Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.11.1978 р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб, у зв'язку з чим Центральним палацом одруження міста Київа було зареєстровано шлюб. Спільне життя з [PERSON] у позивачки та подружні відносини не припинились протягом усього часу спільного проживання. Незважаючи навіть на те, що шлюб між ними було розірвано 30.06.2005 р., про що було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER]. Проте вони продовжували проживати разом, а тому не проводили розподілу спільного майна, користувались майно спільно та проживали у спільному житлі. Позивачка весь час підтримувала стосунки з [PERSON], готувала йому їжу, лікувала. Під час перебуванням в спільному шлюбі позивачкою та [PERSON] за спільні кошти та за рахунок спільних зусиль було набуто житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS]. Також, позивачка будучи розлученою приватизувала на [PERSON] 1/2 частину у квартирі, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Вказану квартиру вона отримала в 2004 році пропрацювавши довгий час вчителькою, а приватизована квартира була в 2007 році (при цьому розлучення відбулося в 2005 році). Питанням оформлення документів на приватизацію займалась виключно позивачка, а [PERSON] не цікавився цим питанням і приватизацією не займався. [INFO] р. [PERSON] помер. Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його частину в спільному майні подружжя, яке належало йому та позивачці. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився син [PERSON], який прийняв спадщину батька шляхом звернення із заявою до приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Воловенко Р.П. При цьому, сином [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщину на все майно, а не лише на частку померлого [PERSON] в спільному майні подружжя. Позивачка також звернулася до приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Воловенко Р.П. із заявою про видачу свідоцтва про право власності після смерті одного із подружжя. Однак, нотаріус повідомила [PERSON] про те, що не може видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки спадкоємець, який прийняв спадщину, тобто син [PERSON] заперечує проти видачі такого свідоцтва. Однак позивачка вважає, що вона має право на поділ майна, що належало їй та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а саме житлового будинку, що розташований [ADDRESS], та часток у квартирах, що розташовані за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS], а тому просить суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що розташований у [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що розташований у [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою [ADDRESS] та належала [PERSON] на підставі державного акту серія [NUMBER] від 04.09.1998 р.; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1251 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою [ADDRESS] та належала [PERSON] на підставі державного акту серія [NUMBER] від 16.05.2006 р, кадастровий номер [NUMBER]. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив суду, що 23.01.2014 року його батько зареєстрував житловий будинок у [ADDRESS] та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, де власником вказано лише [PERSON]. А на той час [PERSON] та [PERSON] вже довгий час не перебували у шлюбі, оскільки вони розлучилися ще у 2005 році. Позивачці було відомо про реєстрацію будинку ще з моменту проведення державної реєстрації, тобто з 23.01.2014 року, а тому просить застосувати строк позовної давності, який сплив 23.01.2017 року. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з слідуючих підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Судом встановлено, що 25.11.1978 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано 30.06.2005 року, про що мається запис в паспорті громадянина України, що належить позивачці та копією повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 31.05.2017 року. У серпні місяці 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS]. 23.01.2014 року [PERSON] зареєстрував житловий будинок загальною площею 76 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], видане 26.01.2014 року Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, де у графі «власник» зазначений лише [PERSON] [PERSON]. на підставі державного акту серія [NUMBER] від 04.09.1998 р належала земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою [ADDRESS], та земельна ділянка площею 0,1251 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою [ADDRESS], на підставі державного акту серія [NUMBER] від 16.05.2006 р, кадастровий номер [NUMBER]. 06.05.2015 року [PERSON] уклав заповіт, посвідчений секретарем Бендюгівської сільської ради, згідно якого все своє майно заповів своєму синові [PERSON]. [INFO] р. [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок та земельні ділянки в [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився син [PERSON], який прийняв спадщину батька шляхом звернення із заявою до приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Воловенко Р.П. [PERSON] також звернулася до приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Воловенко Р.П. із заявою про видачу свідоцтва про право власності після смерті одного із подружжя. Однак, нотаріус повідомила [PERSON] про те, що не може видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки спадкоємець, який прийняв спадщину, тобто син [PERSON] заперечує проти видачі такого свідоцтва. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між, ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. З ст. 29 КпШС України, ч. 2 ст. 72 СК України). 23.01.2014 року [PERSON] зареєстрував житловий будинок загальною площею 76 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], виданий 26.01.2014 року Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, де у графі «власник» зазначений лише [PERSON] [PERSON] та [PERSON] не перебували вже довгий час у шлюбі, оскільки 30.06.2005 року вони розлучилися, про що видано повторне свідоцтво [NUMBER]. Отже строк позовної давності сплив 23.01.2017 року, а позивачка звернулася до суду з позовом лише 17.10.2017 року. Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності щодо вимог про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. А тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити . Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed