Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути перешкоди в користуванні її майном, визнавши відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником житлової квартири, яка розташована у будинку [ADDRESS]. Вказану нерухомість вона купила 21 травня 2010 року у своєї матері [PERSON] та її чоловіка (відповідача у справі) [PERSON], так як вони були співвласниками. На момент купівлі-продажу і до цього часу в квартирі зареєстрований відповідач, проте за місцем реєстрації він не проживає з липня 2015 року, його речі відсутні. Наразі вона має намір на власний розсуд розпорядитися належним їй на праві власності нерухомим майном, однак реєстрація відповідача, є для цього перешкодою. Вказала, що її мати розлучається з відповідачем в судовому порядку. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений у встановленому порядку в розумінні положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує позивач. Ненадання відповідачами доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі - продажу, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційним посвідченням, позивачу на праві приватної власності належить житлова квартира [ADDRESS], яку вона купила 21 травня 2010 року у [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-12). Відповідно до витягу з домової книги та довідки Знам'янського РС УДМС в Кіровоградській області, у вказаній квартирі поміж інших з 20 серпня 2003 року зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.14-15,21). Акт обстеження житлових умов від 11 вересня 2016 року та довідка КП «Знам'янський комбінат комунальних послуг» від 11 жовтня 2016 року свідчать про те, що [PERSON], який доводиться чоловіком матері позивача, за адресою: [ADDRESS] не проживає з липня 2015 року (а.с. 13, 29) Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією з підстав припинення права власності, передбачених ч.1 ст.346 ЦК України, є відчуження власником свого майна. Таким чином, уклавши договір купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] як колишній співвласник втратив право користування нею. Позивач, як теперішній власник квартири, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю, у тому числі, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловою площею. Доказів, того що відповідач, являється членом сім'ї позивача у розумінні ст.3 Сімейного кодексу України, чинабув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, тощо) у судовому засіданні не знайдено. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право на користування квартирою [ADDRESS], внаслідок її відчуження позивачу, наявність реєстрації колишнього власника чинить теперішньому власнику житлового приміщення перешкоди у користуванні своєю власністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved