Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітніх дітей - їх вихованням та доглядом не займаються, не піклуються про них, не забезпечують матеріально, ведуть аморальний спосіб життя. На даний час малолітні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах. 25.05.2017 року малолітні [PERSON] та [PERSON] були влаштовані до центру соціально-психологічної реабілітації. Малолітній [PERSON] знаходиться в дитячому відділенні КУ "Кодимська ЦРЛ". Батько жодного разу дітей не відвідав, а мати, яка неодноразово попереджалась про можливість відібрання дітей, належних висновків не зробила. Орган опіки та піклування Кодимської РДА Одеської області прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітніх дітей. Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. В судове засідання 11.06.2018 року представник позивача не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнала, зазначивши, що вона не в змозі забезпечити належні умови для проживання та виховання дітей. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. В заяві зазначила, що на даний час працює в м.Одеса, де винаймає житло. Забезпечити дітей належними умовами для життя та виховання не має можливості, тому позовні вимоги визнає в повному обсязі. [PERSON] до суду не з'явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить д наступних висновків. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно характеристики Олексіївської сільської ради Кодимського району Одеської області № 02-16/323 від 02.10.2017 року [PERSON] характеризується негативно. За змістом актів обстеження житлово-побутових умов від 13.05.2015 року, 16.12.2016 року, 26.01.2017 року, 07.06.2017 року, 29.06.2017 року, 11.07.2017 року житлово-побутові умови проживання малолітніх дітей незадовільні, будинок потребує ремонту, відсутні продукти харчування, недостатня кількість меблів, в будинку брудно. Рішенням виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Кодимського району Одеської області від 10.05.2017 року малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] тимчасово вилучено з сім'ї та влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Кодимської РДА, Відповідно до наказу служби у справах дітей Кодимської РДА №41-2017 від 23.05.2017 року малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] взято на облік як таких, що перебувають у складних життєвих обставинах. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 16.11.2017 року у справі №503/1964/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітніх дітей залишено проживати з матір'ю. Однак [PERSON] не забезпечує належних умов для проживання, виховання та розвиту своїх неповнолітніх дітей. На засідання комісії з питань захисту прав дитини 12.09.2017 року [PERSON] не з'явилася, тим самим підтвердила своє зневажливе ставлення до долі своїх дітей. Батько дітей [PERSON] ніякого інтересу до життя дітей не проявляє, під час тимчасового вилучення дітей, жодного разу їх не відвідав. Зі змісту заяви, власноруч написаної [PERSON] на ім'я начальника служби у справах дітей Кодимської РДА вбачається, що він не має ні можливості, ні бажання займатися вихованням та доглядом за дітьми. 23.02.2018 року Кодимською РДА, як органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] За змістом п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Стаття 18 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року N 789-XII, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини (далі - Конвенція). Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні у справі «Хант проти України», зокрема у пунктах 53, 54, Європейський суд з прав людини зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не у виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія A, N 229-A, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, зміст рішень спеціальних органів, поведінку відповідачів при здійсненні виховання дітей, суд уважає, що у цій справі доведено винну поведінку [PERSON] та [PERSON], що стосується невиконання батьківських обов'язків, а саме незабезпечення необхідного харчування для дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, незабезпечення умов проживання для дітей, відсутність спілкування з дітьми, які знаходяться під вихованням держави в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, зважаючи на винну поведінку відповідачів, характер такої поведінки, те, що відповідачі не допускали щодо своїх неповнолітніх дітей якихось насильницьких проявів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення відповідачів батьківських прав, попередивши їх про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. Окрім цього, суд вважає, що така міра виховного характеру як відібрання малолітніх дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав буде сприяти більш ретельному і відповідальному батьківському ставленню відповідачів до виховання та утримання малолітніх дітей, яке на сьогодні у них відсутнє. Отже, суд дійшов до переконання про часткове задоволення цього позову.

Outcome: partial