Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на належні відповідачеві будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, по [ADDRESS], в рахунок погашення кредитної заборгованості третьої особи перед банківською установою в сумі 2 166 513,63 грн. З позову вбачається, що на підставі Договору відновлювальної кредитної лінії № 2527 від 10 квітня 2010 року позивач, в особі філії Печерського відділення № 3715, видав третій особі у період з квітня по червень 2008 року кошти в сумі 158 000 доларів США строком на 10 років до 10 квітня 2018 року. Крім того, 25 листопада 2010 року на підставі Додаткового договору № 1 до договору відновлюваної кредитної лінії № 2527 від 10 квітня 2008 р. позивач видав третій особі 185 016,12 грн. Положеннями Договорів також було визначено, що виконання зобов'язань третьої особи за Договором відновлювальної кредитної лінії № 2527 та № № 2527/1 забезпечувалося укладеним між позивачем та відповідачем Іпотечним договором № 5807 від 10.04.2008 року належного останній, як майнового поручителя [PERSON], нерухомого майна - будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що третя особа до теперішнього часу свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за ним не виконав, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. Третя особа вимоги позову визнала в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з вимогами ст.ст. 526, 530, 611, 612, ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положення ст. 629 ЦК України передбачають, що договір є обов'язків до виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд також враховує положення ст.ст.610 та 625 ЦК України, відповідно до яких порушенням зобов'язання є його невиконання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти, у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. З огляду положень ч.1 ст.33, ч.5 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єктів нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно до положень ст. ст. 34, 35 Закону України «Про іпотеку», у разі прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, предмет іпотеки може бути переданий Іпотекодержателю в управління на період його реалізації у порядку, встановленому законодавством та умовами, передбаченими договором чи рішенням суду. У разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положення п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Положення ст.41 Закону України "Про іпотеку" зазначають, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" з дотриманням вимог цього Закону. Судом достовірно встановлено, що на підставі Договору відновлювальної кредитної лінії № 2527 від 10 квітня 2010 року позивач, в особі філії Печерського відділення № 3715, видав третій особі у період з квітня по червень 2008 року кошти в сумі 158 000 доларів США строком на 10 років до 10 квітня 2018 року. На підставі Додаткового договору № 1 до договору відновлюваної кредитної лінії № 2527 від 10 квітня 2008 р., позивач 25 листопада 2010 року видав третій особі 185 016,12 грн. Положеннями вказаних Договору та додаткового до нього договору також визначено, що виконання зобов'язань третьої особи за Договором відновлювальної кредитної лінії забезпечується Іпотечним договором № 5807 від 10.04.2008 року між позивачем та відповідачем, належного останній, як майнового поручителя [PERSON], нерухомого майна - будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Право власності відповідача на нерухомість підтверджується державним актом на право власності на землю серії УІ-КВ № 094862-809 від 16 вересня 2002 року та свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 12 грудня 1996 року З матеріалів справи вбачається, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує протягом тривалого часу, про що він та його майнові поручителі неодноразово письмово повідомлялися, а тому, станом на 6 лютого 2014 року за третьою особою наявна кредитна заборгованість у сумі 1 993 613,24 грн. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачем, як банківською установою, зобов'язання перед третьою особою за кредитним договором виконані в повному обсязі, а той від взятих від себе грошових зобов'язань ухиляється та має заборгованість, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про можливість задоволення позову шляхом звернення стягнення на майно відповідача, як третьої особи в рахунок погашення його вищезазначеної кредитної заборгованості перед банківською установою. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України звідповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved