Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

покликаючись на намір приватизувати частину земельної ділянки, яка є пропорційною його частці в праві власності на житловий будинок, позивач у поданій до суду 12 жовтня 2016 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені після проведення судової будівельно-технічної експертизи, просить визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок по [ADDRESS], встановити земельний сервітут, стягнути з відповідачів в рівних частинах понесені судові витрати. Сторін відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у їх відсутність, позов підтримує повністю, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов визнає. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як убачається зі свідоцтв про право на спадщину за заповітом №2-2436 та договору про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності №2721, посвідчених 19 грудня 2014 року державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори, 28\\100 частка житлового будинку [ADDRESS] належать [PERSON], 25\\100 частка у цьому ж будинку - [PERSON], 47/100 належало [PERSON] - матері [PERSON], яка, проживаючи за вказаною адресою, фактично прийняла спадщину після смерті 13 жовтня 2016 року матері, але юридично її не оформила. У частинах будинку, яким присвоєно різні поштові адреси, окремо проживають сторони. З висновку судової земельно-технічної експертизи від 13 квітня 2018 року вбачається, що відповідно до наявної правовстановлюючої та технічної документації, виходячи з вимог нормативних документів, а саме ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення", ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт", враховуючи форму земельної ділянки, особливості розміщення надвірних будівель, кількість співвласників, фактичне користування житловим будинком, з врахуванням того, що у власності [PERSON] і [PERSON] перебуває квартира №1 і господарські будівлі літня кухня і сарай, у власності третього співвласника - квартира №2 відповідно до технічного паспорта від 22 серпня 2014 року, розроблено варіанти порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] у частках 3\\8 та 5\\8 та запропоновано сервітут. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до змісту ст.377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. В п.19 постанови Пленуму від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за №7 Верховний суд України роз'яснив, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово- ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Позивач як співвласник житлового будинку має право на виділення йому в користування тієї частини земельної ділянки, яка є пропорційною його частці в житловому будинку. Відповідач не бажає за домовленістю вирішити порядок користування земельною ділянкою, тому другий співвласник будинку звернувся з вимогою безпосередньо до суду, попередньо спробувавши добровільно урегулювати спір. Без визначення меж та розміру земельної ділянки він не може у відповідності до ст.118 ЗК України реалізувати своє право на безоплатну приватизацію землі. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Сторони у встановленому законом порядку зареєстрували право власності на майно, а відтак набули правового статусу співвласника майна. Не має сумнівів, що вказана земельна ділянка належить лише сторонам. Між ними склався порядок землекористування, згідно якого розмежування присадибної ділянки проходило по прямій лінії від кожного боку стіни, що розділяла житловий будинок, до меж присадибної ділянки. Земельна ділянка була розділена по фактичному користуванню і попередні користувачі, а згодом і сторони, дотримуються вказаного порядку землекористування. З висновку судової земельно-технічної експертизи встановлено, що фактичний поділ земельної ділянки в натурі з технічної точки зору можливий, запропоновані два можливі варіанти поділу, висновок експерта містить докладний опис проведеного експертом досліджень та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань. Оцінивши висновок відповідно до ст.212 ЦПК України, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновків чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Висновок експерта сумніву у суду не викликає, сторони його не оспорювали, тому його слід вважати належним та допустимим доказом у справі. Розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки відповідно до часток співвласників встановлена висновком експертизи. Ці обставини є визначальними для вирішення спору. Сторони не дійшли згоди щодо порядку володіння й користування спільним майном, а відтак його реальний розподіл можливий згідно висновку експертизи, враховуючи побажання сторін. За таких підстав суд відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України встановлює порядок користування земельною ділянкою згідно варіанту №2 висновку судової земельно-технічної експертизи від 13 квітня 2018 року. У зв'язку із задоволенням позову згідно ст.141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Інші витрати документально не підтверджені, оскільки ксерокопії прибуткового касового ордеру не є таким доказом. На підставі наведеного,

Outcome: approved