Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач через свого представника [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину, яку в подальшому за заявою позивача залишено без розгляду в частині вимог щодо [PERSON]. Позов [PERSON] обґрунтовує тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.02.2015 по справі № 643/221/13-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort, тип ТЗ легковий седан-Б, рік випуску 2007, шасі (кузов, рама) № JMBSNCS3A7U017432, реєстраційний номер [NUMBER] задоволені, укладений між [PERSON] і [PERSON] 04 січня 2013 року договір купівлі-продажу автомобіля визнано недійсним. Відповідно до умов визнаного недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 04 січня 2013 р., вартість зазначеного автомобіля на момент купівлі-продажу склала 70344 грн. Позивач вказує, що на момент укладення договору вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, тому стала добросовісним набувачем вказаного майна та у встановлений законом порядок зареєструвала своє право власності, отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САО 516613 від 04.01.2013. В подальшому, як виявилось, у звязку з досить поганим технічним станом, придбаного транспортного засобу Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort, багато деталей якого знаходилися у занедбаному стані, що унеможливлювало безпечне користування ним, з метою покращення автомобіля [PERSON], як добросовісним набувачем, поступово витрачено грошові кошти у розмірі 93679 грн на його ремонт та переобладнання з метою поліпшення експлуатаційних властивостей майна. Внаслідок усіх поліпшень майна вартість автомобіля марки Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort згідно звіту про оцінку майна, проведеного субєктом оціночною діяльності ПП «АСС-А», від 20.04.2016 складає 178400 грн без ПДВ. У звязку з чим позивач просить стягнути на її користь з [PERSON] в порядку застосування наслідків недійсності правочину грошові кошти в сумі 178400 грн та судові витрати. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в розмірі вартості вищевказаного транспортного засобу на момент укладання договору купівлі-продажу -70344,00 грн., в іншій частині у задоволенні позову заперечував. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, надані докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно договору № Б/Н від 30.03.2017, укладеного між ТОВ «Техно-Арт» та [PERSON], продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця автомобіль марки MITSUBISHI Lancer 1.6 MT, а покупець в свою чергу, зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього Договору. Загальна вартість товару становить 93997,00 грн, у тому числі з ПДВ 15666,17 грн (а.с. 75-76). З акту приймання-передачі (а.с. 78) та витратної накладної № 7-00000629 від 31.03.2007 (а.с. 77) вбачається, що відповідачем отримано автомобіль MITSUBISHI Lancer 1.6 MT, № кузова JMBSNCS3A7U017432. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.02.2015 визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort, тип ТЗ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-Б, рік випуску 2007, реєстраційний № [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON] 04.01.2013 (а.с. 6-9). Таким чином, вказані обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.02.2015, доказуванню не підлягають. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до ст. ст. 215 і 216 ІІК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, зокрема, співвласником спірного майна, яким й була у справі позивачка. Згідно зі статтями\~215\~і\~216 ЦК\~суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 216 ЦК України\~також визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до вимог ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Згідно положень п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна. Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК). Як вбачається з товарних чеків, наданих позивачем, та які знаходяться в матеріалах справи, [PERSON] витрачено в загальній сумі 95511,00 грн на поліпшення експлуатаційних властивостей автомобіля (а.с. 10-18). Відповідно до умов визнаного недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 04.01.2013, вартість вищевказаного транспортного засобу на момент купівлі-продажу склала 70344,00 грн, що також визнано відповідачем у судовому засіданні. Таким чином, вартість майна збільшилася на суму в розмірі 95511,00 грн, що в загальній сумі складає 165855,00 грн (95511 + 70344 = 165855). Проте, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 178400,00 грн, посилаючись на висновок звіту про оцінку майна від 20.04.2016, проведеного субєктом оціночної діяльності ПП «АСС-А», згідно якого вартість автомобіля марки Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort складає 178400 грн без ПДВ (а.с. 19-29). Однак, суд вважає безпідставним посилання позивача саме на вказаний звіт, як на підтвердження понесених [PERSON] витрат на поліпшення експлуатаційних властивостей автомобіля, оскільки звіт про оцінку майна складено на основі порівняльного підходу, а не на підставі фактичних витрат позивача. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Виходячи з положень\~ ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як передбачено частиною другою ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться\~ до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обовязок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобовязаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У зв'язку з чим суд прийшов до висновку щодо часткового задоволення позовної заяви [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь позивача грошових коштів у розмірі 165855 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 1658 грн 55 коп.

Outcome: partial