Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління комунальної власності Будьоннівської районної в місті Донецьку ради, третя особа - Восьма Донецька державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Вказаний будинок батько позивача побудував на земельній ділянці, яку отримав згідно рішення виконкому Пролетарської райради від 30.03.1962 року. Дана земельна ділянка була надана померлому в безстрокове користування для будування житлового будинку на підставі договору від 15.04.1962 року, який був посвідчений та зареєстрований нотаріусом [PERSON] в реєстрі за №1255. Після смерті батька, позивач залишився єдиним спадкоємцем та подав до Восьмої державної нотаріальної контори заяву пр. прийняття спадщини, але не зміг повністю вступити в спадок, в зв'язку з тим, що з'ясувалось, що за життя, батько не оформив право власності на спірний будинок. Згідно технічного паспорту на будинок [ADDRESS], за вказаною адресою розташовані: житловий будинок, який складається з трьох кімнат, кухні тамбуру та коридору з одним виходом та три сараї. Придбання батьком позивача вказаного житлового будинку здійснювалось в період дії норм ЦК УРСР від 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Українського РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року. Пунктом 4 зазначеної Інструкції встановлювалось, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР, тобто Інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Проте, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акту треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином виникла ситуація, при якій через бездіяльність спадкодавця щодо реєстрації на час володіння нерухомого майна, в зв'язку з відсутністю обов'язку щодо його реєстрації, спадкоємець, яким є позивач не може набути право власності на це майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. Просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON]. Представник позивача - [PERSON], в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Згідно з витягом з рішення засідання виконкому Пролетарської райради депутатів міста Сталіно від 30.03.1962 року, [PERSON] було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва, що розташована за адресою [ADDRESS], площею 300 кв.м. та було запропоновано укласти та нотаріально зареєструвати договір з комунальним відділом виконкому Пролетарської райради у встановленому законом порядку та будівництво здійснювати строго з договором та проектом забудови. Так, [PERSON], на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 15.04.1962 року, який був посвідчений нотаріусом [PERSON] та зареєстрований за №1255, було надано на праві безстрокового користування земельну ділянку по [ADDRESS], площею 300 кв.м, на якій [PERSON] (забудовник) зобов'язався побудувати житловий будинок площею 32 кв.м., з трьома кімнатами. Однак право власності на спірний будинок [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстроване не було. Як вбачається з наданої суду копії технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з житлового будинку літ А-1, сараю літ. Б.Г.Д., вбиральні літ.В., огородження №1-3. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови № 4 від 24 червня 1983 року „Про практику розгляду судами України справ про спадкування" розтлумачив, що суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. Згідно п. 32 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР № 514 від 30 квітня 1958 року, документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п. 30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там де такого органу немає, - у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих. Так, з огляду на те, що спірний будинок був самочинно зведений, однак не прийнятий в експлуатацію, а також враховуючи, що право власності зареєстровано ним не було, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не були дотримані вимоги законодавства щодо державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. Разом з тим, будівництво жилого будинку та господарських будівель, які є предметом судового розгляду, було здійснене без відповідних дозвільних документів. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 105 Цивільного кодексу (1963 року), господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 7 Постанови „Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про судову практику розгляду судами справ про спадкування», у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами можуть визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленням судом правовим режимом спірного майна. Суд виходить з того, що оскільки спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, то об'єктом спадкування є не домоволодіня, як об'єкт цивільних прав, а будівельні матеріали, використані в процесі його будівництва. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER], актовий запис №69. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №2730, а тому на підставі статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом. Згідно зі статтею 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з наданої суду копії спадкової справи, 18.03.2013 року позивач звернувся до Восьмої нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. При цьому, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем, оскільки в матеріалах спадкової справи міститься заява [PERSON], яка була дочкою спадкодавця, про відмову від своєї частки у спадщині на користь позивача. Постановою державного нотаріуса Восьмої донецької державної нотаріальної контори Ляшенко В.Г. від 30 серпня 2013 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька, з огляду на те, що правовстановлюючий документ, який необхідний для оформлення спадщини на спірний житловий будинок не зареєстрований у встановленому законом порядку. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Право власності на зазначене домоволодіння до складу спадщини не увійшло, оскільки померлий такого права, оформленого належним чином на момент смерті не мав. З процесуальної позиції позивача та його представника вбачається намір перекласти функції введення домоволодіння в експлуатацію на судові органи всупереч встановленому порядку. Згідно р.р.1 (б) ч.1 ст. 31 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів в порядку, встановленому законодавством віднесене до делегованих повноважень у сфері будівництва виконавчих органів сільских, селищних, міських рад. Згідно п.3 Постанови Кабінету Міністрів України №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків господарськими спорудами та будівлями, споряджених без дозволу на виконання будівельних робіт», підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 05.08.1992 року є висновок про технічний стан будинку, складений БТІ за формою встановленою Міністерством з питань житлово - комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти будівництва. Позивач як спадкоємець, який фактично прийняв спадщину може претендувати на визнання за ним права власності на будівельні матеріали, з яких складаються самовільно збудовані об'єкти з подальшим введенням їх в експлуатацію в загальному порядку, однак позивач такі вимоги не заявляє. Позивач своїми процесуальними та матеріальними правами розпорядився на власний розсуд, підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги, а суд, виходячи з вимог диспозитивності цивільного процесу вирішує позовні вимоги в межах заявленого позову. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління комунальної власності Будьоннівської районної в місті Донецьку ради, третя особа - Восьма Донецька державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом - необхідно відмовити. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року „Про практику розгляду судами України справ про спадкування", Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР № 514 від 30 квітня 1958 року, роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про судову практику розгляду судами справ про спадкування», Постанови Пленум Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, ст. 105 ЦК України в редакції 1963 року, статей 1218,1268,1269 ЦК України, та

Outcome: dismissed