Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила в порядку ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» надати дозвіл на виїзд за кордон без згоди відповідача їх малолітньому сину [PERSON], [INFO] до досягнення ним повноліття та надати дозвіл на отримання сином дитячого закордонного паспорту без згоди відповідача. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з серпня 2004 р. по 04.08.2007 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] від шлюбу народився син [PERSON]. 04 серпня 2007 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2007 р. Даним рішенням суду встановлено, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з матір'ю. З моменту народження сина сторони проживають окремо, дитина проживає с позивачкою, весь цей період відповідач ухиляється від виховання та матеріального забезпечення дитини та не приймає участі у жодних питаннях з приводу дитини. З моменту народження сина і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з позивачкою, позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі та за допомогою електронної пошти зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина та з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] [INFO], однак звернення позивачки залишено відповідачем без відповіді. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Представник третьої особи надала заяву про розгляд справи за її відсутності та просила ухвалити рішення вимог норм чинного законодавства на підставі доказів поданих сторонами по справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 04 серпня 2007 року. Від цього шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Відповідач проживає окремо від позивача та сина. Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить висновку про те, що вони врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Конституцією України, ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", "Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. № 231, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Частинами 7,8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 ст.155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаютьсяпитаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказані вимоги позивача повністю кореспондуються із умовами п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. за № 231, згідно з яким оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги, що позивач не має можливості отримати від відповідача дозвіл виїзду дитини за кордон, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню, а саме надання дозволу на період до досягнення дитиною повноліття, оскільки після цього віку діти, мають право самостійно, без згоди батьків перетинати кордон країни. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved