Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про виселення мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного договору №CVMWGK00000006 від 05.08.2005 року [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 118995 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 04.08.2025 року. Зазначає, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 09.08.2005 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки №CVMWGK00000006, згідно якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок розташований в [ADDRESS]. Вказує, що Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, а відповідач в свою чергу порушив їх, в зв'язку з чим Банк вимушений був звернутися до суду, який 30.11.2009 року виніс рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, житловий будинок розташований в [ADDRESS]. Однак, зазначає, що у вказаному будинку зареєстрована [PERSON], яка добровільно виселитися не бажає та на повідомлення не реагує, а тому просив позов задовольнити. Представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність, що вбачається з поданої ним письмової заяви. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про час і місце слухання справи, про що свідчить розписка про отримання рекомендованого повідомлення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про час і місце слухання справи надісланим за останньою відомою адресою його проживання рекомендованим листом. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.11.2009 року задоволено позов ЗАТ КБ «Приватбанк». В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVMWGK00000006 від 05.08.2005 року звернено стягнення на будинок та земельну ділянку, які розташовані в [ADDRESS], шляхом продажу вказаних предметів іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк». Крім того суд вирішив виселити [PERSON], який зареєстрований і проживає в зазначеному будинку. Зазначене рішення ніким не оскаржувалося та набрало законної сили 10.12.2009 року. З огляду на вищенаведене суд вважає за доцільне не досліджувати кредитний договір №CVMWGK00000006 та договір іпотеки, оскільки дані факти вже встановленні рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.11.2009 року. Частина 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Згідно ч.1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового регулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У пункті 43 постанови ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону № 898-IV виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Відповідно до п. 44 постанови пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, будь-які дії, вчиненні без згоди іпотекодержателля після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловоу будинку, народження дитини після укладеного договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно відповіді Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №453 від 24.12.2015 року, сільська рада надала інформацію, про те, що за адресою [ADDRESS], зареєстрована [PERSON], [INFO]. Як вбачається з наявного в матеріалах справи повідомлення №739 від 17.12.2015 року, «Приватбанк» надіслав на адресу [PERSON] вимогу про добровільне звільнення приміщення за адресою [ADDRESS]. Таким чином, банком виконані обовязки, передбачені чинним законодавством та договором щодо направлення повідомлення, а отже, наявні правові підстави для виселення відповідачів з будинку. Оскільки позивачем були виконані усі вимоги, передбачені ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст.109 ЖК України для примусового виселення мешканців, а саме, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки банком на адресу відповідача було направлено повідомлення про добровільне виселення з житла, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою про добровільне звільнення відповідачем будинку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог банку про виселення відповідачів з житлового будинку. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 35, 38-40 ЗУ "Про іпотеку ", ст.ст.526, 530, 536, 575, 589-591, 610, 1050, 1054 ЦК України,ч. 4 ст. 9, ч. 3 ст. 109 ЖК України, ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року,

Outcome: approved