Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що [INFO] року померла його баба [PERSON], після смерті якої залишилася спадщина у вигляді житлового будинку в [ADDRESS] спадщину після її смерті прийняла мати позивача [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] року мати позивача померла, в передбачений законом строк він подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, але нотаріусом йому відмовлено в оформленні спадкових прав на вказаний житловий будинок в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно на ім'я спадкодавця. Позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті [INFO] року [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач позов визнав. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 357/4074/16-ц 2/357/1929/16, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті, що стверджується копією довідки Чупирянської сільської ради від 02.12.2015 року № 02-33-869. Згідно копії довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 17.12.2015 року № 2140, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.1989 року, виданого Чупирянською сільською радою /реєстрова книга № 1, реєстровий № 110/. Чупирянською сільською радою також надано довідку про те, що згідно записів в погосподарській книзі сільської ради № 0374-3 вказаний вище житловий будинок належить [PERSON], померлій [INFO] року, що слідує з довідки від 09.12.2015 року № 02-14-159. В судовому засіданні встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася, її дочка [PERSON] прийняла спадщину протягом 6 місяців з дня смерті спадкодавця, а саме: сплачувала страхові платежі в травні місяці 1981 року; обробляла земельну ділянку з квітня по вересень 1981 року; робила поточний ремонт житлового будинку з березня по травень 1981 року, на що вказано в довідці Чупирянської сільської ради від 02.12.2015 року № 02-33-869. В п.п. 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, до спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], мають застосовуватися положення ЦК України 1963 року. За ст.524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно приписів ст. ст.527, 529 ЦК України 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 549 даного Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту N 18/5 від 18.06.94 року, зареєстровано в Міністерстві 07.07.1994 року за № 152/361 ( Наказ втратив чинність на підставі Наказу Мінюсту N 20/5 від 03.03.2004 ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно ст. 560 ЦК 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За ст.561 цього Кодексу свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. А п. 112 вищенаведеної Інструкції було передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Отже, згідно приписів наведених вище правових норм, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] року, не оформивши своїх прав на спадкове майно. А як вбачається з матеріалів спадкової справи № 227/2008, копія якої є в матеріалах цивільної справи № 357/4074/16-ц 2/357/1929/16, спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняли її діти - [PERSON], [PERSON], подавши 19.05.2008 року та 11.07.2008 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини; [PERSON] та [PERSON] в установлений шестимісячний строк подали до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON]. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини /ч.1 ст.1273 ЦК/. За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2016 року по справі № 357/4074/16-ц встановлено факт, що [PERSON], яка померла [INFO] року, являється матір'ю померлої [INFO] року [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] рішення суду набрало законної сили 28.09.2016 року, що слідує з копії цього рішення. Судом встановлено, що 23.03.2016 року державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П. відмовлено позивачу в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на цей будинок та відсутні докази родинних стосунків між [PERSON] та [PERSON], що вбачається з постанови нотаріуса від 23.03.2016 року за № 653/02-31. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. А згідно ст.4 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Тобто, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Такі правові висновки викладені в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». В судовому засіданні також встановлено, що вказаний вище будинок було зареєстровано на ім'я [PERSON] , тобто, вона набула права власності на житловий будинок [ADDRESS] у відповідності до норм діючого на той час законодавства, а [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] до 2004 року. Як вказано вище в рішенні, нотаріусом відмовлено позивачу в оформленні спадкових право на нерухоме майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А тому суд вважає, що до позивача перейшло право на спадкування зазначеного нерухомого майна, але він позбавлений можливості оформити свої спадкові права на будинок у нотаріальному порядку. Крім того, факт родинних відносин між бабою та матір'ю позивача встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], на що вказано вище. За ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] Білоцерківського району після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] року, оскільки за іншим спадкоємцем [PERSON] визнано право власності на 3/4 частини цього будинку.

Outcome: approved