Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів, а саме: просить визнати недійсним іпотечний договір від 10.10.2007 р., укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України (м. Київ, вул. Госпітальна, 12-г, 01023, код 00032129) та [PERSON] ([ADDRESS], код [NUMBER]) відносно нежитлового підвального приміщення, загальною площею 174,7 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Муль Н.С. та зареєстрований в реєстрі № 1248, скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] ([ADDRESS], код [NUMBER]) на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею, 174,7 кв.м. яке розташоване за адресою: [ADDRESS], в книзі: 79неж-121 (реєстраційний номер майна 19288171), витребувати дане майно на користь територіальної громади м. Одеси, визнати право власності та усунути перешкоду у користуванні шляхом виселення з даних приміщень [PERSON]. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2016 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2016 року було задоволено заяву представника департаменту комунальної власності Одеської міської ради про забезпечення позову, накладено арешт на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 174,7 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача на позові наполягав. Послався як на доказ, обставини встановлені по іншій справі. Представник відповідача [PERSON] заперечувала у задоволенні позову. Вказала, що позивачем не доведене право власності на спірне нежиле приміщення. Представники ПАТ "Ощадбанк" у судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином. Представник третіх осіб [PERSON], [PERSON], Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що предметом спору є нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 174,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], ставши власником вказаного об'єкта нерухомості, здійснив його реконструкцію, внаслідок чого площа підвалу збільшилась до 174,7 кв.м. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2008 року за [PERSON] визнано право власності на нежитлове підвальне приміщення площею 174,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2011 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2008 року, яким за [PERSON] визнано право власності на спірне нежиле приміщення площею 174,7 кв. м, було скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки під час розгляду справи не було відомо, що вказане приміщення перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2011 року позов [PERSON] про визнання за ним права власності на вказане реконструйоване нежитлове підвальне приміщення було залишено без розгляду через неодноразову неявку позивача в судове засідання. Отже, судами було встановлено, що [PERSON] не має правових підстав для розпорядження та володіння нежитловим приміщенням загальною площею 174,7 кв.м, розташованим за адресою: [ADDRESS], оскільки судові рішення, на яких ґрунтувалося право власності [PERSON], скасовані, а позов залишено без розгляду. Згідно з ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У зв'язку із тим, що спірний об'єкт є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, 31.01.2011 року департаментом комунальної власності Одеської міської ради було подано позовну заяву до суду, відповідно до якої департамент просив суд визнати недійсним договір купівлі- продажу від 19 липня 2007 року, згідно з яким [PERSON] продала [PERSON] нежиле приміщення підвалу загальною площею 102,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS]; витребувати від [PERSON] вказане нежиле приміщення підвалу на користь позивача; виселити [PERSON] із вказаного приміщення, посилаючись на те, що вказане нежитлове приміщення підвалу є комунальною власністю територіальної громади та незаконно вибуло з власності громади без її відома та волі. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2012 року позов задоволено. Визнано недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 19 липня 2007 року, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила нежитлове приміщення підвалу площею 102,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS], витребувано від [PERSON] зазначене нежитлове приміщення підвалу на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради, виселено [PERSON] із спірного нежитлового приміщення підвалу та передано зазначене приміщення департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. касаційну скаргу Департаменту задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 19.05.2014 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційної інстанції від 18.11.2015 р. апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АГ «Ощадбанк» задоволено частково. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЩІК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, вказаним рішенням були встановлені наступні факти, які мають важливе значення при розгляді вказаної справи: «У будинку [ADDRESS] розташоване допоміжне нежитлове підвальне приміщення загальною площею 156,5 кв.м., яке є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси та перебуває в управлінні департаменту комунальної власності Одеської міської ради. З технічного паспорту на вказане нежитлове приміщення підвалу від 10.06.1996 р. вбачається, що до складу вказаного підвалу площею 156,5 кв.м, входить підвал 102,3 кв.м, який є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси» Також зазначено, що при розгляді вказаної справи та невнесення ухвали Приморського районного суду від 16.06.2009 р. суду не було відомо, що вказане приміщення перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси. «Спірне нежитлове підвальне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, та вибувши з її власності без її відома та волі, було неодноразово перепродано іншим особам. Рішення суду від 07.02.2012 р. було розглянуто без участі АТ «Ощадбанк» в зв'язку з чим порушено інтереси банку, тому як банк не був залучений до участі у справі як іпотекодержатель нежитлового приміщення (підвалу, розміром 174,7 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] за іпотечним договором від 10 жовтня 2008 року, укладеним між банком та [PERSON] який на сьогоднішній день не визнано недійсним. Банк не був залучений судом до розгляду справи в якості належних відповідачів або співвідповідачів, третьої особи. Таким чином, суд першої інстанції не визначився з колом осіб, які підлягали залученню до участі у справі. Слід зазначити, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08.07.2015 р. були встановлені наступні преюдиційні обставини: «Отже, судами було встановлено, що [PERSON] не має правових підстав для розпорядження та володіння нежитловим приміщенням загальною площею 174,7 кв.м, розташованим за адресою: [ADDRESS], оскільки судові рішення, на яких ґрунтувалося право власності [PERSON], скасовані, а позов залишено без розгляду». За загальним правилом самочинна переробка чужої речі, а також створення із чужих матеріалів нової речі, не тягне виникнення в особи, що переробила річ або створила із чужого матеріалу нову річ, права власності на нову річ. Власником нової речі (на відміну від норми ч. 1 ст. 331 ЦК) згідно з ч. 2 ст. 332 ЦК стає власник речі, що була перероблена (власник матеріалів) за бажанням останнього. Відповідно до Постанови ВСУ від 17.12.2014 р., згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник мас право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій вій передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав маймо у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та БЕЗ визнання, попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 383 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Щодо визнання договору іпотеки від 10.10.2008 р, укладеного між «Ощадбанк» та [PERSON] для забезпечення відновлювальної кредитної лінії № 24476-н, недійсним необхідно зазначити. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бу ти спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст. 319 ЦК України тільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями ст. 583 ЦК України , ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про іпотеку" інотекодавцем може бути власник нерухомого майна, або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник передав майно з правом його передачі у іпотеку. З аналізу наведених правових норм випливає, що на момент укладення спірного іпотечного договору іпотекодавець повинен бути власником нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Згідно з ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень Відповідно до наведеного, передаючи в іпотеку банку вказане нежитлове приміщення, [PERSON] не набув на нього права власності в установленому законом порядку, отже не мав права на розпорядження спірним нерухомим майном, а тому іпотечний договір суперечить ЦК України та ЗУ «Про іпотеку». Враховуючи, що оспорюваний іпотечний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він має бути визнаним недійсним. Згідно зі ст. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 898-IV предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим Законом. До них чинним законодавством, зокрема, віднесено: земельні ділянки; будівлі; споруди; підприємство як майновий комплекс; житлові будинки; квартири; дачі; садові будинки; гаражі; об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому; право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. За правилами, визначеними Законом № 898-IV, регулюється застава повітряних та морських суден. Об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, яким іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натуру) об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотек недійсним. Актуальним для судової практики є питання щодо правильності вирішення спорів між іпотекодавцем та іпотекодержателем у випадках, коли на час передачі нерухомості в іпотек іпотекодавець був власником майна, що підтверджувалось документами, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване з іпотекодавцем у визнанні права власності на це майно, або на підставі договору, за яким іпотекодавець набув у власність конкретне нерухоме майно і який після укладення іпотечного договору судом був визнаний недійсним. Відповідно до статей 387, 388 ЦК можливість віндикації майна в особи, яка володіє майном, у тому числі й майна, переданого в іпотеку, залежить від того, чи є володілець добросовісним набувачем. Якщо іпотекодавець є недобросовісним набувачем, то власник має право витребувати своє майно у іпотекодавця в будь-якому випадку. Подібно до цього власник має право витребувати своє майно, якщо іпотекодавець хоча і є добросовісним набувачем, але це майно було набуте ним безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Коли ж іпотекодавець є добросовісним набувачем майна, переданого в іпотеку, і майно придбане ним за відплатним договором, власник має право витребувати це майно в іпотекодавця у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили, іпотека цього майна припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Задовольняючи позов про визнання іпотечного договору недійсними, та скасування записів у реєстрі іпотек та реєстрі заборон суд виходив із наступного. За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем може бути власник майна. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Таким чином, [PERSON] під час укладення іпотечного договору, яким було передано в іпотеку нежиле приміщення підвалу, загальною площею 174,7 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. не мав необхідний обсяг повноважень власника спірного майна. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 327 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальної власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з рішенням Одеської міської ради від 27.06.2006 р. № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради по виконанню функцій орендодавця нежитлових приміщень, які є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси», Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є єдиним вповноваженим органом Одеської міської ради з питань виконання функцій орендодавця нежилих будівель (споруд, приміщень), що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси. Відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384-VI департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Отже на підставі всього вищевикладеного, та враховуючи ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, проте [PERSON] не є власником нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 174,7 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно з п.2 4.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону, а згідно ч. 1 ст. 203 ЦК правочин не може суперечити законодавству. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Отже, якщо судом буде встановлено, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Крім того, вищевказана Постанова Пленуму ВСУ вказує, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача резюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Посилаючись до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Відповідно до п. 30 ч. 1 сг.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засідання сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунального власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі- продажу якого в установленого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Виходячи із вказаних приписів вбачається, що рішення щодо відчуження комунального майна приймаються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 174,4 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], не приймалось, тому вибуття спірного приміщення з володіння власника з волі останнього не підтверджуються фактичними обставинами справи. Суд звертає увагу, що відповідачем не спростовані доводи позивача, що спірне приміщення підвалу площею 174,7 кв. м., включають в себе приміщення площею 102,3 кв. м. та 156,5 кв. м., які зазначені в письмових доказах по справі. Також суд вважає обгрунтованим довід позивача, що звеличення площі спірного приміщення до 174,7 кв. м. , не має іншого походження, ніж як в межах підвалу, який належить позивачу. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК ніхто не можу бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з постановою № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме п. 22 зазначається, якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Оскільки позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення [PERSON] є похідними від позовних вимог про витребування у нього майна, то і зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому слід зазначити, що відповідно до п. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Таким чином, вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є похідною вимогою про витребування майна, оскільки це є одним зі шляхів реалізації вимог про витребування майна. Саме таке формулювання позовної вимоги надає можливість виконати судове рішення в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без будь-яких затягувань цього процесу і необхідності звернення до суду з заявами про роз'яснення порядку та способу виконання судового рішення Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved