Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив визнати недійсним договір № 00135 фінансового лізингу від 16 грудня 2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника Мазепи О. С. та [PERSON] В обґрунтування вимог позову зазначив, що 16 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - відповідач), в особі представника Мазепи О. С., та [PERSON] (далі - позивач) був укладений Договір № 00135 фінансового лізингу (далі - Договір). Відповідно до умов Договору: Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.3 Договору). Предмет лізингу - транспортний засіб Беларус 82.1 - передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу та інших передбачених у Договорі платежів (пункт 1.7 договору). Позивач вважає даний Договір недійсним з огляду на наступне. Частина 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Дії відповідача мають ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ч. 1 ст. 767 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям. Договір не містить жодних вказівок щодо будь-яких характеристик предмету лізингу, його технічного стану, комплектності тощо. Позивач не має можливості перевірити належність якості та відповідність призначенню та/або умовам Договору Предмету Договору, що є порушенням його права, передбаченого законом, так і порушенням ч. 1 ст. З та ч. З ст. 509 ЦК України, а саме таких загальних засад цивільного законодавства як справедливість і добросовісність. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 2 ст. 19 вищезазначеного закону якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. У пункті 12.1 Договору зазначено наступне: «Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) Лізингодавеиь утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає». В даному пункті Лізингодавець передбачив для себе не тільки можливість як умисного, так і з необережності порушення умов Договору щодо ненадання Предмету Договору, але й не передбачив щодо себе жодних заходів відповідальності за таке порушення. Натомість даний пункт покладає на потерпілу сторону обов'язок сплатити штраф у розмірі 40 % (сорока відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів за дострокове розірвання Договору у разі порушення умов останнього саме Лізингодавцем. Зазначений пункт Договору є нікчемним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 614 ЦК України правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним, і таким, що порушує засади справедливості ті добросовісності. Згідно з ч. 1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Тому відсутність нотаріального посвідчення даного Договору суперечить ч. 4 ст. 203 ЦК України відповідно до якої правочин має вчинися у формі, встановленій законом. Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать зокрема лізингові компанії. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ( далі - Закон) фінансовий лізинг є фінансовою послугою. У ч. 1 ст. 34 Закону визначена обов'язковість ліцензування у випадку діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення Фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), фінансовий лізинг є фінансовою послугою, що передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому його здійснення дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Згідно відповіді Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20 лютого 2015 року: «інформація про ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» до Державного реєстру фінансових установ не вносилася, статусу фінансової установи не набувала, ліцензії на надання фінансових послуг, передбачених статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків Фінансових послуг» не отримувала, тобто фактично відповідач не є фінансовою установою, яка має право надання послуг з фінансового лізингу, а також не має відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Крім того, за змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо і, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Зі змісту Договору випливає, що вибір Продавця здійснювався саме Лізингодавцем, так як про таке право (обов'язок) з боку Лізингоодержувача в ньому не зазначалося. П. 1.4 Договору передбачає наступне: «Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності Предмета лізингу, заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вишенаведеними зобов'язаннями відповідає Продавець». Покладення Лізингодавцем на Продавця відповідальності за значний перелік зобов'язань продажу Предмета Договору та звільнення самого себе від такої відповідальності суперечить ч.1 ст. 808 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмета лізингу володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до п. 5.10 Договору «З дати Передачі Предмета лізингу Лізингоодержувач визнає і бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням і втратою...Предмета Лізингу або будь-якої його частини...». Тобто даний обов'язок виникає у Лізингоодержувача з дати Передачі йому Предмета Лізингу. Тому п. 4.2 Договору, згідно з яким «Лізингодавеиь не несе відповідальність за будь-яке пошкодження та/або втрату Предмета Лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання Лізингоодержувачем будь-яких умов даного Договору» суперечить законодавству. Відсутність обов'язку Лізингодавця нести ризик випадкового знищення або випадково пошкодження Предмета Договору є прямим порушенням ч. 1 ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно з п. 3.2.7 Договору «Лізингодавець має в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від Лізингодавця. У такому випадку Лізингодавець повертає всі сплачені Лізингоодержувачем кошти за мінусом п'ятдесяти відсотків сплаченого Лізингоодержувачем Адміністративного платежу». Даний пункт призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки: відповідно до п. 1.3. Договору «Лізингодавеиь бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу користування Лізингоодержувачу...»; Лізингоодержувач не є суб'єктом відносин між Продавцем та Лізингодавцем, а тому покладення нього обов'язку сплатити п'ятдесят відсотків Адміністративного платежу у разі невиконання покладених на Лізингодавця обов'язків порушує засади добросовісності та справедливості цивільного законодавства. Пунктом 13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору, що обмежують права споживача відноситься надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Всупереч цієї норми закону пп. 9.4, 9.6 Договору фінансового лізингу встановлені умови, згідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, Лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої Лізингодавець має право розірвати договір, а Лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору. У договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання Лізингодавцем обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки Лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права Лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою 203 цього Кодексу. На підставі ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача просив позовну заяву позивача залишити без задоволення. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, щ 16 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника Мазепи О. С., та [PERSON] був укладений Договір № 00135 фінансового лізингу Відповідно до умов Договору: Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.3 Договору). Предмет лізингу - транспортний засіб Беларус 82.1 - передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу та інших передбачених у Договорі платежів (пункт 1.7 договору). Позивач не довів наявності тих обставин на які він посилався як на підставу своїх вимог. Згідно п. 1 ст. 806 ЦКУ за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). В даному випадку умови Договору мають характер непрямого лізингу, оскільки придбання Предмету лізингу Лізингодавцем у власність та надання його в користування Позивачу відбувається не на момент укладення Договору, а в строки передбачені Договором та після виконання Лізингоодержувачем необхідних дій, вказаних в і п.п.1.7., 4.1. В п. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. На підставі п.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Враховуючи вищенаведену специфіку договорів непрямого лізингу Позивач повинен був дійти висновку, що: набуття у власність Позивачем жаданої речі є його первинним волевиявленням, а отримання послуги з фінансового лізингу є лише методом такого придбання. Тому зазначення в Договорі такої модифікації транспортного засобу як «Трактор Беларус 82.1» повністю задовольнило Позивача на момент підписання правочину без зазначення кольору, комплектації, коробки передач та інше. Зазначення в Договорі Лізингодавцем такої модифікації транспортного засобу як «Трактор Беларус 82.1» є достатнім для його ідентифікації порівняно з марками та моделями транспортних засобів інших виробників, а отже таке зазначення істотної умови, як Предмет, в Договорі є дотриманим. Зазначення детальної ідентифікації Предмету Договору (номери двигуну або вузлів, колір, коробка передач, комплектація та інше) вважаємо здійсненним та безперешкодним в разі укладення договорів прямого (оперативного) лізингу. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року отримав відповідну Довідку про взяття на облік юридичної особи та згідно офіційного лист з Нацкомфінпослуг де зазначається, що здійснення Відповідачем діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. Згідно п.1.7. Договору Предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу, Авансового платежу та Комісії за Передачу Предмета лізингу, доходимо логічного висновку, що момент виникнення у Лізингодавця зобов'язання щодо надання Лізингоодержувачу в користування Предмету лізингу виникає, в даному випадку, після повної сплати Авансового платежу та Комісії за передачу Предмета лізингу. Стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач в Позовній заяві спромагається визнати договір недійсним, оскільки він нотаріально не посвідчений виходячи зі ст.799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак з таким висновком погодитися не можна, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому він є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу та застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем регулюються спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг». Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між Сторонами Договору в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. Щодо вибору Продавця Лізингодавцем, що суперечить ч.1 ст.808 ЦК України, то по-перше: Позивачем помилково встановлено, що зі змісту Договору випливає, що вибір Продавця здійснювався саме Лізингодавцем, що суперечить ч.1 ст.808 ЦК України. З цим погодитись не можна, оскільки в Договорі, а саме в пункті 1.З., не вказано хто робить вибір Продавця, а вказано лише про зобов'язання Лізингодавця придбати річ, що не суперечить положенням п.2 ст.1 Закону України. По-друге: чинним законодавством не вимагається обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, Лізиногодавець на момент укладення Договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від Лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо. П.1 ст.13 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Щодо п.3.2.7. Договору, який на думку Позивача призводить до «істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін», то в п.3.2.7. Договору зазначено, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від Лізингодавця. Умови цього пункту не можуть призводити до «істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін», оскільки, по-перше: умови цього пункту не є істотними в розумінні ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»; по-друге: умови цього пункту застосовуються при виникненні обставин, коли Предмет Договору не реалізується на ринку будь-яким продавцем в зв'язку із можливим зняттям його з виробництва, або взагалі зв'язку із відсутністю наявності на території України Предмета Договору на момент придбання у будь-якого офіційного Продавця або дилера; по-третє: згідно даного пункту, якщо, знову ж таки, виниклі обставини стались з причин, які не залежать від Лізингодавця, він повертає сплачені Лізингоодержувачем кошти за мінусом 50% від сплаченого Адміністративного платежу, що є лізинговим платежем, пов'язаним з витратами Лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу в розумінні ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом. Договір фінансового лізингу № 00135 від 16 грудня 2014 вчинений у письмовій формі відповідно до ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може і визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені 215 ЦК України. У п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України зазначено свободу договору як одну із загальних засад цивільного законодавства. Згідно статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Стаття 628 ЦК України передбачає можливість укладення змішаних договорів, що складаються з елементів різних договорів. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", - Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила і відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону, суд не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу № 00135 від 16 грудня 2014 року не відповідає вимогам ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України , а також доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору недійсними згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed