Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ «ПриватБанк» ) та Державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича (далі приватний нотаріус Плетньов В.О.) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. В обгрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 25 січня 2007 року між ними та АТ «ПриватБанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №RORWGA00001262 (далі Кредитний договір) на підставі якого, банк надав їм кредит в розмірі 21 000,00 доларів США для їх особистих потреб. В забезпечення виконання Кредитного договору, 25 січня 2007 року між позивачами та банком було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу Тарасюком Г.Б. за реєстровим № 174 (далі Договір іпотеки квартири), згідно якого квартира за адресою [ADDRESS] була передана банку в іпотеку. Позивачі набули право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 10.02.2000 року, виданого виконкомом Рокитнівської селищної ради. Таким чином, між позивачами та банком склались правовідносини, в яких позивачі є споживачами фінансових послуг, наданих Банком. На виконання своїх кредитних зобов`язань, позивач, [PERSON] відповідно до кредитного договору, протягом певного періоду часу виплачував банку у відповідності до графіку погашення кредиту тіло кредиту та суму процентів за користування кредитом. Проте, внаслідок всесвітньої економічної кризи та стрімкого зростання курсу долара по відношенню до гривні, позивачі втратили можливість сплачувати вартість кредиту за збільшеним валютним курсом, про що неодноразово повідомляли Банк. 15 вересня 2016 року АТ «Приватбанк» без будь-яких попереджень та погоджень, в порушення законодавства України, переоформив на себе право власності на вищевказану Квартиру, чим порушив майнові права позивачів, позбавивши їх права власності на неї. Позивачам стало відомо, що АТ «Приватбанк» є новим власником квартири, що підтвердилось отриманою ними інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Після цього позивачам вдалося з`ясувати, що згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири, що була предметом іпотеки, у даний час є АТ «Приватбанк» на підставі Рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19.09.2016 р. індексний номер - 31458245 про реєстрацію права власності за АТ «Приватбанк», внесеного приватним нотаріусом Плетньовим В.О., номер запису про право власності 16463000, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1030702956250. Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для винесення нотаріусом, як реєстратором, рішення про реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Приватбанк», є Договір іпотеки від 25.01.2007 р., реєстровий № 174. Вважають, що перехід права власності на квартиру, реєстрація якого відбулась на підставі рішення нотаріуса від 15.09.2016 р. є незаконним, а рішення та запис про право власності повинні бути скасовані судом. Просили суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31458245 від 19.09.2016 p., винесеного приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим Володимиром Олександровичем, номер запису про право власності 16463000, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1030702956250, поновивши запис про право власності на квартиру за адресою: адресою [ADDRESS] . та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору за подання позову. 07 грудня 2018 року відповідачем, державним нотаріусом Плетньовим В.О., подано відзив на позовну заяву де зазначає, що позивачі в позовній заяві посилаються на норми нормативно-правового акту, що втратив свою чинність 01 січня 2016 року, а саме на норми Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року. Позивачі намагаються безпідставно трактувати норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме те , що ч. 5 ст. 3 «державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію» на свою користь, оскільки права, що реєструються в результаті вчинення договору іпотеки це обтяження на нерухоме майно та іпотека, а реєстрація права власності на майно, що є предметом іпотеки, здійснюється на підставі ст. 37 Закону України "Про іпотеку", в абз. 1. якої чітко вказано, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання». Посилання позивачів на те, що відповідачем також було порушено вимоги п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, а саме те, що він не пересвідчився про отримання ним вимоги про усунення порушень, позивач намагається довести виключно тим, що він ніби її не отримував. Відповідно до п. 16.8 та 16.7.2. договору іпотеки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюк Г.Б. 25 січня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 174, сторони дійшли згоди, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання Кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання. Дана згода давалась під час посвідчення договору, її зміст викладений в тексті і є частиною договору іпотеки та не може бути відкликана або скасована в односторонньому порядку. Також, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-УІІ не визначено форми згоди власника. На його думку, ця згода виражається в тому, що після отримання позивачами повідомлення про порушення основного зобов`язання та /або умов іпотечного договору у відповідності до ст. 35 Закону України, Позивачі не задовольнили вимоги іпотекодержателя, не виразили письмове заперечення з цього приводу, тобто не вчинили жодних дій, які б свідчили про їх незгоду з приводу набуття права власності іпотекодержателем на нерухоме майно. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» відзиву на позовну заяву не подано, водночас 30.01.2020 представником банку [PERSON] подано письмові пояснення. Згідно пояснень [PERSON] зазначає, що позивачі мотивують свої позовні вимоги тим, що нотаріус, який здійснив державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно порушив порядок вчинення реєстраційних дій шляхом недодержання вимог закону щодо розмежування суб`єктів реєстраційних дій. В даному випадку позивачі вважають, що реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, тобто виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №RORWGA00001262 від 27 січня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , мав право здійснювати лише нотаріус, який посвідчував в нотаріальному порядку вищевказаний договір іпотеки. Однак, позивачі неправильно тлумачать положення законодавства щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки нотаріус, який посвідчував договір іпотеки, здійснював державну реєстрацію прав іпотекодержателя (Банку) на предмет іпотеки. Натомість, приватний нотаріус Плетньов В.О. здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки, що відповідає положенням ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, положення п. 9 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІУ, на які посилаються позивачі, передбачають право, а не обов`язок щодо відмови у державній реєстрації прав. Якщо слідувати позиції відповідачів, то факт смерті нотаріуса, який посвідчував би договір іпотеки нерухомого майна, або припинення ним нотаріальної діяльності з інших підстав, взагалі унеможливив би державну реєстрацію права власності на таке майно на підставі іпотечного застереження іншим нотаріусом. Факт отримання позивачами вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за названим кредитним договором та надання Банком доказів нотаріусу щодо завершення 30 - денного строку з моменту отримання цієї вимоги позивачами, підтверджується матеріалами реєстраційної справи, яка згідно відзиву на позов приватного нотаріуса Плетньова В.О. направлена до Центру надання адміністративних послуг Рокитнівської районної державної адміністрації. Зазначає, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як цим нормативно-правовим актом введено мораторій на відчуження нерухомого житлового майна без згоди власника (примусові стягнення). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем (Банком) не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Отже, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають до задоволення. 03 березня 2020 року представником відповідача [PERSON] подано додаткові пояснення, згідно яких останній зазначає, що факт отримання позивачами вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за кредитним договором № RORWGA00001262 від 27 січня 2007 року, повідомлень та надання Банком доказів нотаріусу щодо завершення 30-денного строку з моменту отримання цієї вимоги позивачами, підтверджується матеріалами реєстраційної справи, яка направлена до Центру надання адміністративних послуг Рокитнівської районної державної адміністрації. Наведене вбачається з супровідного листа приватного нотаріуса Плетньова В.О. від 20 вересня 2016 року № 119/01-30, опису вкладення в цінний лист, фіскального чека та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке направлялось на адресу Центру надання адміністративних послуг Рокитнівської районної державної адміністрації. Крім того, в матеріалах реєстраційної справи містяться вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за названим кредитним договором, повідомлення, а також рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень та конверти з довідками АТ «Укрпошта» про повернення відправнику (Банку) чотирьох поштових відправлень на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за закінченням терміну зберігання. Вважає, що позивачі у даній справі свідомо не отримували вищевказані поштові відправлення з метою уникнення будь-яких негативних наслідків для себе, в тому числі втрати права власності не нерухоме майно, яке є предметом розгляду у даній справі. Наведене вбачається з того, що вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за названим кредитним договором та повідомлення направлялись за однією і тією ж адресою ( [ADDRESS] ) кожному з позивачів окремими поштовими відправленнями. Разом з тим, з рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень на ім`я [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останні отримали їх нарочним ( [PERSON] - отримав поштове відправлення 28 грудня 2015 року: [PERSON] - 30 грудня 2015 року). Так як всі поштові відправлення направлялись за однією адресою, два з них отримані, то з врахуванням вищевикладеного можна прийти до висновку, що всі позивачі по справі були обізнані та належним чином повідомленні про вимоги Банку щодо усунення порушень виконання зобов`язань за кредитним договором № RORWGA00001262 від 27 січня 2007 року та наміри Банку відчужити вказане нерухоме іпотечне майно. Як зазначалось вище, останнім згадане поштове відправлення отримав [PERSON] (30 грудня 2015 року). Водночас, реєстрація права власності на ім`я Банку відбулась у вересні 2016 року. Отже, в будь-якому випадку Банком додержаний 30-денний строку з моменту отримання вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за кредитним договором позивачами при зверненні до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме іпотечне майно. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Цісар І.В. позов підтримала з підстав зазначених в позовній заяві та доповнила, що нотаріус не мав права зареєструвати право власності під час дії мораторію та без згоди боржника. Оскільки боржник [PERSON] згоди такої не давав, на час вчинення вказаної реєстрації діяв мораторій, у нотаріуса були безумовні підстави відмовити у такій реєстрації. Посилаючись на правову позиція Великої палати Верховного суду , викладену у справі за позовом до АТ КБ «Приватбанк» з подібних правовідносин, просить позов задовольнити та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав викладених у письмових пояснення та додаткових письмових поясненнях та доповнив, що посилання представника позивачів на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставне, оскільки договір іпотеки мав відповідне застереження, яким сторони узгодили вирішення спору в позасудовому порядку. Таким чином, посилання представника позивачів на судову практику Великої Палати Верховного суду також не заслуговує на увагу суду. Просив в позові відмовити як безпідставному. Відповідач приватний нотаріус Плетньов В.О. в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Судом встановлено, що 25 січня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір № RORWGA00001262, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 21000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості строком по 24 січня 2012 року (а.с.9-12). В забезпечення виконання кредитного договору, 25 січня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири, яка є предметом іпотеки та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іпотекодержателями за даним договором виступив Приватбанк, а іпотекодавцями виступили позивачі по справі, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Договір посвідчено приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу Тарасюком Г.Б. за реєстровим №174, згідно якого квартира за адресою: [ADDRESS] була передана банку в іпотеку (а.с.13-14). Позивачі набули права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 10.02.2000, виданого виконкомом Рокитнівської селищної ради , що встановлено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.15-23). Як встановлено, позичальник за даним договором зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим, банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 21.07.2016 року складала 107852,52 доларів США. Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08.09.2016 відмовлено у задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності (а.с.233-234). Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22.11.2016 скасовано рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області та позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено часково. Проте, постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року рішення апеляційного суду скасовано, залишено в силі рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області (а.с.235-242). Згідно пункту 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором банку може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі, на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч.отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивачі не виконували належним чином свої зобов`язання за договором кредиту, у зв`язку з чим банк листами від 10 грудня 2015 року повідомив їх про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна, 3-кімнатної квартири, загальною площею 64,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки та відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» №898-ІУ надано тридцятиденний строк для письмового повідомлення про свій намір купити предмет іпотеки (а.с.163,165,168,171,174,176 на звороні). Згідно поштових повідомлень про вручення поштового відправлення, повідомлення вручені [PERSON] (а.с.175) та [PERSON] (а.с.177 на звороті), іншим не вручені. Відповідно до документів про реєстрацію права власності за номером запису про право власності 16463000, наданого Центром надання адміністративних послуг Рокитнівської РДА 12.05.2020 встановлено, що 15.09.2016 приватним нотаріусом Плетньовим В.О. зареєстровано заяву про державну реєстрацію права власності за реєстраційним номером заяви 18593108 (а.с.218). 19 вересня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Плетньовим В.О. нас підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» №898-ІV, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого вирішив провести державну реєстрацію права власності, приватної форми власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] за суб`єктом: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а.с.222). При цьому, здійснюючи реєстраційні дії, приватний нотаріус Плетньов В.О. порушив порядок їх вчинення шляхом недодержання вимог закону щодо розмежування, суб`єктів реєстраційних дій. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для виникнення права власності за AT «Приватбанк» є Договір іпотеки від 25.01.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу Тарасюком Г. Б. за реєстровим № 174. Як вбачається з матеріалів справи, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за AT «Приватбанк» здійснено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О., що суперечить вимозі абзацу 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25.12.2015р.. затвердженого Постановою KM України редакції, що була чинною на час здійснення реєстраційних дій. Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV. Частиною 1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Частиною 1 ст. 10 вказаного Закону передбачено, що державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Норми Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), містять положення, аналогічні наведеним. Так, відповідно до п. 2 вищенаведеного Порядку нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 9 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.46-1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, до була чинною на час спірних правовідносин) нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і який має печатку такого реєстратора. При цьому, перелік нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, визначений в ст. 34 Закону України «Про нотаріат». Проте, приватний нотаріус Плетньов В.О. не вчиняв нотаріальні дії, передбачені ст.34 Закону України «Про нотаріат», з об`єктом нерухомого майна - квартирою за адресою: [ADDRESS] , а саме: не посвідчував нотаріально Договір іпотеки цієї квартири. Крім того, здійснюючи реєстраційні дії, нотаріус порушив порядок їх вчинення, провівши державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на квартиру за відсутності необхідних правових підстав, а саме, що не пересвідчився про отримання позивачами письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору та/або повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, як це вимагає законодавство. Відповідно умов договору іпотеки квартири, у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом, ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк") зобов`язаний був на адресу позивача відправити рекомендованим листом вимогу-повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.27 договору іпотеки). Відповідно умов договору іпотеки квартири у разі застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя право власності на квартиру до іпотекодержателя переходить з моменту отримання такого повідомлення. З матеріалів справи вбачається, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від АТ «Приватбанк» такого письмового повідомлення (вимоги) не отримали, оскільки такі повідомлення повернулися адресату без вручення (а.с.205,209,217). Згідно поштових повідомлень про вручення поштового відправлення, повідомлення вручені лише [PERSON] (а.с.197) та [PERSON] (а.с.213). У зв`язку з наведеним нотаріус всупереч ч. 1-2 п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснив реєстраційні дії без підтвердження подання іпотекодавцями вимоги та підтвердження її отримання позивачами, та завершення 30-денного строку з моменту ймовірного отримання іпотекодавцем (позивачем) письмової вимоги іпотекодержателя, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві. Рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Приватбанк» порушує норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VІІ. З кредитного договору вбачається, що кредит видався в іноземній валюті у розмірі 21 000,00 доларів США, а предмет іпотеки складає загальну площу: 64,5 кв.м.; житлову: 39.4 кв.м. Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, окрім іпотечної квартири будь-якого іншого нерухомого майна, за позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не зареєстровано, і також квартира є єдиним місцем проживання. Таким чином, на позивача розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення манна громадян України, наданого як забезпечення кредитів, іноземній валюті» № 1304-VII, а тому перехід права - власності на квартиру можливий лише після припинення дії мораторію. Отже, на підставі викладених подій вбачається, що вибуття квартири з володіння позивачів відбулося не з волі позивача (поза його волею), а шляхом порушення діючого законодавства та вчинення кримінального правопорушення. ПAT КБ «Приватбанк» набуло право власності на квартиру з незаконних підстав. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, скільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку з тим, що ПAT КБ «Приватбанк» набув права власності на квартиру з неправомірних підстав він не має визнаватися власником квартири. Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, позивач вважає, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися за правилами Цивільно процесуального кодексу України. Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У цьому випадку умовами іпотечного договору від 25 січня 2007 року, зокрема підпунктом 16.7.1 пункту 16.7 договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право, доки він залишається власником заставної, з метою задоволення своїх вимог, звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані. Відповідно до статті 35 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було направлено вимоги про усунення порушень від 10 грудня 2015 року № 2176-1; №2177-1; №2178-1; №2179-1; №2180-1; №2181-1. Згідно поштових повідомлень про вручення поштового відправлення, такі повідомлення вручені лише [PERSON] (а.с.197) та [PERSON] (а.с.213). 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку»№ 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що дублюється в пункті 22 Договору іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон України «Про іпотеку» № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що квартира площею 64,5 кв. м за адресою: [ADDRESS] , яка використовується позивачами як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання позивачами умов кредитного договору від 25 січня 2007 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк». Вищевикладене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» №800-VI від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від зазначеного правового висновку відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів і рівних частинах.

Outcome: approved