Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що 2 жовтня 2001 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] та проживали з ним в м. Асака, Узбекистан до червня 2006 року. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] угли, [INFO] , які народилися на території Узбекистану, [PERSON] , [INFO] , який народився на території України. Приблизно на початку літа 2006 року вони сім`єю переїхали на постійне місце проживання в Україну, близько року проживали в [ADDRESS] в м [ADDRESS] , [ADDRESS] з 2008 року стали проживати в м.Звенигородка. В 2014 році вона з відповідачем отримали посвідку на постійне місце проживання в Україні та були зареєстровані в с. Руде Село, Володарського району, Київської області, а в даний час зареєстровані по [ADDRESS] , але фактично проживають по [ADDRESS] . Рішенням Звенигородського районного суду від 05.11.2018 року шлюб між ними розірвано, але чоловік змінився і вони продовжують проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Під час розгляду судами її позову про розірвання шлюбу з [PERSON] вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , але жодного дня з ним не проживала, так як продовжувала проживати в [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] продовжував проживати в [ADDRESS] . Періодично він виїжджає в Республіку Узбекистан, так як до цього часу не оформив постійної посвідки на проживання в Україні, тому може перебувати тут тільки 90 днів. Так як після розлучення вона продовжує проживати з своїм першим чоловіком, вона пропонувала відповідачу розірвати шлюб шляхом звернення із заявами до органу державної реєстрації актів цивільного стану, але він повідомив, що строк посвідки закінчився і в нього на даний час немає необхідних документів для звернення до ДРАЦСу та запропоновано звернутися до суду, тому є всі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне проживання як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та неповнолітніх дітей від першого шлюбу. Питання щодо спору про поділ майна немає. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.11.2019 року дану справу прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони в підготовче засідання не з`явились. Позивач [PERSON] при подачі позовної заяви до суду вказала про розгляд справи у її відсутність, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище шлюбне « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позову. Суд ухвалив провести розгляд справи у підготовчому засіданні без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. \~ У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до\~ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Відповідно до ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що даний позов обґрунтований і підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.01.2018 року сторони зареєстрували шлюб у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №72 (а.с.8). \~ Від шлюбу сторони малолітніх та неповнолітніх дітей не мають. Згідно ст. 2 Закону «Про правовий статус іноземців, а також осіб без громадянства» виходить, що іноземцям на території країни надаються такі права, свободи, а також обов`язки, які є і у громадян України. Винятком є норми, зазначені в Конституції, інших законах країни. Відповідно до ст.496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до п.З Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до статті 7 6 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи-відповідача. Також відповідно до ч.1 ст.20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах визначено, що якщо в частинах ІІ-У цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони. Частина 1 ст.29 Конвенції визначає, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 1 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо на момент подачі заяви подружжя проживає на території іншої Договірної Сторони, то компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Згідно акту, складеного депутатом Звенигородської міської ради Мареничем В.Л. від 21.08.2019 року, зі слів свідків, гр. [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2008 року по даний час з чоловіком [PERSON] (шлюб розірваний). Гр. [PERSON] та гр. [PERSON] мають спільних дітей, які проживають разом з ними та перебувають на їхньому утриманні і вихованні: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] угли, [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно довідки виконкому Рудосільської сільської ради Володарського району Київської області від 08.10.2019 року №319, [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Знятий з реєстрації 14.06.2014 року у зв`язку зі скасуванням посвідки на проживання (а.с.22). Згідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Ч. 2 ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Як встановлено ст.56 СК України - кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. \~Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню через те, що сім`ю зберегти неможливо, оскільки сторони фактично припинили сімейно-шлюбні стосунки, більше їх не відновлювали і відновлювати не бажають. Питання щодо спору про поділ спільного майна подружжя сторонами в даному позові не зазначено. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки слід залишити шлюбне « [PERSON] ». Частиною 1\~статті 142 ЦПК України\~встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з наведеним, та враховуючи прийняття судом визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 384,20 гривень (768,40/100*50=384,20). Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 384,20 грн. сплаченого нею судового збору. На підставі\~ст.\~104,\~105,\~110,\~112,\~115\~СК України,\~Закону України\~«Про правовий\~статус іноземців,\~а також\~осіб без\~громадянства»,\~Закону України\~"Про\~міжнародне приватне\~право",\~ Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних і\~кримінальних справах,\~

Outcome: approved