Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з цим позовом до Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області, в якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування: ділянку [NUMBER], рілля, площею 3,8524 га, вартістю 46110,98 грн., кадастровий № 0521086300:05:004:0168, на території Тарасівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, яка відповідно до розпорядження голови Жмеринської районної державної адміністрації від 21.01.2005 №14, рахується за померлою [INFO] [PERSON]. Свій позов аргументував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], яка проживала та була зареєстрована в с. Вознівці Жмеринського району Вінницької області, вул. Гагаріна. Позивач прийняв спадщину шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном, розпорядився її домашніми та особистими речами в листопаді 1995 року. Інші спадкоємці відсутні. При зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері із-за відсутні правовстановлюючих документів на земельну ділянку. 11.03.2014 в судовому засіданні в якості співвідповідачів за клопотанням позивача була залучена Тарасівська сільська рада Жмеринського району. 24.03.2014 сторони в судове засідання не з'явились. Позивач через канцелярію суду подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, а справу просив розглянути у його відсутність. Відповідач - Тарасівська сільська рада через канцелярію суду подала заяву, в якій позов визнала, а справу просила розглянути у відсутність її представника. Суд вважає, що оскільки вищезазначені позивач та відповідач надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, то їх неявка в судове засідання відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Відповідач - Жмеринської районної державної адміністрація Вінницької області, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, проте її представник в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та заперечень проти позову не надав, в зв'язку з чим суд не вбачає підстав, передбачених в ст. 169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що рішення Жмеринського міськрайонного суду від 19.04.2013 було встановлено юридичний факт, що [PERSON], яка померла [INFO] в с. Вознівці Жмеринського району Вінницької області, є матір'ю позивача [PERSON] (рішення набуло законної сили), що у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню (а.с.5). Відповідно до свідоцтва смерть мати [PERSON] померла [INFO] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва смерть донька, а відповідно сестра позивача, [PERSON] померла [INFO] (а.с.7), яка згідно довідки виконкому Тарасівської сільської ради від 25.03.2013 на час відкриття спадщини проживала та була зареєстрована з матір'ю (а.с.8). Як вбачається з довідки виконкому Тарасівської сільської ради від 27.03.2013, позивач прийняв спадщину, шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном, розпорядився домашніми та особистими речами матері в листопаді 1995 року (а.с.9). 05.02.1994 був виданий Державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству «Розвиток» с. Тарасівка, до списку якого була включена [PERSON], яка мала право на земельну частку (пай) як член колективного сільськогосподарського підприємства (а.с.10-21). Згідно довідки управління Держземагенства у Жмеринському районі Вінницької області від 28.03.2013 №04-367, відповідно до розпорядження голови Жмеринської райдержадміністрації №14 від 21.01.2005 по Тарасівській сільській раді за громадянкою [PERSON] (яка померла [INFO] свідоцтво про смерть мерії [NUMBER]) закріплено земельну ділянку [NUMBER] на території Тарасівької сільської ради, площею 3,8524 га, кадастровий № 0521086300:05:004:0168, нормативно-грошовою оцінкою 46110,98 грн., на яку сертифікат не видавався (а.с.22). Відповідно до постанови від 10.12.2013 № 1632/02-31 виданої Жмеринською районною державною нотаріальною конторою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), розташовану на території Тарасівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що залишилася після смерті матері [PERSON] із-за відсутні правовстановлюючих документів (а.с.25). Як вбачається з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після смерті [PERSON] - за вказаними параметрами запис в Спадковому реєстрі відсутній (а.с.23). Як вбачається з витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) після смерті [PERSON] - за вказаними параметрами запис в Спадковому реєстрі відсутній (а.с.24). Згідно повідомлення Жмеринської районної державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті [PERSON] відсутня (а.с.32). Вищевказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, ніким не оспорюються та не суперечать один одному. До вищевказаних цивільних правовідносин, слід застосовувати нормативно-правові акти на час їх виникнення. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як достовірно встановлено в судовому засіданні, позив прийняв спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року ( 561-12) , Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (1540-06). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 (2768-14) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з положеннями ст. 5 ЗК України ( в редакції 1990 р.), який діяв на час виникнення правовідносин, земля може належати громадянам на праві колективної власності. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств. Згідно з положеннями ст. 6 цього Кодексу, однією із підстав набуття права власності на земельні ділянки - одержання їх у спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 цього Кодексу, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", зокрема: п. 2. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю; п.5. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією; п.6. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Згідно з ч. 2 ст. 9 ЦК УРСР, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Згідно з ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 561 ЦК УРСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Згідно абзацу 2 п. 8 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на вищезазначене, позивачем в підтвердження своїх позовних вимог надано належні та допустимі докази, на підставі яких суд приходить до висновку задовольнити позов та визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті матері. На підставі ст.ст. 9, 549, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 5, 6, 22, 23 ЗК України ( в редакції 1990 р.), п.п. 2, 5, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95), абзацу 2 п. 8 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7,

Outcome: approved