Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 47,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,42 га, надану для обслуговування будинковолодіння та ведення підсобного господарства, розташовані в с. Солобківці Ярмолинецкього району, вул. Камянецьке шосе, 30а. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що це майно належало її матері [PERSON], котра померла 10.01.2015 р. і успадкувала це майно від своєї матері [PERSON], яка, у свою чергу, успадкувала це майно після смерті [PERSON], котра померла 08.02.1987 р.. Мати позивача через скрутний фінансовий стан не встигла за життя оформити право власності на це майно. Як спадкоємець першої черги за законом у встановлений строк позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини, однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спірне майно. В судових засіданнях позивач та представник позивача позов підтримали з аналогічних мотивів. Ствердили про відсутність доказів належності спірного майна спадкодавцям та прийняття спадщини саме цими спадкоємцями, а також інших документів, окрім долучених до матеріалів справи, та вичерпання можливості їх отримання. Представник додатково покликався на відсутність потреби у таких доказах, окрім матеріалів спадкової справи, і те, якщо на цьому наполягає суд, відсутність наміру їх отримувати та достатність наявних у матеріалах справи доказів для задоволення позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав, не конкретизуючи, з яких саме правових підстав, покликаючись лише на те, що у спірному будинковолодінні проживало кілька поколінь родини. Враховуючи, що довіреність від 20.01.2016 р. не передбачає права представника визнавати позов і що мотиви визнання позову не ґрунтуються на правових підставах чи будь-яких доказах, негативно впливає на права інших субєктів, у т.ч. територіальної громади, можливих, але не повідомлених суду потенційних спадкоємців [PERSON], [PERSON] різних черг, на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд не приймає таке визнання позову і констатує, що такі визнані відповідачем обставини підлягають доведенню на загальних засадах. Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення суд встановив наступне. 10.01.2015 р. померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть І-БВ№250699 від 16.01.2015 р. Позивач стверджує, що вона є донькою останньої. Однак, документами про реєстрацію актів цивільного стану зазначена обставина не підтверджується. Так, із свідоцтва про укладення шлюбу І-БВ№293647 від 08.09.1977 р. вбачається, що прізвищем [PERSON], [PERSON] користувалась до укладення шлюбу 08.09.1977 р., після чого змінила прізвище на [PERSON]. [PERSON] у відповідності до свідоцтва про народження 1-БВ№110303 від 01.10.2001 р. зазначена матірю позивача - [PERSON], що змінила прізвище на [PERSON] у звязку із вступом у шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-БВ№136839 від 10.07.2015 р. Однак, у матеріалах справи та спадкової справи відсутні будь-які докази подальшої зміни прізвища матері позивача з [PERSON] на [PERSON]. Представник позивача ствердив про відсутність таких доказів та потреби у них взагалі, не клопотав про їх витребування та не подав доказів наявності у нього перешкод у зборі і поданні таких доказів. Про те, що [PERSON] є донькою [PERSON], померлої 10.01.2015 р., зазначено лише у наявній в матеріалах спадкової справи довідці виконкому Солобковецької сільської ради №439 від 10.07.2015 р. та констатується у листі-відмові нотаріуса від 16.07.2015 р. №454/02-31 на підставі змісту заяви позивача про прийняття спадщини без посилання на джерела такої інформації. Водночас, суд враховує, що позивач як донька [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.07.2015 р. на земельну ділянку площею 2,55 га, яка належала [PERSON] на підставі державного акту ЯЕ№031332, виданого 09.12.2008 р. Зазначеним свідоцтвом про право на спадщину, а також наявними у матеріалах спадкової справи довідками зі спадкового реєстру вбачається, що позивач прийняла спадщину. За її заявою 03.02.2015 р. була заведена спадкова справа №19-2015. Інший спадкоємець першої черги за законом [PERSON] заявою від 08.07.2015 р., поданою нотаріусу, відмовилась від прийняття спадщини після смерті [PERSON] Окрім набутого позивачем у спадщину майна земельної ділянки площею 2,55 га, після смерті [PERSON] залишились також зобовязання заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 15408,20 грн. на відповідну дату, що підтверджується наявною у матеріалах спадкової справи претензією кредитора від 22.11.2015 р. Позивач покликається також на те, що до складу спадкового майна увійшов також житловий будинок загальною площею 47,3 кв.м. та земельна ділянка площею 0,42 га, надана для обслуговування будинковолодіння та ведення підсобного господарства, розташовані в с. Солобківці Ярмолинецкього району, вул. Камянецьке шосе, 30а. У відповідності до технічного паспорту, складеного на 19.06.2015 р., за вказаною адресою розташований не лише житловий будинок, а будинковолодіння у складі житлового будинку А-1 загальною площею 47,3 кв.м. 1920 року побудови, а також без зазначення року побудови: літня кухня Б загальною площею 23,7 кв.м., підвал б загальною площею 14,5 кв.м., сарай б1 загальною площею 9,9 кв.м., сарай В загальною площею 25,9 кв.м., огорожа 1-2. Однак, у прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати право власності лише на житловий будинок А-1, а суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог. Постанова приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно не виносилась, хоча у відповідності до п. п. 3.1., 3.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у таких випадках є обовязковою наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відмову щодо оформлення спадкових справ на домоволодіння в цілому приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу [PERSON] було надано листом від 16.07.2015 р. №454/02-31. Цим листом позивачу, на його усне звернення, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на нього. У цьому листі констатується, що спірне будинковолодіння належало бабусі спадкодавці [PERSON], яка померла 08.02.1987 р., спадкоємцем за законом якої була [PERSON], яка прийняла спадщину (без зазначення способу), але не оформила свої спадкові права, яка померла (без зазначення дати) і спадкоємцем якої за законом була її донька [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила спадкові права. Такі відомості не підтверджені жодним документом із матеріалів спадкової справи та були зазначені нотаріусом в якості констатації змісту усного звернення позивача. Не подано також жодного доказу щодо родинних відносин зазначених осіб, дат відкриття спадщини, наявності підстав спадкування, кола спадкоємців, фактів та способів прийняття спадщини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. У різні періоди державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Однак, враховуючи відсутність відомостей про дату народження [PERSON], [PERSON], а також доказів того, ким було створене таке майно, його належність спадкодавцям по ланцюгу не доведена у встановленому порядку належними доказами. При цьому, сам факт проживання (стверджуваний позивачем, але не підтверджений жодним доказом) у вказаному будинковолодінні [PERSON], [PERSON], можливо, й інших осіб, не є доказом права власності на нього. Наявною у матеріалах справи довідкою виконкому Солобковецької сільської ради №439 від 10.07.2015 р. стверджується лише, що у спірному будинковолодінні на дату смерті [PERSON] (10.01.2015 р.) була зареєстрована та проживала окрім неї позивач. Водночас, відповідно до відмітки у паспорті позивача про реєстрацію, адреси, зазначеної нею у позовній заяві, вбачається, що вона зареєстрована у с. Солобківці, але за іншою адресою, де і проживає, будучи одруженою. Суд неодноразово наголошував позивачу та представнику позивача на змагальності процесу, обовязку подання доказів, можливості сприяння в отриманні доказів зі сторони суду за наявності передбачених для цього підстав. Окрім того, ухвалою суду від 20.11.2015 р. даний позов був залишений без руху з підстав, передбачених ч. ч. 5, 6 ст. 119 ЦПК України та із розясненням доцільності зазначення доказів щодо належності на відповідному праві спірного майна [PERSON], [PERSON], [PERSON], створення чи набуття цього майна спадкодавцями у встановленому порядку; щодо обґрунтування прав спадкування вказаних осіб, як-от родинні відносини, заповіт тощо; щодо стверджуваного прийняття спадщини вказаними особами. Однак, заявою від 01.12.2015 р. позивач наполягла на розгляді справи за наявними матеріалами із можливим витребуванням лише матеріалів спадкової справи. На підставі цього суд сприяв позивачу в реалізації права на доступ до правосуддя, розяснивши наслідки та рекомендувавши надати необхідні докази в ухвалі про відкриття провадження у справі від 07.12.2015 р. Позивачу та представнику позивача розяснено, що згідно із ч. 2 ст. 303 ЦПК України нові докази не прийматимуться судом апеляційної інстанції окрім виняткового випадку: якщо їх неподання до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Позивач також просить визнати за ним право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою будинковолодіння, площею 0,42 га, як надану для обслуговування будинковолодіння та ведення особистого підсобного господарства (без зазначення кадастрового номеру чи інших ідентифікуючих ознак). З листа приватного нотаріуса Ярмолинецького районного нотаріального округу від 16.07.2015 р., матеріалів спадкової справи не вбачається, щоб позивач звертався за отриманням свідоцтва про право на спадщину на дану земельну ділянку та отримував у цьому відмову, оскільки у вказаному листі така земельна ділянка не згадується. Вимоги позивача на вказану земельну ділянку ґрунтуються лише довідці виконкому Солобковецької сільської ради №872 від 21.10.2015 р. про те, що за по господарським номером с. Солобківці Ярмолинецкього району, вул. Камянецьке шосе, 30а рахується земельна ділянка в розмірі 0,42 га. Цільове призначення, у т.ч. таке, яке вказано у позовній заяві, у довідці не зазначене, як і підстави, з яких і кому надавалась земельна ділянка у такому розмірі. Жодних інших доказів щодо існування саме такої земельної ділянки, правової підстави її закріплення, прав, на яких вона надавалась і кому, на пропозицію суду надано не було. Представник позивача ствердив про непотрібність таких доказів та відсутність підстав для продовження строку розгляду справи з метою їх витребування. Така довідка Солобковецької сільської ради №872 від 21.10.2015 р. не приймається судом до уваги, оскільки підписана від імені виконавчого комітету не уповноваженою особою землевпорядником. Доказів наділення цієї особи повноваженнями на підписання такого документу на відповідну дату суду не надано, а будучи присутнім в судовому засіданні в якості представника відповідача землевпорядник не підтвердив виконання ним повноважень голови виконавчого комітету. Згідно із ст. ст. 125, 126 ЗК України в чинній редакції, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Положення щодо необхідності отримання відповідного рішення відповідного органу для набуття земельної ділянки, оформлення відповідного правовстановлюючого документу на неї, - як передумови для набуття певного майнового права на земельну ділянку, містились і у раніших редакціях земельних кодексів та нормативних актах, що регулювали ці відносини (залежно від дати їх дії, оскільки дата виникнення права на земельну ділянку у спадкодавців позивачем не доведена). Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності (п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування»). Згідно із ст. 392 ЦК України, лише власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, у звязку із недоведеністю набуття права власності на стверджуване майно спадкодавцем, не доведено і набуття цього права позивачем у порядку спадкування. У звязку із цим, згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed