Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач по первісному позову [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому зазначив, що 02.10.2015 року на звернення останньої, яка була знайомою його батька, позичив 10000 доларів США, за умови повернення зазначеної суми протягом двох років (до 02.10.2017 року). Саме на цих умовах було укладено письмовий договір позики (розписка) від 02.10.2015 року, яку власноруч написала відповідач. Однак, свої зобов`язання вказані в борговій розписці відповідач у зазначеній у ній строк не виконала. На неодноразові звернення з вимогою повернути кошти [PERSON] кошти не повертає, мотивуючи відмову тим, що вона не знає про які кошти йде мова, оскільки вона їх не брала і розписки не писала. Вказане змусило його звернутися до суду. Зміна прізвища відповідача проведена у зв`язку з укладанням шлюбу, який був зареєстрований Коростенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Житомирській області, актовий запис №487. Посилаючись на практику Верховного Суду у справах 373/2054/16-ц та № 14-134цс18 вважає за можливе стягнути з відповідача валютний борг у гривневому еквіваленті. Також вважає, що відповідно до ст.1050 ЦК України, ст.625 ч.2 ЦК України, відповідач повинна сплатити три проценти річних від простроченої суми, з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долару США на день платежу. Для визначення суми трьох процентів річних за курсом НБУ станом на 29.09.2020 року загальна сума відсотків за прострочення зобов`язання складає 25475, 58 гривень. З підстав, передбачених ст.1046, 1047, 1049 ЦК України просить рішенням суду стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] несплачену суму боргу та відсотків за прострочення зобов`язання в сумі 308537 гривень; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50000 гривень понесених витрат на юридичне супроводження справи в судовому процесі. Одночасно просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 3085, 37 гривень. 09.11.2020 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання розписки недійсною в обгрунтування позовних вимог зазначила, що жодних відносин, в тому числі фінансових з останнім не мала. Розписка, на яку посилається [PERSON] , не містить чітких ідентифікуючих даних кредитора та боржника, боргові зобов`язання зазначено в сумі 10000 у.е. у зв`язку з чим виникає питання, в яких умовних одиницях були передані кошти та чи взагалі передавались. Відповідно до енциклопедії «Вікіпедія» умовна одиниця - це евфенізм, який застосовується в країнах бувшого СССР для позначення грошової суми в іноземній валюті або її еквівалентній сумі за офіційним чи обмінним курсом. Аналізуючи первісний позов позивача, останній не містить належних та допустимих доказів отримання [PERSON] грошових коштів, а саме доларів США. Під грошовими коштами, відповідно до ст.1046 ЦК України, розуміються поняття: валюта України або іноземна валюта. Валюта України це грошові знаки у вигляді банкнот, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнот, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави. Іноземна валюта класифікується за такими показниками: за державою емітентом, за можливістю обміну на іншу валюту, за терміном дії, за ступенем використання. В борговій розписці вказано невідому умовну одиницю, як наслідок відсутня одна з істотних умов договору позики, а саме назва грошових коштів, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись з позовом про визнання розписки недійсною. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Законодавець визначив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ч.2 ст.1047 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми ( договори). Зміст правочину не може суперечити актам цивільного стану, а також моральним засадам суспільства і недодержання в момент вчинення правочину стороною вказаних вимог є підставою недійсності правочину (ст.203 ЦК України). З підстав, передбачених п.5 ст.203, 215, 216 ЦК України просить визнати розписку від 02.10.2015 року [PERSON] недійсною. Одночасно просить стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач по первісному позову [PERSON] позовні вимоги по первісному позову підтримав, по зустрічному не визнав і зазначив, що [PERSON] була коханкою його батька. На прохання батька, в жовтні 2015 року, він позичив [PERSON] грошові кошти. При передачі коштів був присутній батько, який вже помер. Спочатку [PERSON] погоджувалась віддати гроші, а потім взагалі заперечила факт їх отримання. Гроші передавались в доларах, тому в розписці було зазначено у.е.. Доводи [PERSON] та її представника щодо того, що позичальник не розуміє, що таке "у.е." породжує питання про те, що тоді остання зобов`язувалась повернути. Представник відповідача по первісному позову (позивача по зустрічному позову ) Дубенчук М.І. позовні вимоги [PERSON] не визнав, та пояснив, що відповідно до договору було зазначено про 10000 у.е. , що це саме означає не відомо. Також є неузгодженим, у даному випадку, вимагання повернення коштів у національній валюті в яку переведено невідому валюту, що є незаконним. Вимоги по зустрічному позову підтримав та зазначив, що розписка є недійсною, оскільки в ній відсутні істотні умови, а саме предмет (валюта), що суперечить положенням ст.203 ЦК України. Зазначив, що дійсно розписка була написана власноручно [PERSON] в той час, як остання мала стосунки з батьком позивача. Однак кошти по даній розписці [PERSON] не отримувала. В наданих суду письмових поясненнях [PERSON] підтвердила написання на прохання батька позивача [PERSON] розписки від 2.10.2015 року. Разом з тим навіщо була необхідна дана розписка їй не відомо. Писала розписку, оскільки вона не містила ніяких грошових зобов`язань, тому була зазначена фраза "умовні одиниці". Жодних фінансових відносин з [PERSON] вона не мала та коштів не отримувала. Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 2.10.2015 року надала позивачу розписку про отримання в борг 10000у.е. на 2 роки, які зобов`язалась повернути в строк. У вказаний в розписці строк Правосуд ( [PERSON] ) отриману позику не повернула. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зі змісту розписки слідує, що [PERSON] отримала у борг у [PERSON] кошти у розмірі 10000 умовних одиниць, які зобов`язалась повернути до 02.10.2017 року. Дана розписка написана власноручно [PERSON] , що останньою та її представником не заперечувалось. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. За положеннями частин першої, другої та третьої ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредитору борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернутим його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В матеріалах справи відсутні докази для визнання правочину або його окремих частини недійсними. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доводи сторони відповідача по первісному позову (позивача по зустрічному) стосовно того, що [PERSON] не має перед позивачем по первісному позову грошових зобов`язань, оскільки в розписці зазначено незрозумілі умовні одиниці, суд вважає безпідставними, оскільки факт укладання договору позики має реальний характер, предметом якого є грошові кошти. Не зазначення у розписці якої саме іноземної держави валюта малась на увазі при укладанні договору (США, Австралії, Канади, тощо), на що в судовому засіданні зробив акцент представник Правосуд ( [PERSON] ) - Дубенчук М.І., не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу за первісним позовом та відповідно для задоволення зустрічного позову про визнання договору недійсним, оскільки загальновідомою є та обставина, що громадяни України у зобов`язальних правовідносинах між собою використовують саме долари США, а не іншої держави. Отже, визначення у борговій розписці валюти в умовних одиницях, під якими сторони розуміли долари США, за усіма встановленими при розгляді справи обставинами, є очевидним для будь-якої розсудливої та добросовісної особи. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання може бути національна валюта України - гривня. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Оскільки ч.2 ст. 625 ЦК України передбачає виконання зобов`язання у розмірі 3 % річних, що визначається від простроченої суми за весь час прострочення, тому при його обрахунку за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. З врахуванням наведеного, відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК України позов [PERSON] в частині стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню в межах заявлених вимог, тобто станом на 29.09.2020 року. Вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] 50000 гривень понесених витрат на юридичне супроводження справи в судовому процесі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, вказану суму витрат [PERSON] погодив з адвокатом Хоменко Сергієм Олександровичем, про що зазначено у протоколі погодження гонорару від 14.09.2020року, який є додатком до Договору про надання правової допомоги від 15.09.2020 року. Зі змісту вказаних документів слідує, що сторони дійшли домовленості, що гонорар за роботу адвоката орієнтовно складатиметься з фіксованої суми 50000гривень, яка складається із спілкування з клієнтом щодо суті справи, ознайомлення з матеріалами справи та провадження, допит свідків, збір письмових доказів, здійснення адвокатських запитів та аналіз отриманої інформації, формування правової позиції, підготовка письмових клопотань, підготовка процесуальних документів, участь в судових засіданнях. Разом з тим, детального опису наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а також доказів про сплату зазначеної суми, не надано, що з урахуванням положень ст.137 ЦПК України, не дає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням підстав для задоволення вимог по первісному позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення боргу відсутні підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною. Зроблені у даній справі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного суду у справах №766/6541/20, 279/385/15, 635/8483/18, 2-1/09, 464/3790/16, 315/290/15, №6-79 цс14.

Outcome: partial