Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що їм на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 28.10.2014 року зареєстрований відповідач, але жодного дня останній в кваритрі не проживав, та свої особисті речі до квартири не завозив. Добровільно відповідач знятися з реєстрації не бажає, а тому позивачі змушені звернутися до суду. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги повністю підтримали та просили постановити рішення про задоволення позову, проти заочного розгляду не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник третьої особи [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, в рівних долях належить квартира [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про шлюб серії 1-ФП № 045395, виданого 27.09.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області [PERSON] і [PERSON] 27.09.2008 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу "Хміль". Згідно Свідоцтва про смерть серії І-ФП № 226482 , виданого 28.07.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області [PERSON] помер 27.07.2015 року. У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач - [PERSON], [INFO], що підтверджується Домовою книгою (а.с. 7-8). Згідно акту про не проживання в квартирівід 05.12.2016 року, виданого КП "Затишок" [PERSON] в квартирі № 57, житлового будинку № 19-а , по вул. Корабельна в м.Первомайську Миколаївської області на протязі двох років не проживає. Згідно зіст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи із змісту закону в поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9 ЖК України,ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, має передбаченіст. 64 ЖК України права та несе обов'язки щодо користування цим приміщенням. Положеннямист. 33 Конституції Українита вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року громадянам гарантована свобода пересування і вільний вибір місця проживання, тому сама по собі наявність чи відсутність прописки (реєстрації) не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, так і для відмови в цьому. В цьому ж Законі визначено поняття місця проживання особи, яким є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік. Відповідно дост. 317 ЦК України власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно дост. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила правокористування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що позов є законним, обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивачі проти такого вирішення справи не заперечували.

Outcome: approved