Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком за [ADDRESS] в м. Кагарлику Київської області, зобов'язати Кагарлицький реєстраційний сектор управління державної міграційної служби в Київській області зняти з реєстрації громадянку [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS] /, посилаючись на те, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок [ADDRESS] в м. Кагарлику, Київської області, що стверджується копією договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року. Після купівлі вищевказаного будинку, вона звернулася до Кагарлицького PC УДМС, де їй стало відомо, що за даним будинком зареєстрована з 1992 року відповідачка [PERSON], сестра продавця даного будинку. Але як їй стало відомо відповідачка з 1992 року в її будинку [ADDRESS] в Кагарлику Київської обл., ніколи не проживала, особистих речей та майна її в будинку немає. Вона постійно проживає у своїх батьків за вищевказаною адресою. Оскільки відповідачка без поважних причин не проживає і не користується жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] в м. Кагарлику Київської області понад шість місяців, то у відповідності до ст. 72 ЖК України вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням в наслідок відсутності в ньому понад встановлені строки передбачені ст. 71 ЖК України. Той факт, що відповідачка дійсно не проживає без поважних причин в будинку [ADDRESS] стверджується актами обстеження, складеними депутатом Кагарлицької міської ради Мясніковим B.C. в присутності свідків та власниці будинку від 30.07.2013 р., 15.10.2013 p., 15.03.2013 р., 01.12.2012 р. Також даний факт можуть ствердити свідки: [PERSON] та [PERSON]. Відповідачка їй чужа людина, вона з нею ніяких стосунків не мала і не має. На її неодноразові прохання знятися з реєстрації за адресою її будинку вона відмовляється, а тому вона вимушена звернутися до суду з даною заявою, оскільки іншим шляхом визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, вона не має можливості. Відповідач в засідання суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що в матеріалах є телефонограма та повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з'явилася без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що в матеріалах є розписка про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що представник третьої особи в засідання суду не з'явився без поважних причин і ухвалює рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Вислухавши позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України). Згідно ст.15 Цивільно-процесуального Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно договору купівлі - продажу від 29 листопада 2005 року позивач [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт того, що відповідач [PERSON] ніколи не проживала у будинку позивача. Її речей у будинку [PERSON] ніколи не було. Враховуючи те, що відповідач не подав суду доказів на спростування позовним вимог позивача, оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач втратив право на проживання та користування житловим будинком позивачки внаслідок відсутності більше 1 року за місцем реєстрації без поважних причин, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право проживання та користування житловим будинком та господарськими спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] Частина 1 статті 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв'язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Водночас відповідно до ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, як випливає із указаних норм права, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1 )позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням^) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Тому необхідно також скасувати реєстрацію Кагарлицьким районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Київській області громадянина [PERSON], [INFO] за житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі ст. ст.. 71, 72, 109, 116 ЖК України і ч. 2 ст. 405 ЦК України та

Outcome: approved