Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] та, з урахуванням уточнень (а.с.102-104), просить: - визнати недійсною довіреність від 25.01.13р., посвідчену начальником Дніпропетровського слідчого ізолятору [PERSON]; - визнати незаконними дії приватного нотаріуса [PERSON] щодо реєстрації у Єдиному реєстрі довіреностей довіреності від 25.01.13р., посвідченої начальником Дніпропетровського слідчого ізолятору [PERSON]; - стягнути солідарно з ПАТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 31 601,92 грн.; - судові витрати покласти на відповідачів солідарно. Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на те, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір на обслуговування карткового рахунку. В період з 16.02.2011 року по 31.01.2013 року на відповідний рахунок [PERSON], відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» нараховувалась щомісячна пенсія на загальну суму 31 601,92 грн., яка не знімалася позивачем з рахунку у зв'язку з тим, що в цей період він перебував у місцях позбавлення волі. 21.02.13 р. [PERSON] було видано нотаріальну довіреність на його доньку - [PERSON], якою позивач уповноважив її користуватись та розпоряджатись відкритими на ім'я позивача рахунками у будь-яких банківських установах України. Інших довіреностей на інших осіб позивачем не видавалося. Після звільнення з місць позбавлення волі, 27.07.13 р., позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання належних йому сум пенсійних виплат, що були нараховані на його рахунок, але йому повідомили, що гроші на рахунку [PERSON] відсутні, оскільки були видані відповідачу-[PERSON]. на підставі довіреності, виданої на її ім'я. Згідно до виписки по рахунку [PERSON], за період з 01.01.10 р. по 04.11.13 р., пенсія йому нараховувалася, проте ним та єдиною уповноваженою ним особою - [PERSON] не знімалася. [PERSON] позивач не знає, ніяких довіреностей на її ім'я він не видавав та не підписував. Водночас, довіреність, якою скористалася остання при отриманні в банку коштів, належних позивачу, була внесена в єдиний державний реєстр довіреностей приватним нотаріусом [PERSON]. Дії нотаріуса позивач вважає незаконними. Представники відповідачів 1,2 та відповідач-2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що відповідач-3 надала довіреність, посвідчену начальником слідчого ізолятору, яка мала усі необхідні реквізити, підпис уповноваженої особи, завірений відбитком печатки. Окрім того, відповідач-3 надала відповідачу-2 заяву, підписану позивачем, підпис якого теж був завірений начальником СІЗО із відбитком печатки цієї установи, про реєстрацію довіреності в єдиному реєстрі довіреностей. Підстав для відмови нотаріусом у реєстрації цієї довіреності в єдиному реєстрі довіреностей, а згодом і видачі грошових коштів у банку, не було. Відповідач-3 в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, ніяких заяв та клопотань суду не надіслала. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази по справі, з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду позивачем та залученими до матеріалів справи, позивач є пенсіонером (а.с.21). Між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір на обслуговування карткового рахунку. В період з 16.02.2011 року по 31.01.2013 року на відповідний рахунок [PERSON], відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» нараховувалась щомісячна пенсія на загальну суму 31 601,92 грн., що підтверджується довідкою пенсійного фонду та роздруківкою руху коштів по рахунку позивача, виданою ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.7,16-19). 21.02.13 р. [PERSON], перебуваючи у Сумській виправній колонії №116, у присутності начальника колонії видав нотаріальну довіреність на свою доньку - [PERSON], якою позивач уповноважив її користуватись та розпоряджатись відкритими на ім'я позивача рахунками у будь-яких банківських установах України (а.с.3, 20). Натомість [PERSON], кошти, належні позивачу в Банку не отримувала, згідно до роздруківки руху коштів на рахунку Позивача, належну позивачу суму грошових коштів 31301,92 грн. через банкомати отримала відповідач-3 [PERSON] 01.02.2013 р. та 300 грн. - 05.02.2013 р. (а.с.16-19). Зазначені кошти, згідно до повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк», відповідач-3 отримала за довіреністю, виданою на її ім'я (а.с.25). Згідно до відомостей, що містяться в зазначеній довіреності, вона підписана позивачем 25.01.2013 р. та його підпис завірений начальником Дніпропетровського слідчого ізолятору [PERSON] з прикладенням печатки Дніпропетровського слідчого ізолятору (41-42, 80). Зазначену довіреність 30.01.2013 р. відповідач-2 зареєструвала в єдиному реєстрі довіреностей (а.с.43, 83), за що сплачено відповідний платіж на рахунок державної казначейської служби (а.с.81). Підставою для реєстрації зазначеної довіреності була відповідна заява, підписана позивачем, завірена начальником Дніпропетровського слідчого ізолятору [PERSON] (а.с.79). В нотаріальній справі, що стосується зазначеної дії, окрім копій загаданих документів, зосереджено також і копію паспорту відповідача-3 [PERSON], згідно до якого остання зареєстрована у [ADDRESS] (а.с.82). Адреса реєстрації [PERSON], зазначена в паспорті, співпадає з даними міграційної служби України (а.с.53). Вона ж, [PERSON], надала нотаріусу й копію паспорту позивача та його ідентифікаційного коду (а.с.84-85). Згідно до повідомлення Дніпропетровського слідчого ізолятору, позивач перебував в цій установі з 09.02.2011 р. по 21.09.2012 р., після чого був переведений у виправну колонію №116 у м. Суми та лише 03.06.2013 р. знову прибув до Дніпропетровського слідчого ізолятору. Окрім того, з 15.10.2012 р. начальником Дніпропетровського слідчого ізолятору є Биховець М.В., а не [PERSON]. та довіреність від імені позивача на ім'я [PERSON] начальником цієї установи не посвідчувалася (а.с.97). Згідно до результатів перевірки діяльності приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], проведеної Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, при внесенні нею відомостей про вищезгадану довіреність, надану їй [PERSON] до Єдиного реєстру довіреностей, нею дотримані вимоги порядку вчинення нотаріальних дій та правил ведення нотаріального діловодства (а.с.133-135). Згідно до повідомлень органів внутрішніх справ, за фактом неправомірних дій невстановленої особи, пов'язаних із заволодінням грошовими коштами позивача, відкрито кримінальне провадження №42013040680000119 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, слідство триває, повідомлення про підозру наразі нікому не пред'явлене (а.с.23). Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п.7 ч.1 ст.92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора. Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених. Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Згідно ст.27 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка подала недійсні та/або підроблені документи. Згідно ч.3 ст.40 Закону України «Про нотаріат», довіреності осіб, які тримаються в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками таких установ чи слідчих ізоляторів - прирівнюються до нотаріально посвідчених. Згідно вимог п.2.2. Положення про Єдиний реєстр довіреностей, у разі неможливості подачі заяви на реєстрацію довіреності безпосередньо довірителем підпис довірителя на такій заяві повинен бути засвідчений підписом та печаткою особи, яка посвідчила довіреність. Згідно вимог п.2.12 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, реєстратор уносить відомості до Єдиного реєстру у день отримання від осіб, зазначених в абзаці 1 пункту 2.2 та в пунктах 2.8 - 2.9 цього Положення, заяв про внесення відомостей до Єдиного реєстру, де відсутня інформація про те, яким чином повинні реєстратору вони надаватись, поштою або через когось. Згідно п.31 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940) «Довіреність посвідчується в одному примірнику. Посвідчена довіреність вручається особі, від імені якої вона посвідчена, або на прохання такої особи і за її рахунок надсилається за зазначеною нею адресою особі, на ім'я якої видана така довіреність.» Додаткова перевірка дійсності довіреності перед вченням запису про її посвідчення згідно Положення про Єдиний реєстр довіреностей не передбачена. Відповідно до п.7 Постанови правління Національного Банку України «Про затвердження інструкції про порядок відкриття, використання і а закриття рахунків в національній тa іноземній валютах» від 12.11.2003 р. №492 Видаткові операції за поточними рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника або за його дорученням на підставі довіреності (копії довіреності), завіреної нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України. - іншими уповноваженими на те особами. Право розпорядження довіреною особою грошовими коштами розміщеними на платіжній картці на підставі довіреності, що поступила до Банку, яка належним чином засвідчена та, яка містить відповідні повноваження щодо розпорядження грошовими коштами на картці, може бути реалізоване шляхом випуску додаткової карги до основної на ім'я довіреної особи. Аналізуючи досліджені по справі докази та вищевказані факти, встановлені під час розгляду справи у їх співставленні між собою та наведеними законодавчими нормами, вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено, зокрема, обов'язковість рішення суду. Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Частиною 2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з викладеного, суд дійшов наступного висновку. При внесенні відповідачем 2 приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], як реєстратором Єдиного реєстру довіреностей запису до цього реєстру про довіреність на розпорядження пенсійними сумами в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посвідчену 25.01.2013 р. за р.№17 Начальником Дніпропетровського слідчого ізолятора від імені позивача [PERSON], 1942 року народження, на ім'я відповідача-3 [PERSON], [INFO], відповідач 2 діяла у відповідність до чинного законодавства. Це випливає з того, що відповідач-2 внесла відомості про зазначену довіреність на підставі поданої відповідачем-3 заяви позивача про реєстрацію довіреності, справжність підпису на якій засвідчено вищезгаданою установою. Для вчинення вищезгаданої реєстраційної дії представником за довіреністю відповідачем-3 відповіадчу-2 були надані усі необхідні в таких випадках документи. Особу відповідача-3, яка звернулась до нотаріуса, було встановлено за оригіналом паспорту громадянки України, копія якого додана до матеріалів справи. Цей документ не викликав у нотаріуса будь-яких сумнівів щодо його достовірності та не викликає сумнівів й у суду, оскільки має фотокартку власника паспорту, сторінка в паспорті про місце її проживання за адресою: [ADDRESS], співпадає з даними міграційної служби України. Картка фізичної особи - платника податків [PERSON] також не викликає будь-якої підозри в її достовірності. Зазначена вище довіреність та заява про її реєстрацію в реєстрі довіреностей, подані нотаріусу відповідачем-3, сумнівів в їх достовірності не викликають, оскільки містять в собі всі необхідні реквізити, підписи довірителя та начальника слідчого ізолятора, завірені відбитком гербової печатки установи. Додаткова ж перевірка дійсності довіреності такої категорії перед її внесенням до реєстру довіреностей, чинним законодавством не передбачена. Ця довіреність прирівнюється до нотаріально посвідчених та має силу з моменту її посвідчення, оскільки чинне законодавство не пов'язує набрання законної сили довіреності моментом внесення її до Єдиного реєстру довіреностей. Враховуючи вищевикладене оспорювана довіреність відповідала всім вимогам законодавства та не було підстав і для виникнення сумнівів щодо її належності й у співробітників ПАТ КБ «Приватбанк», які також перевірили відомості про цю довіреність в єдиному реєстрі довіреностей. Отже жодних порушень законодавства й зі сторони відповідача-1 щодо надання банківських послуг позивачу - клієнту цього Банку [PERSON], від імені якого за довіреністю діяла відповідач-3 [PERSON], не було. Водночас, як з'ясувалося, спірна довіреність має ознаки підробленої, оскільки за даними СІЗО, не посвідчувалася, та позивач заперечує проти того, що він її підписував. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що вищезгадана довіреність має бути визнана недійсною з моменту її складання та в цій частині позов підлягає задоволенню. У задоволенні ж позовних вимог до відповідачів-1,2 має бути відмовлено, оскільки вони діяли сумлінно та їх дії відповідають чинному законодавству. Стосовно ж відповідача-3, суд приходить до висновку, що грошові кошти, належні позивачу, [PERSON] отримала безпідставно, у зв'язку з чим, ці кошти мають бути повернуті позивачу у повному обсязі та в цій частині позов підлягає задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України, з [PERSON] мають бути стягнуті на користь держави грошові кошти у розмірі 1% від суми, що підлягає стягненню з неї на користь позивача в рахунок сплати судового збору. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 202-205, 210, 215, 216, 236, 237, 244, 245, 1166, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215, 256 ЦПК України, -

Outcome: partial