Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] де третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1988 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу вони мають спільних дітей: доньки - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. 27 серпня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні, відповідач аліментів на утримання дітей на сплачує. 26 жовтня 2012 року позивач вийшла заміж за [PERSON], який є громадянином Ізраїлю. Позивач має намір влітку 2014 року, разом з доньками та чоловіком, відвідати його рідних в Ізраїлю та відпочити. Також на думку позивача, така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей, адже завдяки значній фінансовій допомозі, яку надає її теперішній чоловік [PERSON] та його рідні, позивач матиме можливість оздоровити дітей на морі. Але не зважаючи на це відповідач [PERSON] не надає згоди на вивіз дітей та не аргументує цю відмову. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні просили суд в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що вивіз дітей за кордон, а саме до Ізраїлю є недоцільним, оскільки на даний час у цій країні ведуться бойові дії та перебування дітей на цій території може бути небезпечним для їхнього життя та здоров'я. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, надали до суду заяву, згідно якої просили справу розглянуто у його відсутності та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дітей. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 30 серпня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачем та знаходяться на її утриманні. 26 жовтня 2012 року позивач вдруге зареєструвала шлюб з [PERSON], який є громадянином Ізраїлю. В судовому засіданні представник позивача та позивач вказували на те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за межі України, але жодних вагомих аргументів не наводить. Доводи позивача про те, що відповідач систематично ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не можуть вважатися судом достовірно встановленими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. В судовому засіданні відповідач стверджував, що не відмовляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, але не вважає за доцільне саме в даний час вивозити дітей за кордон у зв'язку із нестабільною ситуацією в Ізраїлі, яка характеризується військовими діями. Крім того, наголосив на тому, що позивач не зверталася до відповідача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідно до вимог ст. 313 ЦК України та ст. 4 ЗУ "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994р. № 3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини та виїзд дитини за межі України провадиться лише на підставі нотаріально засвідченої згоди батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічну статті 4-й вищевказаного закону норму містить п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, в якому зазначено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону регулює виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на цей Закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Частиною 2 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. У cт.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності ст. 214 ЦК України при ухваленні рішення, суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, так і заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинно бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Позивачкою та її представником не надано доказів на підтвердження необхідності/мети виїзду дитини за кордон, наприклад, на лікування, оздоровлення, відпочинок дитини, відвідування близьких родичів. Також не надано доказів, що відповідач невмотивовано відмовляє у наданні згоди на строковий виїзд дитини та виготовлення дитячих проїзних документів за кордон. Позивач не надала доказів щодо фактичного місця проживання дітей на території Ізраїлю, їх медичного страхування, належної безпеки дітей у час військових дій. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивачки, щодо надання дозволу на тривалий виїзд дитини за кордон, як такий, що відповідатиме інтересам останньої. Надання рішенням суду дозволу на майбутнє на тривалий виїзд дитини за кордон та про надання дозволу на виготовлення проїзних документів за кордон без згоди батька, суперечить ст. 4 ЗУ "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично в порушення вимог ст. ст. 153, 157 СК України, позбавить батька дитини можливості брати участь у їх вихованні та можливості особистого спілкування з ними.

Outcome: dismissed