Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 30 березня 2000 року він уклав шлюб з відповідачкою, який рішенням суду від 25.07.2016 року був розірваний. Йому на підставі договори міни квартирами від 10 липня 2000 року належить однокімнатна квартира [NUMBER] (загальною площею 36,0 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м.), розміщена на другому поверсі дев'ятиповерхового будинку [ADDRESS], в якій зареєстровані він та відповідачка. При цьому, обмін квартири здійснювався між ним та його рідним сином, [PERSON], [INFO], який переїхав і став проживати в трикімнатній квартирі [ADDRESS], яка належала йому, тому зауважує, що квартира [ADDRESS] у Центральному районі міста Маріуполі Донецької області є його особистою власністю. Зауважує, що всі речі, що належать [PERSON] були вивезені їй в квартиру, яку вона придбала (зі слів колишньої дружини) після розірвання шлюбу. На підставі викладеного просить визнати за ним право особистої власності на квартиру [ADDRESS] у Центральному районі міста Маріуполі Донецької області, визнати відповідачку такою, що втратила право користування вказаною квартирою,усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження вказаною квартирою, шляхом зняття відповідачки з державного реєстраційного обліку місця проживання громадянки та її виселення, без надання іншого житлового приміщення. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 30.03.2000 року у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецькій області, актовий запис № 107, був розірваний. Згідно особового рахунку № [NUMBER] від 02.08.2017 року [PERSON] та [PERSON] з 25.08.2004 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4137591 квартира [ADDRESS] у Центральному районі міста Маріуполі Донецької області на підставі договору міни від 10.07.2014 року належить [PERSON] Так, згідно договору міну від 10.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], належна [PERSON], 1945 р.н., квартира [ADDRESS] переходе во власність [PERSON], 1972 р.н., а належна останньому квартира [ADDRESS] у Центральному районі міста Маріуполі переходе власність [PERSON], 1945 р.н.. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON], 1945 р.н., є батьком [PERSON], 1972 р.н. При цьому, відповідно до вказаного договору міни від 10.07.2014 року квартира [ADDRESS] на праві належала [PERSON], 1945 р.н. на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Фоміною A.B. від 17 травня 1996 року за реєстровим №1-1970, зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 17.05.1996 року за реєстраційним №34821, свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори, [PERSON] від 02 грудня 1998 року за реєстровим №8-5709, зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя від 03.12.1998 року за реєстраційним №34821. Вирішуючи даний позов по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В той час, як відповідачкою доводи та докази, надані позивачем, не спростовані. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, вищевказана квартира [ADDRESS] у Центральному районі міста Маріуполі Донецької області хоча і була придбана у період шлюбу з відповідачкою, проте не за сумісні кошти подружжя, а тому є особистою приватною власністю [PERSON]. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником (будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, у зв'язку із тим, що [PERSON] вже не є членом сім'ї позивача, оскільки шлюб між ними був розірваний 25.07.2016 року, ому вона втратила право користування та право володіння квартирою, а також таке право, передбачене ст.156 ЖК України, що є підставою для їх виселення, як осіб, що самовільно зайняли жиле приміщення на підставі ст. 116 ЖК України та на підставі ст. 391 ЦК України з метою усунення обмежень та перешкод у здійсненні права власності позивачем. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316,319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved