Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 13.07.2009 року він являється власником квартири за адресою: [ADDRESS]. З січня 2010 року він проживав у цивільному шлюбі зі [PERSON]. З 16.08.2010 року вона разом з сином [PERSON] з його згоди зареєструвались у належній йому квартирі. [INFO] у нього з відповідачкою [PERSON] народився син [PERSON], який також був зареєстрований у вказаній квартирі. У січні 2012 року по причині сварок на побутовому ґрунті відповідачка забрала свої особисті речі та переїхала жити за іншою адресою. Відповідачка більше року не проживає за місцем своєї реєстрації, але добровільно виписатись не бажає, комунальні послуги не оплачує, тому зростають борги по оплаті за житлово-комунальні послуги. У зв'язку з чим позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст.405 відповідачі втратили право на вказане житло, тому просить суд визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; усунути перешкоди в користуванні його квартирою за вказаною адресою шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Представник [PERSON], який діяв в інтересах позивача, позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; та усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, мотивуючи свою незгоду тим, що вона проживала з позивачем у цивільному шлюбі, від якого у них народився син [PERSON]. Під час спільного проживання він прописав її разом з сином [PERSON] в належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS], а потім прописав там і спільного сина [PERSON]. Вони разом робили в квартирі ремонт, поставили у ванній кімнаті душову кабінку, якої зараз в квартирі немає. На теперішній час квартира непридатна для проживання, оскільки в ній відсутні вся сантехніка, газова плита на кухні, тому вона вимушена проживати за іншою адресою у своєї матері. Виписуватись з квартири позивача вона не бажає, тому що їй ніде зареєструватись, власного житла вона не має. Малолітнього сина [PERSON] також ніде зареєструвати. У зв'язку з чим просить в задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON], який діє в інтересах відповідачки [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій вказав, що з позовом не згоден, та просив суд розглянути справу в його відсутність. Представник третьої особи Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Кравцова О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивача, обґрунтовуючи тим, що в спірній квартирі зареєстрована малолітня особа - син позивача та відповідачки, та задоволення вимог позивача може привести до порушення права та інтересів малолітньої дитини. Оскільки позивач відповідно до норм сімейного законодавства повинен піклуватись про свою дитину, тому представник третьої особи просила не знімати з реєстрації за адресою: [ADDRESS], малолітнього [PERSON]. Судом в порядку ст.ст.63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], проживає з ним в одному під'їзді. В квартирі позивача ніхто не проживає, спочатку там робили ремонт, але що зараз відбувається в квартирі їй невідомо. Відповідачку вона не знає. Свідок [PERSON] суду розповіла, що є тіткою позивача та проживає з ним в сусідньому під'їзді. З 2009 року в квартирі ніхто не проживає, тому що там був розпочатий ремонт. Відповідачку бачила один раз. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] - це його прийомний син. [PERSON] з 2010 року проживав у цивільному шлюбі з відповідачкою, а в [INFO] у них народився син. Позивач прописав відповідачів на свою житлову площу, тому що вони не були ніде зареєстровані. В квартирі ніхто не проживає з самого початку, оскільки там позивач та відповідачка спільно робили ремонт. Зробили перепланування квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з травня 2013 року вона являється дружиною позивача. В спірній квартирі ніхто не проживає, ремонт зроблений лише у ванній кімнаті та мається котел, але жити в квартирі неможливо, тому що вона в нежитловому стані та умов для проживання в ній немає. Позивач проживає разом з нею в її квартирі. Позивачем було запропоновано відповідачам виписатись з його квартири та укласти нотаріальний договір по утриманню сина. Свідок [PERSON] розповіла, що знає позивача з травня 2013 року, коли він став проживати з [PERSON]. Вона декілька разів була в квартирі [PERSON] та бачила, що квартира не придатна для проживання, там ніхто не живе. Зі слів [PERSON] їй відомо про те, що в квартирі прописані позивач, відповідачі та неповнолітній син відповідачки. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, допитавши свідків, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.07.2009 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). 26.08.2010 року [PERSON] звернувся до правоохоронних органів з заявою, в якій просив зареєструвати на його житлову площу [PERSON] та [PERSON] як наймачів безстроково, у зв'язку з чим між вказаними особами та КП «ЄРЦ» був укладений договір найму (а.с.52). В квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 01.07.2009р., [PERSON] з 26.08.2010р., [PERSON] з 26.08.2010р. та [PERSON] з 07.06.2011р., що підтверджено довідками КП "Житловий сервіс" від 01.08.2013р. №2605 та від 19.03.2014р. №225 (а.с.5, 16). В акті, складеному КП "Житловий сервіс" 17.10.2013р., зазначено, що на момент складення акту в квартирі за адресою: [ADDRESS], вівся ремонт. В квартирі відсутні сантехника (ванна, унітаз, раковина) та газова плита, також меблі та предмети побутового використання. Квартира для проживання не придатна (а.с.7). Вказані факти також підтвердили в судовому засіданні представник позивача, відповідачка, а також свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 01.04.2014р. [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], та повнолітнім сином [PERSON] проживають без реєстрації в 3-х кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS], в якій ще проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] разом з синами проживає в одній кімнаті. Для повноцінного розвитку малолітньої дитини місця замало. Родичі [PERSON] відмовляються реєструвати її разом з дітьми в даній квартирі (а.с.39). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Аналіз норм цивільного законодавства свідчить про те, що сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересі певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Враховуючи зміст абзаца 2 ч.1 ст. 405 ЦК України, та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні як члена своєї сім'ї. Оскільки зміст сервітуту визначається при його встановленні, не допускається зміна його умов за волею власника вже в процесі реалізації сервітутного права після його встановлення. Отже, аналізуючи спірні правовідносини в контексті ст..ст.401-405 ЦК України та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачам на підставі договору (а.с.52) було встановлено безстроковий житловий сервітут, у зв'язку з чим вони на законних підставах набули право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], та зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку. За змістом ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Тому твердження позивача про те, що сам факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі порушує його права як власника майна, на думку суду, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Також суд зазначає, що відповідно до норм житлового законодавства факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Крім того припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що відповідачі втратили право користування його квартирою на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки вони не проживають у вказаній квартирі з січня 2012 року, тобто не проживають понад один рік. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже однією з умов втрати права користування членами сім'ї (в тому числі колишніми) власника квартири є не проживання там без поважних причин. Однак з матеріалів справи вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], відсутні умови для проживання, тому що в ній відсутні сантехника (ванна, унітаз, раковина) та газова плита, також меблі та предмети побутового використання, про що свідчать відповідні докази, наявні в матеріалах справи (а.с.7), а також вказані обставини підтверджені показаннями свідків, які судом прийняті до уваги та оцінені як належні та допустимі докази. Також суд, відповідно до ч.6 ст.19 СК України, приймає до уваги висновок Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради від 01.04.2014р. (а.с.38), оскільки він є обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини, та узгоджується з іншими наявними у справі доказами. На підставі викладеного суд вважає, що причини відсутності відповідачів та малолітньої дитини за їх місцем реєстрації понад один рік є поважними, оскільки квартира не придатна для проживання. Також суд зазначає, що малолітня дитина не може проживати та виховуватись в квартирі, непридатній для проживання. Суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до положень Сімейного Кодексу України він зобов'язаний піклуватись про свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], та його батьківські права на можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Враховуючи вище викладене суд не вбачає підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], тому в задоволенні вимог позивача [PERSON] слід відмовити за необґрунтованістю. Крім того суд зазначає, що позивачем у рамках даного спору були заявлені позовні вимоги з підстав, визначених ч.2 ст.405 ЦК України, однак вимог про припинення права користування вказаною квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України, позивачем не заявлялись, тому суд розглянув справу в межах тих заявлених вимог та з тих підстав, що обрані позивачем.

Outcome: dismissed