Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом у якому, після уточнення позовних вимог, просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , кожного окремо, у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У них є спільні син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Діти з 2014 року проживають з позивачем. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. Відповідач жодного разу не відвідав дітей, не цікавився їх життям та поведінкою, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Крім цього, не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним оглядом, що негативно впливає на їх розвиток, оскільки батько з ними не спілкується і не виявляє інтересу до них. На теперішній час позивач не в змозі самостійно, в необхідній мірі, забезпечити потреби дітей, оскільки відповідач не бере участі у їх вихованні та не надає матеріальної допомоги. На думку позивача, зазначені обставини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позбавлення його батьківських прав заперечив, вказав, що на час коли утримується в слідчому ізоляторі його рідні допомагають у вихованні дітей, він ніколи не відмовиться від своїх дітей. Також вказав, що не спілкувався з дітьми оскільки більшу частину часу після їх народження знаходився у місцях позбавлення волі. Щодо стягнення з нього аліментів позовні вимоги не заперечив. Представник третьої особи в судовому засіданні висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, наданий Галицькою районною адміністрацією підтримала. Позов підтримала та просила задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції. Також, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю, відповідач матеріально не утримує дітей, а дохід позивача не може забезпечити їх належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до довідки від 02.03.2020 року № 20, виданої фінансовим відділом ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)», [PERSON] , перебуваючи в установі на повному державному утриманні з 22.08.2018 року 12.12.2018 року та з 27.02.2019 року по теперішній час доходів не отримує та допомоги на утримання сім`ї не надає. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Беручи до уваги вищенаведені обставини, а також те, що відповідач в судовому засіданні позов в частині стягнення аліментів визнав, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , кожного окремо, у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 05 червня 2020 року до досягнення дітьми повноліття. Приймаючи рішення про стягнення аліментів суд виходить з того, що обов`язок нести витрати на дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання відповідача окремо ( в даному випадку тимчасове перебування у місцях позбавлення волі), не звільняє його від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та догляду за дитиною пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд виходить з нижченаведених мотивів. Позивач зазначає, що батько [PERSON] з 2014 року не бере жодної участі у вихованні та розвитку їхніх дітей, не спілкується з ними, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, не забезпечує необхідним харчуванням, не цікавиться станом здоров`я дітей. На думку позивача, це негативно впливає на розвиток сина та доньки, оскільки батько з ними не спілкується і не виявляє жодного інтересу до дітей. Позивач та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЛКП «Старий Львів» від 24.02.2020 року №1601. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 24.02.2020 року, квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,6 кв.м,, житловою площею 34,5 кв.м. У квартирі наявні газ, водопровід, каналізація, ванна, пічне опалення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є рідною тіткою відповідача. До його затримання він займався дітьми. Дітей з пологового будинку відповідач не забирав. Їй відомо про придбання відповідачем для дітей одягу та інших необхідних для розвитку речей. Покази свідка [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки остання у судовому засіданні вказала, що про обставини спілкування відповідачами з дітьми їй нічого не відомо. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав, в силу вимог закону, є винятковою мірою сімейно-правової відповідальності, яка передбачена правилами цієї статті і виникає при винній поведінці батьків, які не забезпечують виховання своїх дітей. Тобто, особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Пунктами 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав" визначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тлумачення цієї норми права дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Вказаного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 6 травня 2020 року (справа № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20). Вирішуючи питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд також враховує, що така міра сімейно-правової відповідальності має на меті насамперед, захист інтересів дітей, і той факт, що не виконання відповідачем своїх обов`язків щодо виховання дітей може негативно впливати на фізичний та моральний розвиток малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до висновку, наданого Галицькою районною державною адміністрацією Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , орган опіки та піклування Галицької районної державної адміністрації, виходячи з інтересів малолітніх дітей, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей. Батько малолітніх [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітніх дітей не є обов`язковим для суду, відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України. Оцінюючи вказаний висновок, суд вважає його недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дітей, а тому не приймає такий висновок до уваги як належний доказ по справі. При цьому суд виходить з того, що вказаний висновок фактично констатує факт звернення позивача до органу опіки і піклування з відповідною заявою, встановлює факт народження дітей, їх проживання з матір`ю, умови проживання та перебування відповідача у слідчому ізоляторі. Водночас, у наведеному висновку не зазначено та належним чином не обґрунтовано у чому полягає доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей, як це може вплинути позитивно на їх фізичний та моральний розвиток. Разом з тим, очевидним для суду є те, що позбавлення батьківських прав, тобто усунення батька від виховання дітей, без належного обґрунтування та встановлення належними засобами доказування нехтування ним виконання батьківських обов`язків, може негативно вплинути на дітей. При вирішенні спору про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з фактичних інтересів дітей, умов їх нормального виховання, враховує ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей та інші обставини, що мають істотне значення для забезпечення інтересів дітей, а також приймає до уваги те, що відповідач не бере участі у вихованні дітей, однак виявляє намір піклуватись про дітей, цікавитись життям та здоров`ям дітей, проявляти батьківську турботу, утримувати їх. Також суд враховує те, що неможливість спілкування з дітьми відповідача пов`язана з тим, що останній більшу частину життя дітей перебував у місцях позбавлення волі, однак має намір одразу після звільнення поновити своє спілкування з ними та готовий надавати їм матеріальну підтримку, що зокрема доводиться тим, що відповідач позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав повністю. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд не розцінює як ухилення відповідача від виховання дітей, так як досліджені докази не свідчать про винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїми обов`язками по вихованню сина та доньки. Суд вважає, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дітей. Відтак, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, враховуючи недоведеність позивачем винної поведінки батька дітей, з урахуванням характеру такої поведінки, особи батька і матері, а також інших вищенаведених обставин, на підставі встановлених та перевірених доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] є необґрунтованими, а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення, адже в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження. Крім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, який позивач мали би сплатити при поданні позовної заяви, а саме в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: partial