Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач в жовтні 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сусідка позивача - [PERSON] , [INFO] , мешкала в квартирі [ADDRESS] . 09 червня 2017 року був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-340, яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все її майно, де б воно не було та з чого б вона не складалося, все те, що буде їй належати, всі майнові права та обов`язки, що їй належать та будуть належати вона заповідала позивачу [PERSON] та своєму сину - [PERSON] в рівних частках кожному. Умовами заповіту також визначено, що якщо син спадкодавця [PERSON] не прийме спадщину чи відмовиться від неї, то його частина спадщини також заповідається позивачу. [INFO] [PERSON] померла. 02.11.2017 року позивач особисто подала заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] на день смерті [PERSON] були зареєстровані: [PERSON] і її син - [PERSON] , який однак не являється спадкоємцем, який прийняв спадщину належним чином, так як з 1997 року постійно не проживає за місцем своєї реєстрації. 02 жовтня 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Занько Е.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке лишилося після смерті заповідача. 24 жовтня 2019 року вказаний нотаріус надав відповідь про те, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом ним зупинена до вирішення справи №204\\7292\\17 Верховним Судом України, окрім того, у нотаріуса в спадковій справі відсутні документи щодо майна, належного спадкодавиці, однак зазначені дії нотаріуса є неправомірними, оскільки цивільна справа №204\\7292\\17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., [PERSON] про визнання заповіту недійсним була розглянута, а рішення суду від 08.11.2018 року, яким було задоволено позов, набрало законної сили 16.07.2019 року, після його перегляду в апеляційному суді, у зв`язку із чим позивачка вимушена звернутись до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з установ документи та відомості щодо перетинання державного кордону України у період 1997-2017 року відповідачем [PERSON] , інформацію про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 14.06.2017 року, правоустановчі документи на квартиру та копію спадкової справи № 10/2017, заведену після смерті [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. А також зазначила, що позивачка не може іншим шляхом отримати спадщину, не тільки у зв`язку з зупиненням видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Занько Е.П., а і з підстави відсутності у неї оригіналів правовстановлюючих документів. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, своїм правом на подачу відзиву - не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши представника позивачки, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Як встановлено судом, 09 червня 2017 року державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. було посвідчено заповіт [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , що був зареєстрований в реєстрі за № 2-340, яким на випадок її смерті, все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, що буде їй належати, всі майнові права та обов`язки, що їй належать та будуть належати, вона заповідала [PERSON] та [PERSON] , в рівних частинах кожному. Умовами заповіту також визначено, що якщо син спадкодавці [PERSON] не прийме спадщину чи відмовиться від неї, то його частина спадщини також заповідається [PERSON] . Вказаний заповіт прочитано вголос особисто [PERSON] та власноручно нею підписано, у зв`язку з хворобою заповідача на дому, за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 15 червня 2017 року, актовий запис № 1229. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцеві на підставі реєстраційного посвідчення від 09.04. 1993 року, виданого на підставі довідки ЖБК-101 « Вчитель-3» від 12.03.1993 року. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] в КП « ДМБТІ» ДОР та записано в реєстраційну книгу № XIX за реєстровим номером 7, про що свідчить довідка КП «ДМБТІ» №14634 від 16.10.2019 року. Згідно ч. 2-6 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Тлумачення частини четвертої статті 1254 ЦК України свідчить, що чинність попереднього заповіту відновлюється, лише у випадку визнання недійсним нового заповіту з підстав передбачених ст. ст. 225, 231 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №204/7292/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Предметом розгляду справи було оскарження заповіту [PERSON] від 14 червня 2017 року, тобто складеного після вищезгаданого заповіту від 09 червня 2017 року. Рішенням суду від 08 листопада 2018 року останній заповіт, складений 14 червня 2017 року [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Занько Е.П. за реєстром № 486 - визнано недійсним саме з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України (вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними). Зазначене рішення залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду та набрало законної сили 16 липня 2019 року. Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі (ЄДРСР №83870563). Таким чином, внаслідок визнання недійсним заповіту від 14.06.2017 року, визначення спадкоємців на квартиру [ADDRESS] має відбуватися згідно заповіту від 09 червня 2017 року, спадкоємцями якого визначені позивач та відповідач по справі, в рівних частках. Однак, як було встановлено судом, заповіт від 09.06.2017 року містить умову. Відповідно до ч. 1 ст. 1242 ЦК України, заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов`язаної, так і не пов`язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо). Умова, визначена у заповіті, має існувати на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1244 ЦК України визначено, що заповідач має право призначити іншого спадкоємця на випадок, якщо спадкоємець, зазначений у заповіті, помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права на спадкування, а також у разі відсутності умов, визначених у заповіті (стаття 1242 цього Кодексу). Як було встановлено судом, умовами заповіту від 09.06.2017 року було визначено, що якщо син спадкодавиці - [PERSON] не прийме спадщину чи відмовиться від неї, то його частина спадщини також заповідається [PERSON] .. Тобто розмір частки у спадщині, на яку матиме право [PERSON] прямо залежить від встановлення факту прийняття спадщини чи відмови від неї, відповідачем [PERSON] . Досліджуючи зазначене питання суд виходить з наступного. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Окрім того, відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи 10/2017, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що 2 листопада 2017 року, зазначена в заповіті особа - [PERSON] особисто подала заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Будь-які заяви [PERSON] про прийняття спадщини чи відмови від її прийняття - відсутні. Будь-яких доказів наявності підстав для спадкування [PERSON] в порядку ч. 4 ст. 1268 ЦК України, зокрема відомостей щодо його недієздатності чи обмеженої дієздатності - матеріали справи не містять. В свою чергу, для з`ясування питання можливого прийняття спадщини [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведень спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Відповідно до довідки Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 16.01.2020 року, № 6/5-30, наданою на виконання ухвали суду, в квартирі [ADDRESS] на день смерті спадкодавця були зареєстровані: [PERSON] - з 15.08.1967 року до [INFO] та її син - [PERSON] , з 08.09.1995 року по теперішній час. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Суд зазначає, що реєстрація відповідача за однією адресою з [PERSON] не може бути безумовним доказом того, що відповідач проживав разом із померлою, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого, так само, як сам факт реєстрації не є безумовним доказом проживання [PERSON] з спадкодавицею на час відкриття спадщини. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 03 листопада 2010 року у справі 6-7165св09. Згідно довідки Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 30.09.2019 року, до органів поліції зверталася [PERSON] , з заявою щодо розшуку [PERSON] , місцезнаходження якого невідоме, на теперішній час тривають розшукові заходи. Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 08.01.2020 року № 0.184-280/0/15-20-Вих, наданої за ухвалою суду, відомостей про перетинання державного кордону України за період з 03.01.2015 року по 31.12.2017 року громадянином [PERSON] , [INFO] в базі даних не виявлено. В свою чергу, згідно Акту про непроживання від 23.10.2019 року, складеного мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у квартирі [ADDRESS] цього будинку, фактично не проживає за вказаною адресою з 1997 року, особистих речей та спального місця у зазначеній квартирі не має. Допитаний в судовому засіданні 22 червня 2020 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом померлої [PERSON] та проживає у квартирі [ADDRESS] , знав померлу багато років. Спочатку [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] зі своїм чоловіком та сином, згодом чоловік помер, а син [PERSON] виїхав від матері з кінця 1980-их років, приблизно з кінця 1988 року та з того часу в квартирі не проживав, а свідок його більше не бачив. Допитана в судовому засіданні 22 червня 2020 року [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] з 1976 року, знала померлу [PERSON] близько 30 років. [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] зі своїм чоловіком та сином [PERSON] , [INFO] однак приблизно з 1986-1987 року свідок сина [PERSON] не бачила. Покази свідків в судовому засіданні є логічними, послідовними, взаємоузгодженими між собою, відрізняються лише в суб`єктивній оцінці тривалості непроживання відповідача в квартирі спадкодавця - від 1986 по 1988 рік, а тому у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, крім того, показання свідків об`єктивно підтверджуються зібраними та дослідженими у справі доказами. Окрім того, вищезгаданим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 8 листопада 2018 року також було встановлено, що [PERSON] проживала сама, у зв`язку з чим, внаслідок тривалої хвороби допомогу їй надавали сторонні особи. Отже, суд, надаючи оцінку отриманим доказам у їх сукупності, визнає встановленою обставину непроживання відповідача [PERSON] спільно з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] на день смерті спадкодавця та, як наслідок, неприйняття ним спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що в свою чергу, вказує на право позивача [PERSON] на спадкування зазначеної квартири та іншого спадкового майна в цілому, у відповідності до умов заповіту від 09.06.2017 року. Надаючи правову оцінку діям нотаріуса, щодо відкладення та зупинення питання видачі свідоцтва про право на спадщину, суд зазначає наступне. 2 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Занько Е.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке лишилося після смерті заповідача. 24 жовтня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Занько Е.П. на заяву позивача від 09 жовтня 2019 року надав відповідь про те, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом ним зупинена до вирішення справи №204\\7292\\17 Верховним Судом України, окрім того, у нотаріуса в спадковій справі відсутні документи щодо майна, належного спадкодавиці, а згідно пояснень представника позивачки у судовому засіданні, оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, взагалі відсутні. Згідно зі ст. 42 Закону України "Про нотаріат" нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів. Вчинення нотаріальної дії може бути відкладено в разі необхідності витребування додаткових відомостей або документів від фізичних та юридичних осіб або надсилання документів на експертизу, а також якщо відповідно до закону нотаріус повинен впевнитись у відсутності у заінтересованих осіб заперечень проти вчинення цієї дії. Строк, на який відкладається вчинення нотаріальної дії в цих випадках, не може перевищувати одного місяця. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Законами України можуть бути встановлені також інші підстави для відкладення або зупинення вчинення нотаріальних дій. В листі від 24.10.2019 року приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Занько Е.П. посилається на те, що від заінтересованої особи надійшла заява, в якій вона просила зупинити всі дії з оформлення спадщини у зв`язку з оскарженням рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у справі №204/7292/17 до Верховного Суду. Разом з тим, статтею 42 Закону України "Про нотаріат" передбачено зупинення вчинення нотаріальної дії до вирішення справи судом на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження саме позовної заяви заінтересованої особи. При цьому, нотаріус не звернув уваги на те, що саме від судів будь-яких документів чи повідомлень йому не надходило, в свою чергу, у справі №204/7292/17 позивачем була саме [PERSON] а не [PERSON] , зазначена справа вже була розглянута, у справі ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили, а тому відсутні підстави для зупинення вчинення нотаріальної дії - видачі позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Крім того, ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2019 року про відкриття касаційного провадження у справі №204/7292/17, процесуальних заходів щодо зупинення дії рішення, передбачених ч. 8 ст. 394 ЦПК України, касаційним судом застосовано не було. Слід зазначити, що згідно п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення, судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України та невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Посилання нотаріуса на неотримання документів щодо майна померлої - спростовуються матеріалами спадкової справи, оскільки на запит нотаріуса від 02.10.2019 року вих.№ 145/02-14 до КП «ДМБТІ», зазначеною установою 16.10.2019 року було надано мотивовану відповідь, інших запитів нотаріусом не надсилалося, з урахуванням чого, підстави для зупинення вчинення нотаріальної дії - відсутні. Окрім того, під час розгляду справи, судом було витребувано та долучено до матеріалів справи копію документа про право власності спадкодавця на квартиру, зокрема копію реєстраційного посвідчення 09.04. 1993 року, виданого на підставі довідки ЖБК-101 « Вчитель-3» від 12.03.1993 року, таким чином існування правовстановлюючого документа та факт реєстрації права власності на майно за спадкодавцем на його підставі судом встановлено та досліджено. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). В силу статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, з урахуванням наявності перешкод у здійсненні права на оформлення належної позивачу спадщини, свідчить про обґрунтованість позовних вимог та необхідність судового захисту закріпленого у ст. 41 Конституції України права особи на мирне володіння своїм майном, шляхом задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом складеним 09 червня 2017 року і посвідченим державним нотаріусом 3 дніпровської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-340 на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 1341 грн. 77 коп., який підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved