Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1991 року. Зазначає, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Основними причинами припинення фактичних шлюбних стосунків є безвідповідальність відповідача перед сім"єю, зловживання алкоголем та насильство в сім"ї. Вважає, що подальше перебування в шлюбі з відповідачем не можливе, оскільки сторони люди різних характерів і протилежних поглядів на життя, а тому у них постійно виникають різні сварки та непорозуміння. Через це вони втратили повагу та любов один до одного, припинили подружні відносини. Відповідач живе своїми інтересами, а тому подальше перебування у такому шлюбі є недоцільним. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, у них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. За таких обставин вважає, що шлюб існує формально, а тому повинен бути розірваним. Позивач подала до суду заяву, за змістом якої заявлені вимоги підтримала. Додатково 15.11.2021 року надійшла заява позивача про розгляд справи без її участі. Наполягала на задоволенні позову, оскільки примирення між сторонами неможливо. Відповідач в судове засідання 30.11.2021 року не з"явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 30.04.1991 року сторони зареєстрували шлюб 30.04.1991 року у Івано-Франківському міському відділі ЗАГС Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис за №658. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сім`ї сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Суд відхиляє доводи позивача як причину припинення шлюбу насильство в сім"ї, оскільки відповідач таку обставину категорично заперечив, а належних доказів на підтвердження зазначених обставин, суду не надано. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Судом надавався строк на примирення, проте сторони не змогли зберегти родину та позивач наполягає на розірванні шлюбу. Тому суд вважає встановленим, що сторони не змогли зберегти родину та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві зазначила, що після розірвання шлюбу хоче надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивач просила не змінювати на дошлюбне. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved