Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми в сумі 16000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 12 липня 1977 року по 10 грудня 2014 року вона працювала у відповідача на різних посадах. Під час праці у відповідача з позивачем стався нещасний випадок. Внаслідок виробничої травми позивачу було встановлено висновком МСЕК первинно 12 вересня 2000 року безстроково 10% втрати профпрацездатності. У звязку з трудовим каліцтвом, яке позивач зазнала під час роботи на підприємстві у відповідача, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку, вона втратила 10% своєї первісної профпрацездатності. Через це в неї погіршилося здоровя, що призвело до порушення її особистих немайнових прав, була порушена нормальна життєдіяльність, оскільки їй періодично приходиться проходити лікування, на що вона змушена витрачати немалі кошти, вона також постійно відчуває моральні страждання, в неї частково втрачені особисте та суспільне життя, частково порушені її відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені її плани на подальше життя, внаслідок чого в неї виникло почуття тривоги перед майбутнім. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці позивач втратила 10% своєї працездатності та вимушена з цим жити. Враховуючи той факт, що втрата здоровя для позивача є незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти їй довготривалі страждання, позивач вважає, що факт спричинення їй моральної шкоди наявний внаслідок чого вона вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. Також зазначає, що здоровя людини є найвищою соціальною цінністю, та те що вона втратила його на виробництві, тобто понесла значні моральні страждання, які носять тривалий характер. Враховуючи обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, характер та тривалість, глибину заподіяної моральної шкоди, ступінь та тривалість моральних страждань, позивач вважає, що сума відшкодування заподіяної шкоди становить 16000 грн. Просить позов задовольнити. До судового засідання позивач не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник позивача [PERSON], який діє на підставах та повноваженнях, перевірених судом, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, з наданих представником позивача суду документів вбачається, що позивач отримала травму внаслідок безпечної поведінки та недотримання правил техніки безпеки. Посилання позивача на сам факт отримання нею виробничої травми в ДП «Артемсіль» не може бути підставою для стягнення моральної шкоди з тієї причини, що вказана травма отримана позивачем з власної вини внаслідок невиконання вимог інструкції з охорони праці. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження її доводів з приводу необхідності проходження нею періодичного лікування, або доказів погіршення стану її здоровя. Крім того, враховуючи те, що позивач отримала травму 18 січня 1981 року є підстави вважати, що на час отримання позивачем трудового каліцтва законодавство, яким вирішувалось питання відшкодування моральної шкоди не було передбачено. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Артемсіль» з 12 липня 1977 року по 10 грудня 2014 року, працювала на робочих професіях, звільнена за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням уз вязку з виходом на пенсію (а.с. 8-11). Під час роботи на підприємстві відповідача з позивачем 18 січня 1981 року стався нещасний випадок, що підтверджується копією акту про нещасний випадок на виробництві від 19 січня 1981 року, що стався на руднику ім. Володарського «Артемсіль» з Барбарик (після одруження [PERSON]) [PERSON], відповідно до якого комісія прийшла до висновків, що причини нещасного випадку організаційні, що виразилися в: слабкій виробничій дисципліні на дільниці; порушення постраждалою інструкції з ТБ для машиніста розфасовувального автомату № 100 пункт 3 розділу «Забороняється» (а.с. 12-13, 35-37). Згідно копії виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 12 вересня 1996 року, за результатами первинного огляду [PERSON] встановлено пять відсотків непрацездатності з 12 вересня 1996 року (а.с. 44). З копії виписки з акту огляду у МСЕК № 079182 від 12 вересня 2000 року [PERSON] встановлено десять відсотків втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 45). З копій направлення [PERSON] на МСЕК та акту огляду у МСЕК № 187 від 12 вересня 1996 року вбачається, що внаслідок виробничої травми, отриманої позивачем в 1981 році, їй було визначено 5% втрати професійної працездатності (а.с. 73-77). Копією акту огляду МСЕК № 73 від 12 вересня 2000 року підтверджується факт встановлення позивачу 10% втрати професійної працездатності безстроково у звязку із виробничою травмою, отриманою позивачем 18 січня 1981 року (а.с. 78-81). Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди… Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15 травня 1996 року охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоровя і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; - підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; - соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо. Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. Суд вважає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 ч. 1 ст. 83 ЦК України 1960 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством. Вказана стаття містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. "Законних" - це не слід розуміти так, що маються на увазі лише права, передбачені законами. Будь-яке суб'єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність, потрібно визнати законним. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Однак у цій статті немає і протилежного положення (про те, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини). З урахуванням частини другої ст. 237-1 КЗпП ("порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством") слід зробити висновок про те, що питання про вину повинне вирішуватися спеціальними актами законодавства, які можуть визнати вину обов'язковим чи необов'язковим елементом юридичного складу-підстави правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Поки що це питання спеціально не вирішено, слід дійти висновку про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду. За змістом ч.ч. 1-3\~ ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 4\~ ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 08 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. № 9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування нещасного випадку на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт моральних страждань позивача при обставинах, які вона зазначила у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем втрати працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Суд вважає, що отримавши травму на виробництві, позивач зазнала фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Лікування позивача вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоровя людини найвища соціальна цінність, невідємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоровя, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоровю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення її здібностей, ступень вини самого позивача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновками МСЕК позивачу первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 5%, а в подільшому було збільшено до 10%, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на її користь з відповідача 5000 грн. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково, а саме, у стягненні моральної шкоди в сумі 5000 грн. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджує на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних в сумі 5000 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 5000х640/16000=200, де 5000 гривень сума задоволених позовних вимог; 640 гривень сума судового збору за подання до суду позовної заяви; 16000 гривень ціна позову, 200 гривень судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial