Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Кононенко О.В. звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. У позовній заяві зазначено, що між нею та відповідачем 30 серпня 2003 року був зареєстрований шлюб, про що у Центрально-міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області було вчинено актовий запис №400, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. Після шлюбу подружжям було взято сумісне прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В зв`язку з тим, що на початку 2014 року з боку відповідача шлюбні відносини були припиненні, так як він покинув дружину і зійшовся з іншою жінкою, шлюб розпався і рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 липня 2015 року шлюб було розірвано. Ще до винесення судового рішення про розірвання шлюбу, відповідач залишився разом із сином [PERSON] , [INFO] проживати в квартирі, що була придбана за час шлюбу, за адресою [ADDRESS] , а дружину [PERSON] , разом із іншим сином [PERSON] , [INFO] вигнав із дому. В результаті цього, [PERSON] та [PERSON] [INFO] , залишився мешкати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] та [PERSON] , [INFO] залишився жити з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . З цього часу Відповідач свою колишню дружину та матір малолітнього [PERSON] [INFO] до сина не допускає і забороняє їй спілкуватись із сином. В зв`язку з цим, позивач вимушена була звернутись до виконавчого комітету Центрально-міської ради у м. Кривому Розі з клопотанням про призначення їй часу спілкування з малолітнім сином [PERSON] і рішенням виконавчого комітету Центрально-міської ради у м. Кривому Розі від 20.08.2014 року №281 було прийняте рішення: призначити [PERSON] дня «спілкування з малолітнім сином, [PERSON] щотижня: у понеділок та середу з 17-00 до 20-00 на нейтральній території у межах м. Кривого Рогу у присутності батька дитини [PERSON] з 17-00 п`ятниці до 17-00 суботи, за місцем мешкання [PERSON] за адресою місця проживання позивача. Незважаючи на таке рішення, відповідач відмовляється відпускати сина [PERSON] - з 17-00 п`ятниці до 17-00 суботи, за місцем мешкання [PERSON] за адресою місця проживання позивача, про що позивач повідомляла орган опіки і піклування виконкому Центрально-міської ради у м. Кривому Розі, натомість відповідач надав пояснення у відділ опіки і піклування, що побачення із сином нібито відбувається саме з вини позивача. В своїй відповіді №22/33-3860 від 04.12.2014 орган опіки і піклування виконкому Центрально-міської ради у м. Кривому Розі надав роз`яснення про урегулювання спору через Центрально-міський районний суд м. Кривого Рогу. Незважаючи на це, Позивачка постійно намагалась врегулювати спір між нею та батьком дитини, який повністю забув про існування іншої дитини, що живе з матір`ю, але на жаль до будь-якого примирення сторони не дійшли. Крім того, позивачу стало відомо про те, що Відповідач має на території Криму нерухомість, яку переписав на свою матір і має намір вивезти малолітнього сина [PERSON] через Крим в іншу країну світу - Ізраїль без відому і згоди Позивача, що може значно зашкодити малолітньому [PERSON] , [INFO] , ігноруючи той факт, що відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Враховуючи вищевикладені обставини і докази, у т.ч. висновок органу опіки та піклування, є відсутність порозуміння обох батьків на спільне виховання дитини, що можливо вирішити тільки через суд. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили її задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що заперечує проти задоволення вимог позовної заяви та зазначив, що у 2014 році вони разом з позивачем та дітьми проживали спільно за адресою [ADDRESS] на даний час позивач не проживає за адресою зазначеною у позові. 7 березня 2014 року він відводив дітей до школи, коли повернувся і побачив як позивач разом зі своїм братом збирали, пакували та виносили речі, які належали їх сім`ї. Позивач самостійно прийняла рішення про залишення сім`ї, забрала меншого сина з дитячого садка. Старший син відмовився йти з позивачем, про причини він не повідомив. З цього моменту позивач самостійно поділила дітей і забула про існування старшого сина. Після цього вони з позивачем практично одночасно звернулися до відділу органу опіки та піклування Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривий Ріг ради. Рішенням від 20.08.2014 йому призначено часи побачення з його меншим сином [PERSON] . Позивач рішення не виконує з невідомих мені причин. Дні побачення та часи не співпадають. Його син [PERSON] приходить до мене сповістивши мене за 5 хвилин до зустрічі коли позивачка відпускає. Телефонного зв`язку з меншим сином практично немає. Стосовно старшого сина [PERSON] , який проживає з ним ніяких перешкод у спілкуванні з матір`ю та братом з його боку не вчиняється. З моменту як вони стали проживати окремо позивач за останні три роки жодного разу не поздоровила старшого сина з днем народження та іншими святами як Новий рік. Син дзвонив їй щоб домовитися про зустріч, але телефон не відповідав, або були відмовки з посиланням на зайнятість на роботі, а сама в цей час відпочивала, а могла б запросити і старшого сина. Він неодноразово казав [PERSON] , що треба спілкуватися з матір`ю які б стосунки між ними не були, але він відповідав, що не бажає спілкуватися з нею та її родичами у зв`язку з тим, що дуже багато було висловлено в його адресу та адресу його батька погроз та принизливих слів в присутності його однокласників. Жодного дзвінка від родини позивача за останні чотири роки не пролунало. Тобто ніхто з них не хвилюється за свого сина та онука. Що стосується факту наявності нерухомості на території Криму, яка належить його батькам, взагалі не стосується даної справи. Від позивачки є заява нотаріально посвідчена від 04 серпня 2017 року НМЕ 510613. Відповідач обізнана в тому, що [PERSON] їде за навчальною програмою за кордон та дає на це згоду. [PERSON] займається в секції дзю-до, з понеділка по п`ятницю з 17-30 до 20- 00, а також у вихідні додатково займається вивченням іноземних мов. Він як батько [PERSON] та [PERSON] стверджує, що несе основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку своїх дітей. Посилання представника позивача п.2 четвертий абзац на прецедентну практику Європейського суду стосовно питання позбавлення батьківських прав в даній позовній заяві є недоречним та таким, що не відповідає позовним вимогам. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження - а.с.6. Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 20.08.2014 №281 було прийняте рішення: призначити [PERSON] дня «спілкування з малолітнім сином, [PERSON] щотижня: у понеділок та середу з 17-00 до 20-00 на нейтральній території у межах м. Кривого Рогу у присутності батька дитини [PERSON] з 17-00 п`ятниці до 17-00 суботи, за місцем мешкання [PERSON] за адресою місця проживання позивача - а.с.7. Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 20.08.2014 було прийняте рішення: призначити відповідачу дні «спілкування з малолітнім сином, [PERSON] щотижня: у понеділок та середу з 17-00 до 20-00 на нейтральній території у межах м. Кривого Рогу у присутності матері дитини [PERSON] з 17-00 п`ятниці до 17-00 суботи, за місцем мешкання [PERSON] за адресою місця проживання позивача - а.с.41. Крім того, відповідно до листа голови комісії з питань захисту прав дитини, заступника голови Центрально-Міської районної у місті ради по виконавчій роботи [PERSON] ними було встановлено, що відповідач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] понад рік проживають за межами України, у зв`язку із чим надати письмовий висновок щодо розв`язання спору не має можливості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до положень статті 9 вищевказаної Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може 6VTH необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Нуутінен проти Фінляндії" Заява N 32842/96 Страсбург, 27 червня 2000 року п. 128) зазначав, що обов`язок відповідних національних органів сприяти організації зустрічей батька чи матері з дитиною не є абсолютним, особливо тоді, коли вони ще залишаються незнайомими одне одному. Може виявитися, що одразу організувати такі контакти неможливо і що для цього необхідно провести підготовчу роботу. Характер і обсяг такої підготовчої роботи залежатимуть від обставин кожної справи, але взаєморозуміння і співробітництво всіх залучених сторін завжди будуть важливими. Хоча відповідні національні органи повинні робити все від них залежне для того, щоб сприяти такій співпраці, будь-який обов`язок застосування засобів примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки потрібно брати до уваги інтереси, а також права і свободи всіх залучених сторін і, що більш важливо, - основні інтереси дитини та її права, відповідно до статті 8 Конвенції. Якщо існує можливість того, що контакти з батьком (матір`ю) можуть завдати шкоди інтересам дитини або становити втручання в її права, саме відповідні національні органи зобов`язані забезпечити справедливу рівновагу між ними. При цьому вирішальне значення має те, чи вжили відповідні національні органи всіх необхідних заходів для того, щоб сприяти налагодженню контактів тією мірою, якою вимагати цього від них було б доцільно за наявних конкретних обставин кожної справи (порівняйте, наприклад, рішення у справі Хокканена, цитоване вище, п. 58). У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" (Заява N 31111/04 Страсбург, 7 грудня 2006 року, п. 54), Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія А, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Оцінивши надані по справі докази, враховуючи, що відповідач разом із сином перебуває за межами України, тобто встановити спосіб участі позивача у спілкуванні з дитиною про який вона просить у позові не є можливим, суд вважає необхідним позовну заяву задовольнити частково. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial