Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач Комунальне некомерційне підприємство «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської районної ради (далі - Ратнівська ЦРЛ) 10 лютого 2020 року звернулося до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , який мотивує тим, що у період з 22 червня 2015 року по 18 липня 2015 року відповідачка проходила лікарську поліклінічну практику з внутрішньої медицини, хірургії, акушерства та гінекології, педіатрії на базі Ратнівської ЦРЛ. У подальшому з 04 липня по 29 липня 2016 року на базі Ратнівської ЦРЛ відповідачка проходила виробничу лікарську практику з хірургії, акушерства та гінекології, педіатрії, терапії. Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова МОЗ України (далі - ВНМУ) 30 березня 2017 року надав [PERSON] направлення на роботу, згідно з яким остання направлена в розпорядження до Ратнівської ЦЛР для роботи на посаді лікар з ультразвукової діагностики. Після закінчення вказаного медичного навчального закладу відповідачку на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 20.07.2017 №147-ос/к, наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 21.07.2017 №269-ос зараховано до Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Радіологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року . Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю ( далі договір ) , за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання не пізніше 01 серпня 2017 року прийняти для проходження інтернатури відповідачку строком на 1 рік 6 місяців з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року, а відповідачка - укласти протягом 10 календарних днів після закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ строком на 3 роки та працювати протягом трьох років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ратнівського району. Сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі двісті тисяч гривень. Відповідно до наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 30.01.2019 №48-ОС [PERSON] 31 січня 2019 року звільнено у зв`язку із закінченням інтернатури відповідно до ст.36 КЗпП України . На виконання договору про співпрацю за заявою відповідачки від 31.01.2019 згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 31.01.2019 №52-ОС останню прийнято з 01 лютого 2019 року на посаду лікаря стажиста-рентгенолога рентгенофлюорографічного відділення Ратнівської ЦРЛ, а також сторонами укладено строковий трудовий договір від 31.01.2019 №1 на строк з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 14.02.2019 №72-ОС [PERSON] переведено на посаду лікаря-стажиста з ультразвукової діагностики діагностичного відділення. НА виконання даного наказу між сторонами укладено строковий трудовий договір від 14.02.2019 №2 на строк з 14 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Відповідно до листа МОЗ від 12.03.2019 №11.2-10/6575 погоджено зміну місця призначення на роботу відповідачки з посади лікаря з ультразвукової діагностики на посаду лікаря-рентгенолога. За направленням та за рахунок позивача [PERSON] закінчила курси спеціалізації з циклу «Рентгенологія» на факультеті післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 03 по 27 червня 2019 року та з 02 вересня по 31 жовтня 2019 року. У зв`язку із набуттям відповідачкою статусу лікаря-спеціаліста із спеціальності «Рентгенологія» на підставі її заяви від 06.11.2019 останню відповідно до наказу директора Ратнівської ЦРЛ від 04.11.2019 №385-ОС переведено на посаду лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення. Однак, 13 листопада 2019 року відповідачка подала заяву про звільнення за власним бажанням 27 листопада 2019 року, на підставі якої наказом директора Ратнівської ЦРЛ від 26.11.2019 №398-ОС її було звільнено з 27 листопада 2019 року за власним бажанням. Зважаючи на наслідки невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань, враховуючи тривалість навчання та необхідні знання й навички для її зайняття, позивач просить стягнути із [PERSON] двісті тисяч гривень штрафу за умовами договору про співпрацю та 5000 грн. судових витрат. Ухвалою судді Ратнівського районного суду Волинської області Свистун О.М. від 03.03.2021 відкрито провадження у справі. Представник відповідачки адвоката Потапальський Б.М. 10 серпня 2020 року подав відзив на позов, який мотивує тим, що положення п.3.2 (про штрафні санкції) договору про співпрацю не відтворено у положеннях основних строкових трудових договорів №1 від 31.01.2019 та №2 від 14.02.2019. Вважає договір про співпрацю нікчемним, оскільки він погіршує становище працівника порівняно із законодавством України про працю, зокрема порівняно із такими правовими нормами: 1) ч.2 ст.23 КЗпП України в частині передбаченого в пунктах 1.1 та 2.2.1 договору про співпрацю обов`язку укласти строковий трудовий договір, оскільки ч.2 ст.23 КЗпП передбачає можливість укладення трудового договору на визначений строк лише в разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, або в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Характер та умови виконуваної відповідачкою роботи не передбачали необхідності укладення строкового трудового договору. Більш того, позивач звільнив відповідачку на підставі ст.38 КЗпП, що застосовується до безстрокових договорів. 2)ст.38 КЗпП України в частині передбаченого пунктами 1.1. та 2.2.1 Договору про співпрацю, п.2.4.1 трудового договору від 31.01.2019 та пункту 2.4.1 трудового договору від 14.02.2019 обов`язку працювати протягом трьох років, з огляду на те, заборона для працівника розривати трудовий договір є примусовою працею, використання якої згідно із ч.2 ст.43 Коституції України забороняється. 3)ст.38 КЗпП України в частині передбаченого пунктами 1.1. та 2.2.1 Договору про співпрацю, п.2.4.1 обох трудових договорів обов`язку працювати протягом трьох років, 4).ст.38 та ст.147 КЗпП в частині передбаченого пунктом 3.2 Договору про співпрацю штрафу, оскільки така умова договору за розірвання безстрокового трудового договору з ініціативи працівника є штучно відділеною від основного договору умовою основного договору, яка всупереч природі неустойки має не компенсаційний, а каральний характер, тому набуває ознак інструменту забезпечення примусової праці. Стверджує, що умова договору про співпрацю про штраф за розірвання безстрокового трудового договору є нікчемним та носить каральний характер і забезпечує примусову працю , що заборонено Конституцією України, Конвенцією про захист прав людиниі основоположних свобод. Просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою судді Ратнівського районного суду Свистун О.М. від 15.10.2020 року закрито підготовче провадженння. Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 28.10.2020 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 28.01.2021 року апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Ратнівська центральна районна лікарня" Ратнівської районної ради Волинської області залишено без задоволення , а рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 28.10.2020 року без змін. Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Ратнівська центральна районна лікарня" Ратнівської районної ради Волинської області задоволено частково, а рішенням Ратнівського районного суду від 28.10.2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28.01.2021 року скасовано,справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Ратнівського районного суду Фазан О.З. від 16.09.2021 цивільну справу прийнято до свого провадження. Ухвалою цього ж суду від 05.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідачки адвокат Потопальський Б.М. 20.10.2021 подав до суду додаткові пояснення з врахуванням змісту постанови Верховного Суду від 26.05.2021 , просить відмовити у позові. Вважає, що умови договору про співпрацю є недійсними ( нікчемними), що встановлено законом, оскільки погіршують становище працівника порівняно із законодавством України про працю, що визначено ст. ст.9,ч.2 ст. 23, 38,147 КЗпПУ . Просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що договір про співпрацю , укладений сторонами по справі, є попередній цивільно - правовий, після якого укладено строковий трудовий договір . Відповідачка, її представник у судовому засіданні підтримали відзив, додаткові пояснення від 20.10.2021 , просили відмовити у задоволенні позову. Додатково пояснили , що договір про співпрацю є трудовим договором і є нікчемним у силу закону - ст. 9 КЗпПУ. Відповідачка визнала, що добровільно уклала договір про співпрацю, оскільки зворотнє не може довести. Суд, заслухавши сторони, їх представників, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 30 березня 2017 року Вінницький національний медичний університет імені М. І. Пирогова Міністерства охорони здоров`я України надав відповідачці [PERSON] направлення на роботу, згідно з яким остання направлена у розпорядження до Ратнівської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря з ультразвукової діагностики. Після закінчення вказаного медичного навчального закладу [PERSON] на підставі наказу управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 20 липня 2017 року № 147-ос/к, наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 21 липня 2017 року № 269-ос було зараховано до Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Радіологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року. 28 липня 2017 року між Ратнівською ЦРЛ та [PERSON] було укладено договір про співпрацю, за умовами якого Ратнівська ЦРЛ взяла на себе зобов`язання не пізніше 01 серпня 2017 року прийняти [PERSON] для проходження інтернатури строком на 1 рік 6 місяців з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року, а [PERSON] - укласти протягом 10 календарних днів після закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ на 3 роки, протягом яких працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ратнівського району Волинської області. Сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі двісті тисяч грн (пункт 3.2 договору про співпрацю). Відповідно до наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 30 січня 2019 року № 48-ОС [PERSON] було звільнено з 31 січня 2019 року у зв`язку із закінченням інтернатури відповідно до статті 36 КЗпП України. На виконання договору про співпрацю за заявою відповідачки від 31 січня 2019 року згідно з наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 31 січня 2019 року № 52-ОС останню було прийнято з 01 лютого 2019 року на посаду лікаря стажиста-рентгенолога рентгенофлюрографічного відділення Ратнівської ЦРЛ, а також сторонами укладено строковий трудовий договір від 31 січня 2019 року № 1 на строк з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Згідно з наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 14 лютого 2019 року №72-ОС [PERSON] переведено на посаду лікаря-стажиста з ультразвукової діагностики діагностичного відділення. На виконання цього наказу між сторонами укладено строковий трудовий договір від 14 лютого 2019 року № 2 на строк з 14 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 12 березня 2019 року № 11.2-10/6575 погоджено зміну місця призначення на роботу відповідачки з посади лікаря з ультразвукової діагностики на посаду лікаря-рентгенолога. За направленням та за рахунок Ратнівської ЦРЛ [PERSON] закінчила курси спеціалізації з циклу «Рентгенологія» на факультеті післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 03 червня 2019 року по 27 червня 2019 року та з 02 вересня по 31 жовтня 2019 року. У зв`язку із набуттям [PERSON] статусу лікаря-спеціаліста зі спеціальності «Рентгенологія» на підставі її заяви від 06 листопада 2019 року її відповідно до наказу директора Ратнівської ЦРЛ від 04 листопада 2019 року № 385-ОС переведено на посаду лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення Ратнівської ЦРЛ. 13 листопада 2019 року [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням з 27 листопада 2019 року, на підставі якої наказом директора Ратнівської ЦРЛ від 26 листопада 2019 року № 398-ОС її було звільнено з 27 листопада 2019 року за власним бажанням. Судом встановлено, що сторони по справі в силу вимог ст. 11, ч.3 ст. 14 ЦК України уклали договір про співпрацю, тобто між ними виникли цивільні права та обов`язки , виконання яких забезпечили відповідальністю у виді штрафу в розмірі 200000 гривень (пункт 3.2 договору про співпрацю). Нормами ч.1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом установлено, що 28 липня 2017 року між Ратнівською ЦРЛ та [PERSON] було укладено договір про співпрацю, за умовами якого Ратнівська ЦРЛ взяла на себе зобов`язання не пізніше 01 серпня 2017 року прийняти [PERSON] для проходження інтернатури строком на 1 рік 6 місяців з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року, а [PERSON] - укласти протягом 10 календарних днів після закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ на 3 роки, протягом яких працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ратнівського району Волинської області. При цьому сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч грн (пункт 3.2 договору). Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Разом з тим, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину, ст. 204 ЦК України). Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Отже, сторони уклали цивільно - правовий договір , який не суперечить вимогам ЦК України , КУпПУ , іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому відповідачка при його укладенні мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників цього правочину були вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин вчинено у письмовій формі, встановленій законом. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Жодна із сторін правочину неспростувала презумцію правомірності правочину - не оспорювала факт правомірності цього договору про співпрацю,скільки виконували всі права , набуті за договором про співпрацю. Так, відповідачка виконувала умови договору про співпрацю , на його підставі добровільно уклала строковий трудовий договір та приступила до виконання своїх трудових обов`язків лікаря і за весь час дії договору про співпрацю не висловлювала и незгоду з його умовами. Крім цього, цей договір не порушує конституційного права людини і громадянина щодо вільного вибору місця роботи, а тому він відповідає вимогам ст.ст. 627, 628,629 ЦК України . Поряд з цим, відповідачка за власним бажанням ( заявою) приступила до виконання своїх трудових обов`язків лікаря і за власним бажанням ( заявою) була звільнена з роботи , що виключає висновок про обмеження [PERSON] у праві вільного вибору місця роботи. Таким чином, договір про співпрацю не суперечить ст. 228 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 9 КЗпПУ умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відтак, цивільно правовий договір про співпрацю відповідає вимогам трудового законодавства , не погіршує становище відповідачки порівняно з законодавством України про працю. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, відповідачкою не спростовоно доводи позивача , а тому позов підлягає задоволенню. Покликання представника відповідачки про те, що договір про спіпрацю є нікчемним не заслуговує на увагу з вищенаведених підстав, як і всі інші твердження з яких він просить відмовити у позові. Крім того, оскільки відповідач , її представник визнали ,що договір про співпрацю є трудовим договором. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15 до трудових правочинів норми про недійсність правочину не застосовується.

Outcome: approved