Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь 515037,04 грн, що становлять еквівалент 18550 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено три договори позики, згідно яких [PERSON] отримав 18550 доларів США на невизначений час. Після отримання вимоги про повернення боргу відповідач у встановлений законом строк кошти не повернув, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 30.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити, також повідомив, що відповідача знає особисто, позичив йому гроші у вказному в позові розмірі про що 03.08.2017 року отримав розписки. Строк поверненян боргу в розписках не вказаний, оскільки сторони домовились про повернення на першу йоговимогу. В подальшому він неодноразово усно звертався до відповідачаЮ про те [PERSON] обіцяв повернути гроші і не виконував обіцянку. Він направлячв [PERSON] лимста з вимогою про повернення боргу, згідно квитанції пошти. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, вказав, що сума вимоги складається лише з суми позичених коштів, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, про те не заперечував отримання [PERSON] грошей від [PERSON], про те посилався на те, що строк повернення грощових коштів не настав, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Представник вважав,що позивач та його представник не надали доказів пред"явлення вимоги виконання зобов"язань. Суд не приймає до уваги посилань представника відповідача викладених в письмових поясненнях, оскільки його усні пояснення надані в судовому засіданні не містили зазначених у письмових поясненнях обставин, а строк позачі відзиву на позов, відповідно до вимог ст. 124 ЦПК України, позивачем та йогопредставником пропущено. Вислухавши учасників с удового засідання суд приймає визанння сторнами факту отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] В.Д. Суд приймає до уваги загально визнанне поняття борг - як щось, що необхідно повернути. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено три договори позики оформлених у вигляді розписок, відповідно до яких [PERSON] отримав у борг грошові кошти на загальну суму 18550 доларів США ( розписки на 4-6 а.с.). Факт отримання грошей відповідач не заперечує. Суд вважає, що звернення позивача до суду, сплата ним судового збору свідчить про висуненням позивачем вимоги виконання зобов"язань і порушення відповідачем своїх обов"язків за договорами позики. Відповідно до офіційного курсу НБУ 18550 доларів США станом на 20.11.2018 року еквівалентні 515037,04 грн. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно розписки, яка є простим письмовим документом, між сторонами було укладено договір позики, який позивач виконав, а відповідач своєчасно не повернув позичені кошти, тобто не виконав своїх зобовязань. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Доводи представника відповідача про те, що до даних правовідносин підлягає застосування правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, згідно з якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів, є помилковими і спростовуються наступним. З наданих розписок, судом встановлено, що 03.08.2017 року відповідач отримав грошові кошти у борг, тобто зобовязувався їх повернути. Разом з тим, відсутність розписках кінцевої дати повернення коштів, передбачено положеннями закону (абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Розрахунковий документ, встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо) підтверджує факт надання послуг поштового зв'язку, не означає, що лише вказані документи можуть бути належним доказом направлення стороні поштового відправлення. Інші документи (в даному випадку довідка про підтвердження отримання поштового повідомлення), які відповідають встановленій законодавством формі та містять необхідну інформацію, за допомогою якої можна визначити факт існування певних обставин, також необхідно враховувати в якості належного доказу поштового відправлення. Чинним законодавством не визначено конкретних вимог щодо форми чи змісту повідомлення та способу його направлення. Отже направлення листа простою поштою без опису вкладення не є порушенням вимог закону. Отже, вищенаведені посилання представника відповідача про направлення вимоги без опису вкладення не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову з огляду на їх необґрунтованість. Беручи до уваги вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення на користь позивача 5150,38 грн сплаченого судового збору та 5600 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього на суму 10750,38 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved