що експертом встановлено достовірний факт передачі позичальнику коштів в сумі 10000 доларів США. 26.07.2007 залишок поточної заборгованості збільшено з 8904,23 доларів США до 16404,23 доларів США, тобто на 7500 доларів США, проте підтверджуючі документи про видачу позичальнику цих коштів відсутні. Крім цього вказав, що впродовж обслуговування кредиту банком декілька разів змінювалася процентна ставка, проте відсутні документи, які б підтверджували правомірність зміни відсоткової ставки, зокрема листи, додаткові угоди. Також щорічно банком збільшувалося тіло кредиту шляхом включення до нього сум страхових платежів, однак жодних документів про видачу таких грошових коштів із каси банку позичальнику або укладення страхових договорів не представлено. За таких обставин суд приходить до переконання, що поданий позивачем розрахунок не може обєктивно відображати розміру заборгованості відповідача по тілу кредиту, відсотках та інших платежах передбачених умовами договору, а тому не може бути визнаний судом належним доказом у справі. З метою повного, всебічного та обєктивного зясування обставин у справі судом скерувався позивачу лист від 13.11.2017, яким розяснювався обовязок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається, зокрема про те, що саме на позивачеві лежить обовязок доведення розміру заборгованості відповідача за умовами кредитного договору. Також судом надсилалася копія висновку судово-економічної експертизи з пропозицією дати обґрунтування з приводу вказаного доказу, який перебуває у суперечності із представленим розрахунком заборгованості. Однак, позивач пропозицію суду залишив без уваги, подав до суду заяву якою підтримав первісні позовні вимоги, а сам розгляд справи просив проводити без участі його представника. Крім цього, в судовому засіданні представник відповідача вказаний у розрахунку розмір заборгованості не визнала, пояснила, що їй відомо, що між банком та її довірителем після укладення первісного договору укладалися якісь додаткові угоди, відповідно до яких розмір заборгованості, відсотків змінювався, однак в неї такі відсутні, а банк їх не представляє. Підставність таких посилань на переконання суду підтверджується і висновками судового експерта у вказаному висновку, яким визнано необґрунтованість представленого розрахунку заборгованості внаслідок непідтвердженого додатковими угодами, іншими документами збільшення щомісячного платежу з 20.11.2008 та з 14.07.2010. З врахуванням наведеного, не зважаючи на той факт, що стороною відповідача визнається сам факт існування заборгованості перед банком внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за умовами кредитного договору №IFVWGA00000025 від 10.01.2007, однак позивачем, в порушення вимог ст.60 ЦПК України розмір такої не доведено належними та допустимими доказами, а суд на даний час позбавлений можливості самостійно встановити реальний розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками та іншими платежами за умовами кредитного договору, та відповідно захистити порушене майнове право позивача внаслідок не доведення позивачем належними та допустимими доказами розміру такого боргу, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Враховуючи що у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати у відповідності до положень ст.88 ЦПК України не стягуються.

Outcome: dismissed