Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в обґрунтування якої зазначила, що 26 липня 2013 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого у них народився син - [PERSON], [INFO], однак після народження дитини відповідач у вихованні та утриманні сина не приймав та прожив сумісно з нею та сином до кінця листопада 2013 року, після чого повернувся до себе у Латвію та більш ніякої участі у вихованні сина не приймав. На теперішній час вона з сином проживає за місцем своєї реєстрації, де її син має усі умови для нормального життя і розвитку, за місцем проживання характеризується позитивно, а також вона здатна забезпечити сина усім необхідним, оскільки постійно стежить за станом здоров'я сина, його розвитком, Тому позивачка просить суд визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO] з його матір'ю [PERSON]. У судове засідання позивачка - [PERSON] та її представник - [PERSON] не з'явилися та до початку розгляду справи на адресу суду від них надійшли заяви, в яких вони підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх у повному обсязі та провести розгляд справи за їх відсутністю /а. с. 42, 43/. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився та до початку розгляду справи від нього на адресу суду надійшла заява, в якій він погодився із заявленими вимогами [PERSON], проти їх задоволення не заперечував та просив провести розгляд справи за його відсутністю /а. с. 39/. Представник третьої особи до суду не з'явився, про день розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 26 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, відповідно до фотокопії свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] від 26 липня 2013 року, зареєстрованого та виданого Артемівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 427 /а. с. 8/, від якого сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], згідно з фотокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 листопада 2013 року, зареєстрованого та виданого Артемівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 1200 /а. с. 6/. Судом встановлено, що відповідач є громадянином Латвійської Республіки. Після народження дитини відповідач у вихованні та утриманні сина участь не приймав та мешкав сумісно з позивачкою та сином до кінця листопада 2013 року, після чого повернувся до себе у Латвію та більш ніякої участі у вихованні сина не приймав. В наступний час позивачка разом з дитиною проживає за місцем своєї реєстрації, де її син має усі умови для нормального життя і розвитку, за місцем проживання характеризується позитивно, а також здатна забезпечити сина усім необхідним, оскільки постійно стежить за станом здоров'я сина, його розвитком. /а. с. 12, 13, 14/. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні,а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 12.06.1998р. № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 "Декларації прав дитини", яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стан його здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Таким чином, виходячи з наведеного, з'ясувавши юридичну природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті та на підставі даних доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що [PERSON] виявляє велику увагу до дитини - малолітнього [PERSON] і турботу про нього, його вік в судовому засіданні знайшли підтвердження, та разом з цим вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з його матір'ю [PERSON]. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved