Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в період з 17.09.1979 по 17.04.1994 він працював на посадах підземного кріпильника шахти «Центральна», підземного бурильника шпурів шахти «Центральна», каменяра, підземного кріпильника шахти «Центральна», бурильника подрібнювальної фабрики підприємства відповідача. Під час праці виконував роботи з перенесення і підняття важких предметів, вагою більше 30 кг, робота пов`язана з нахилами тулуба. Стаж роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів становить 14 років 3 місяці. Працюючи у шкідливих умовах, позивач отримав хронічне професійне захворювання: хронічна дискогенна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статикодинамічними порушеннями та больовим синдромом. Стан після резекції дисків L4-L5. Відповідно до акту Форми П-4 розслідування професійного захворювання від 03.01.1995 причина виникнення професійного захворювання тривала робота, пов`язана з підняттям та перенесенням вантажу, що перевищує допустимі норми. 01.02.1995 позивачу первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності та встановлена друга група інвалідності. Після неодноразових переоглядів 29.01.2008 йому встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 01 лютого 2008 року безстроково. Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди. Він змушений тривалий час лікуватися, несе фізичні та моральні страждання, що змінили його звичний спосіб життя, примусило докладати додаткові зусилля для організації свого подальшого життя. У зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 330610 грн. Представник ПРАТ «ІНГЗК» надав відзив на позов. Вважають позовні вимоги необґрунтованими. В обґрунтування заперечення зазначають, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори. Праця у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг, передбачених\~Законом України «Про охорону праці», а саме: забезпечення спеціальним одягом, спеціальним взуття та іншими засобами індивідуального захисту, мийними засобами, безоплатно молоком або рівноцінними харчовими продуктами. У ПРАТ «ІНГЗК» діє система управління охороною праці, яка покликана забезпечувати нормальні умови праці, знижувати вплив шкідливих виробничих факторів на організм працівників та попереджати виникнення професійних захворювань у працівників ПРАТ «ІНГЗК». Щороку відповідач впроваджує нові методи і засоби, які б\~сприяли покращенню\~умов праці\~своїх працівників,\~та витрачає\~на охорону\~праці чималі\~кошти,\~що закріплено\~у колективних\~договорах між\~дирекцією та\~трудовим колективом\~ПРАТ «ІНГЗК». Зазначають, що виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах, не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці, встановлених ст.ст. 5-8 Закону України «Про охорону праці»\~та\~ст. 153 КЗпП України. На момент ушкодження здоров`я позивачем порядок відшкодування шкоди, спричиненої здоров`ю працівника, регулювався в тому числі Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Відповідно до п. 11 зазначених Правил позивачу, починаючи з лютого 1995 року по серпень 2001 року, підприємством проводились щомісячні виплати відшкодування шкоди, а також надавались путівки для оздоровлення за пред`явленням відповідних документів. Позивач, усвідомлюючи до яких наслідків може призвести робота у шкідливих умовах, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату праці, мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але ставив за пріоритет матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Тому у виникненні професійного захворювання є вина і самого позивача. Зазначає, що акт розслідування професійного захворювання не підтверджує наявність моральних страждань позивача. У довідці МСЕК, якою встановлено відсоток втрати професійної працездатності позивача, відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, тому така довідка не є доказом заподіяння моральних страждань, а надає право на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, які здійснює відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. Втрата професійної працездатності це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, але не втрата здатності вести звичний спосіб життя. Позивачем не доведена наявність моральної шкоди та її розмір. Стягувана моральна шкода не є ні розумною, ні виваженою та є необґрунтованою. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. З 17.09.1979 по 17.04.1994 позивач працював у відповідача на посадах підземного кріпильника шахти «Центральна», підземного бурильника шпурів шахти «Центральна», каменяра у відділі капітального будівництва на час будівництва МЖК, на шахті «Центральна» підземним кріпильником на дільниці ремонтно-відновлювальних робіт, учнем машиніста екскаватора, на дробильній фабриці кріпильником та кріпильником на підземному тракті в кар`єрі. 17 квітня 1994 року звільнений за\~ст. 40 п.2 КЗпП України\~ у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності. З 28.02.1996 позивач працював на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті на дробильній фабриці кріпильником на підземному тракті в кар`єрі основної виробничої дільниці. 14.05.1997 звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с. 27-32). Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 03.01.1995 проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] хронічна дискогенна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статикодинамічними порушеннями та больовим синдромом. Стан після резекції диска L4-L5. Зазначений діагноз встановлений Криворізьким науково-дослідним інститутом гігієни праці та професійних захворювань. Відповідно до пункту 14 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи каменярем в радгоспі, бурильником свердловин і кріпильником на\~підземних роботах\~шахти «Центральна»\~ІнГЗК,\~кріпильником на\~підземному тракті\~дробильної фабрики\~ІнГЗК,\~виконував роботи\~з перенесення\~та підняття важких предметів, вагою більше 30 кг, робота пов`язана з нахилами тулуба недосконалість технологічного процесу. Стаж роботи [PERSON] в умовах шкідливих факторів склав 16 років 8 місяців. Згідно з п. 15 акту причиною професійного захворювання визнано тривалу роботу, пов`язану з підняттям та перенесенням вантажів, що перевищує допустимі норми (а.с. 20-21). При первинному огляді ЛТЕК 01.02.1995 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 70 % у зв`язку професійним захворюванням з 12.04.1994 та друга група інвалідності (а. с. 11). При повторному огляді ЛТЕК 09.01.1996 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60 % у зв`язку професійним захворюванням та третя група інвалідності (а. с. 11). Позивач періодично проходив переогляди (а.с. 12-18), останній раз згідно з висновком МСЕК від 29.01.2008 встановлено 40 % втрати професійної працездатності з 01.02.2008 безстроково та третю групу інвалідності (а.с. 18-19). Відповідачем з 01.01.1995 по 01.01.1996, з 01.01.1996 по 01.02.1997, з 01.02.1998 по 01.02.1999, з 01.06.2000 по 01.02.2002 та з 01.01.2001 по 01.02.2002 виплачувалися позивачу грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди за втрату професійної працездатності, надавалася можливість отримувати путівки для оздоровлення; була виплачена одноразова грошова допомога (а.с. 48-55). Відповідно до виписки з історії хвороби від 18.07.2009 діагноз позивача: радикулопатія попереково-крижова з вираженими (3 ст.) статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами; стан після дискектомії L4-L5. Захворювання професійне 1994 року (а.с.22). \~ \~ \~ \~ [PERSON] з приводу професійного захворювання проходив лікування в медичних закладах з 10.03.2011 по 25.03.2011, з 27.06.2014 по 07.07.2014, з 17.08.2017 по 31.08.2017 (а.с. 23-26). Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності, встановлення групи інвалідності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Згідно з вимогами п.3,4 ч.1\~ст.264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до\~ст. 153 КЗпП України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно зі\~ст. 173 КЗпП України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених\~Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, суми відшкодування шкоди виплачуються з дня втрати попереднього заробітку або виникнення необхідності у витратах на медико-соціальну допомогу. Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено 70 % втрати професійної працездатності у 1995 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд дійшов висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені\~Постановою КМУ №472 від 23.06.1993. Відповідно до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно зі\~статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615 грн, а максимальний 944600 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність, первинно встановлену в розмірі 70% в 1995 році та остаточно встановлену 29.01.2008 у розмірі 40 % безстроково, а також встановлено третю групу інвалідності. Після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, потребує санаторно-курортного та медикаментозного лікування у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, відчуває постійний біль та обмеження рухів у поперековому відділі хребта. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: важкість праці перевищувала гранично допустимі показники і причиною цього була саме недосконалість технологічного процесу, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень\~ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому, суд зазначає, що здійснення відповідачем матеріальних виплат позивачу не позбавляє його обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у зв`язку з важкістю праці, що викликана недосконалістю технологічного процесу. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст.\~237-1\~КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, динаміку встановлення ступеню втрати профзахворювання, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує вину підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання, тривалість роботи позивача на підприємстві, наявність шкідливих умов праці, стаж роботи позивача в яких на час встановлення професійного захворювання становив 16 років 8 місяців. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 80000 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial