Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою квартирою за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві посилається на те, що 29 травня 1992 року став власником житлової квартири, згідно договору купівлі-продажу за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з дозволу позивача були прописані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які з дня прописки в зазначеній квартирі не проживають. Відповідачі не сплачують плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири та не приймають участі у спільному побуті, тому позивач вважає, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, необхідне позивачу для зняття їх з реєстрації у відповідальності до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р№ 1382-1V, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір виплати соціальної допомоги. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, оскільки викликалися до суду шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці Ульяновського районного суду на веб-порталі "Судова влада України" в мережі "Інтернет". Відзиву на позовну заяву та будь яких заяв та клопотань від відповідачів на адресу суду не надходило. Розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду з повідомленням сторін у відповідності із ст.ст. 223, 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов піддягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 29.05.1992 року, зареєстрованого в реєстрі за №1260 позивач [PERSON] є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS] ( а.с.5). Згідно довідки Благовіщенської міської ради Кіровоградської області №1730 від 19.03.2020 року, в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані: дружина позивача - [PERSON] , 1956 р.н., син позивача - [PERSON] , 1981 р.н., онук - [PERSON] , 2012 р.н., [PERSON] , 1983 р.н. та [PERSON] , 1957 р.н. ( а.с.9). Оскільки в будинку зареєстровані відповідачі позивач не може в повній мірі реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним майном. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. За таким підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, і тому вони підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved