Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з нього заборгованість у розмірі 11171,39 грн. за кредитним договором № DNH4КР82730781 від 28.11.2005 року, яка складається з наступного: -214,79 грн. - заборгованість за кредитом; -2593,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; -7354,52грн.-пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; - штрафи: - 500,00 грн. - фіксована частина; - 508,16 грн. - процентна складова. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що відповідно до укладеного договору № DNH4КР82730781 від 28.11.2005 року, відповідач отримав кредит у розмірі 1340,27 грн. зі сплатою 25.08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Від позивача надійшла уточнена позовна заява в якій він просив стягнути з [PERSON] на користь банку тільки суму заборгованості по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період відповідний збільшеному терміну позовної давності встановленого п. 5.5 Умов, з 03.11.2010 року по 03.11.2015 року в розмірі 783,98 грн. Представник позивача Кольцова О.В., діюча за довіреністю № 211-К-О від 22.01.2016 року (а.с. 46), в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], діюча за довіреністю від 08.04.2016 року (а.с. 47) проти задоволення позову заперечувала, надала письмові заперечення та просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 листопада 2005 року між Відповідачем та Позивачем було укладено договір № DNH4КР82730781, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1340,27 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В Заяві Позичальника №DNH4КР82730781, яка надана Позивачем, вказано, що для повного розрахунку за товар і сплаті комісії Банку та ТОВ «Приват Кредит» за консультативні послуги, Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 1340,30 грн. на строк 12 місяців, по 28.11.2006р. включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяці, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», остання оплата в рахунок погашення заборгованості здійснена відповідачем 18.07.2006 року. Разом з тим, з позовною вимогою про стягнення заборгованості ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду лише 06 листопада 2015 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦКУ перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між сторонами укладений строком до 28.11.2006 року, то станом на 06.11.2015 року - день звернення до суду із позовною заявою, строк позовної давності за кредитним договором сплив. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Позивач посилається на те, що згідно статті 264 ЦКУ було переривання перебігу позовної давності, проте, з матеріалів справи та з доводів представника Позивача не вбачається, що Відповідач свідомо не вчиняв будь-яких дій щодо погашення кредиту, які б свідчили про переривання строку позовної давності. Відповідач не знав про будь-яке списання коштів з його рахунків для погашення заборгованості за кредитом і не уповноважував на це Позивача. Саме тому списання з рахунку Відповідача Позивачем 07.12.2012 року суми 0,38 грн., 21.12.2012 року суми 0,19 грн., 18.01.2013 року суми 250,00 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором DNH4КР82730781 від 28.11.2005 року не може вважатися фактом переривання перебігу строку позовної давності, оскільки зі змісту ч.1 ст. 264 ЦК України вбачається, що саме відповідачем має бути вчинено дію, яка б свідчила про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому, як вбачається з виписки щодо руху коштів на рахунку позивача, останнє погашення заборгованості за кредитним договором DNH4КР82730781 від 28.11.2005 мало місце 18.07.2006 року у сумі 130,00 грн. і Позивачем не надано доказів того, що сума 250,57 грн., яку було списано лише у період з 07.12.2012 року по 18.01.2013 рік (більше ніж через шість років після останнього списання коштів) для погашення заборгованості, була внесена на рахунок Відповідачем в межах строку позовної давності. Окрім цього, до матеріалів справи позивачем додані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), але доказів про те, що при підписанні сторонами кредитного договору DNH4КР82730781 от 28.11.2005 діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам в такій редакції, що передбачає договірні списання, не надано та ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. До того ж у заяві Позичальника від 28.11.2006 року домовленості сторін щодо договірного списання немає. Також дана Заява не містить номеру рахунку та номеру картки, з яких можливе списання коштів у погашення боргу, а тому відповідні дії Позивача є безпідставними Як випливає з роз'яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», послідуючими змінами, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність у банка права на списання у позасудовому порядку коштів з карткового рахунку Відповідача на погашення кредитного договору, строк позовної давності на момент стягнення за яким минув. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності для стягнення нарахованих платежів утвореної відповідачем заборгованості необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин право вимоги у Банку відносно виконання зобов'язань боржником виникло з моменту настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором, коли Позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права на повернення кредитних коштів. Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Оскільки стороною відповідача у спорі заявлена вимога про застосування наслідків спливу строку позовної давності, враховуючи відсутність поважних причин, з яких Банк не звертався до суду з позовом, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed