Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за наступними підставами. Так, позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.02.2011 року, відповідач отримав кредит у розмірі 5500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку діє картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку»,які викладені на банківському сайті, складає складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Згідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати, згідно Умов. Як зазначає позивач у позові, у зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість - 25873 гривень 20 копійок, яка складається з наступного: 5372,68 грн. - заборгованість за кредитом; 18792,27 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;, а також штрафи, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1208,25 грн. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.02.2011 року у розмірі 25873 гривень 20 копійок та судові витрати у розмірі 1762 гривень 00 копійок. У судове засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, наполягав на позову у повному обсязі. В своїх письмових заявах вказав, що нарахування процентів за користування кредитом відповідало умовам та правилам надання банківських послуг що діяли на момент укладення договору та тих, що були змінені під час дії договору ( так як така дія була передбачена в односторонньому порядку первісними умовами та правилами надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач). На підтвердження наявності заборгованості за тілом кредиту та відсотками представник позивача надав до суду банківська виписка по кредитному рахунку відповідача ( а.с.78-80). Сторона відповідача в своїй письмовій заяві на позовну заяву вказав, що підтверджує, що в 2011 році, їм було отримано платіжну картку з встановленим кредитним лімітом 5500,00 грн. Позов не визнав за підставами, що будуть вказані нижче, у позові просили відмовити та крім того - застосувати строк позовної давності. Аргументи сторін щодо застосування строку давності Відповідно до заяв відповідача , позивачем був наданий кредит, шляхом надання банківської картки за № [NUMBER]- «Універсальна», з 30-денним пільговим періодом. При цьому, були встановлені наступні умови кредитування, що відображено в довідці кредитування, що додана до позовної заяви: тип картки - \\/іsа СІаsіс, пільговий період кредитування - ЗО днів по кожній витраті, базовий відсоток користування в місяць - 3 %, розмір щомісячних платежів - 7 % заборгованості, але не менше 50 грн. При цьому, в позовній заяві зазначено, що кінцевим терміном повернення кредиту є саме строк дії картки. Зокрема, вищезазначена картка «Універсальна» була видана мені строком на 2 роки, тобто до 16.02.2013 року. Докази, підтверджуючі термін дії картки у Відповідача відсутні, так як картка знаходиться у Позивача, так як була вилучена банкоматом у зв'язку з закінченням терміном дії картки. Таким чином, кінцевим терміном повернення кредиту є саме дата закінчення терміну дії картки. Більш того, відповідно до довідки (примітки - ***), зазначено, що достроковий перевипуск картки за два місяця до закінчення строку дії картки. Зокрема, останнє погашення заборгованості по картці відбулося ще 26 листопада 2012 року. В подальшому, при здійснені спроби здійснити платіж по оплаті відсотків та кредиту, банкоматом було вилучено картку у зв'язку з закінченням терміном дії картки, а у відділені повідомлено, про те, що буде видана нова картка. Однак, до сьогоднішнього часу нову картку Позивач мені не видав, що свідчить про припинення строку кредитного договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зокрема, Верховний суд України в постанові від 03 травня 2018 року по справі № 640/15228/14-Ц (провадження № 61-3712 св 18) при розгляді справи про стягнення суми кредитної заборгованості прийшов до наступних висновків. Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від ЗО вересня 2015 року № 6-154цс15. Таким чином, у Позивача виникло право на стягнення кредитної заборгованості при порушенні мною чергових платежів саме в 2012 році, з урахуванням того, що останній платіж було здійснено 26 листопада 2012 року. Однак, Позивач реалізував своє право щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку, в тому числі як кредитної заборгованості так й відсотків за користування кредитом та штрафів, поза межами строків позовної давності, в результаті чого було пред'явлено позовну заяву із нарахованими відсотками за користування кредитом поза строків позовної давності та понад строку дії кредиту (за сім років), що майже в чотири рази перевищує суму самого кредиту. Прохання щодо застосування в межах розгляду справи № 330/535/18 строків позовної давності, викладено в заяві що додається до дійсного відзиву. В своїй заяві позивач вказав, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Необхідно звернути увагу суду, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануітет, тощо. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно сроку виконання зобов"язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа № 6-14цс14 та 18.06.2014 року справа №661цс 14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору." Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Відповідачу було винадано кредитну картку No [NUMBER] зі строком дії до останього дня 01.2015 року. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 01.2015 року. (довідка про видачу кредитних карт додається). Позивач же звернувся до суду з позовом до Відповідача 13.04.2018 року - до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини, на які Відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності Позивачем дотримано при зверненні до суду. Також необхідно зауважати, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що Відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за Договором. Тому посилання Відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Аргументи сторін щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитом. В своїх заявах сторона відповідача вказала, що У відповіді на відзив відносно нарахування подвійних процентів за користування кредитом, що складає 72 %, Позивач посилається на Наказ № СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року, яким були внесені зміни до умов та правил надання банківських послуг та тарифів в частині нарахування процентів в подвійному розмірі на всю суму заборгованості. При цьому, Позивач зазначає, що додає наказ до відповіді на відзив, яким встановлені подвійні відсотки за користування кредитом, що є лише роздрукованою сторінкою, без наявності будь-яких підписів уповноважених осіб, в тому числі електронних, дана інформація не роздрукована із сайту (як доказ - носій електронних ресурсів), що свідчить про неналежність доказів. Також, хотілось би зазначити, що кредит був виданий банком 16.02.2011 р. в довідці про умови кредитування (наданої в момент видачі кредиту) були встановлені відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 3 % за місяць (36 % річних). Як вбачається із розрахунку до позовної заяви ставка у розмірі 72 % річних за користування кредитними коштами зазначена з початку видачі кредиту до моменту подання позовної заяви (з 16.02.2011 р. по 28.02.2018 р.). Однак, із роздруківки, наданої Позивачем вбачається, що подвійні відсотки були внесені до тарифу банку лише 05.04.2014 р., та відмінені 05.02.2015 року. При цьому, як зазначалося у відзиві, що ніяким чином не спростовано Позивачем, на сайті «ПриватБанку» в розділі «Кредити» - «Картка Універсальна» (що відповідає типу кредиту, що було надано Відповідачу у користування) за посиланням https://privatbank.ua/platezhnie-karty/universalna (скріншот сторінки сайту додавався до відзиву) зазначені тарифи за користування кредитними коштами за даним видом картки, що складає 3,6 % на місяць, з оговоркою, що за всіма витратами, що здійснені до 1 квітня 2015 року, проценти будуть нараховуватися за старою ставкою (2,9 %) до повного повернення на картку суми, знятої в рахунок кредитних коштів до 1 квітня 2015 року. Таким чином, Позивачем здійснюються постійні зміни умов та порядку кредитування та тарифів використання банківських продуктів. Ставка за користування простроченого кредиту у розмірі 72 % можливо діяла (відсутні належні докази) менше одного року (з 05.04.2014 р. по 05.02.2015 р.). На сьогоднішній час за діючими тарифами вбачається, що за всіма витратами, що здійснені до 1 квітня 2015 року нараховуються відсотки у розмірі 2,9 % (34,8 % річних). Вищевикладені обставини, свідчать про те, що Позивачем протиправно нараховані відсотки за користування кредитом за весь період (з з 16.02.2011 р. по 28.02.2018 р.) у розмірі 72 %, які не спростовані у відповіді на відзив. В своїх заявах сторона позивача вказала, що згідно Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів для погашення заборгованості по кредитним картам для клієнтів передбачений пільговий період, що діє за умови погашення боргу до 25 числа наступного місяця з дати виникнення заборгованості. Пільговий період кредитування - це установлений банком період з моменту виникнення заборгованості по кредиту, протягом якого нарахування відсотків за користування кредитом проводиться за відсотковою ставкою 0.01% річних (п. 1.1.1.49). У разі не погашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування Кредитом і Овердрафтом Банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360/365 календарних днів на рік (п. 2.1.1.12.6). Тарифи - розмір винагороди за послуги банку, є невід'ємною частиною договору. Перелік може змінюватися та доповнюватися, про що клієнт повідомляється у відповідності з цими умовами (п. 1.1.1.91). Строк та порядок погашення кредиту здійснюється шляхом внесення щомісячних мінімальних обов'язкових платежів. Розмір та строки внесення щомісячних мінімальних обов'язкових платежів зазначені в Тарифах, а саме: - розмір щомісяного мінімального платежу складає 7% (02.04.2014 р. Наказом № СП-2014663523 було змінено до 5%) від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше решти заборгованості; - строк внесення щомісячного платежу - до 25 числа місяця наступного за звітним. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту (п. 2.1.1.12.4). У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального обов'язкового платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит - кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором (п. 1.1.1.72). У разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн. Клієнт сплачує банку пеню згідо Умов та Правил надання банківських послуг (п. 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.12.6.2) та Тарифів. 02.04.2014 року згідно Наказу № СП-2014-6635230 банком внесено зміни до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів в частині нарахування процентів в подвійному розмірі на всю суму заборгованості, у разі виникнення прострочених зобов'язань за кредитом. (наказ додається). Умови про порядок внесення змін до Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг були закладені з самого початку, Позичальник перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами (умовами кредитного договору) і в разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладання такої угоди, під час підписання договору Позичальника влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить його підпис. Згідно Умов та Правил надання банківських послуг Банк має право : - п. 1.1.3.2.3. Здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема у виписці по Картрахунку згідно з п. 1.1.3.1.9. цього Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від Клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що Клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку Кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення Клієнта. - п. 1.1.3.1.9. Не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у Заяві, надавати Власнику виписки про стан Картрахунків і про здійснені за минулий місяць операції по Картрахункам. У разі підключення Власника до системи INTERNET-banking (ПРИВАТ24) надання виписок здійснюється через цей комплекс. У разі підключення Клієнта до комплексу Mobile-banking Банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень. До обов'язків Клієнта відноситься: - п.1.1.2.3 Одержувати виписки про стан Картрахунків і про здійснені операції по Картрахункам. - п. 1.1.2.4 У разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів Банку звернутися до Банку для розірвання цього Договору і погасити заборгованість, що виникла перед Банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення Карт, виданих Власнику і його Довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів по Картрахунку інформувати (при необхідності письмово у разі якщо вирішення питання передбачає дану необхідність) Банк про це протягом тридцяти п'яти днів з моменту списання. Клієнт на сьогоднішній день не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття Клієнтом діючих умов банківського обслуговування. Аргументи сторін щодо застосування штрафних санкцій У своїй заяві позивач вказав, що сторони за договором передбачили у разі порушення позичальником термінів платежів по будь-якому з грошових зобов»язань більше ніж на 30 днів, банком нараховується штраф за формулою : 500 гр. + 5% від заборгованості за кредитом. Штраф розраховується на окремому рахунку та підлягає сплаті першочергово,що передбачено п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. Цей штраф за жодними обставинами не виражається у твердій грошовій сумі, оскільки хоча в розрахунку він і складається з двох частин ( фіксована складова плюс процентна складова), але юридично вона складові формули, за якою обчислюється нероздільне ( цілісна) сума в залежності від розміру невиконаних або неналежно виконаних зобов»язань. У своїй заяві сторона відповідача вказала, що позивачем у відповіді на відзив детально викладається сутність застосування штрафних санкцій в розрізі поняття штрафу та пені та викладається позиція щодо їх одночасного застосування за порушення договірних зобов'язань. Однак, хотілось би суд звернути увагу, що Позивачем в заявлених позовних вимогах заявляється до стягування не пеня та штраф, а саме два види штрафу: 500,00 грн. (штраф (фіксована частина), 1208,25 - штраф (процентна складова). При цьому, як вбачається із розрахунку - пеня, як вид санкції (стовпчик 13 розрахунку) взагалі Позивачем не нарахована, що свідчить про те, що Позивачем заявляється до стягнення саме один вид неустойки - штрафу. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, за таких обставин нарахування Банком одночасно двох видів штрафу (фіксована та процентна ставка) здійснено з недотриманням положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і те саме порушення. Вищевикладені обґрунтування Відповідача у відзиві, Позивачем не спростовані, що свідчить про протиправність вимог та порушення конституційних норм подвійної відповідальності за одне й те саме порушення. У своїй заяві представник позивача просив розглянути справу без його участі ( а.с.43), у судове засідання не з»явився, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про причини неявкит суду не повідомив, суд ухвалив слухати справу за відсутності представника позивача. Заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, дослідивши заперечення відповідача та письмові пояснення представника позивача, вивчивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Так, позивач стверджує, що 16.02.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Ці факти заперечуються стороною відповідача. У відповідності до довідки, наданої позивачем, строк дії картки, наданій відповідачу, сплив 31.01.2015 року. ( а.с.86) Згідно до вимог статті 82 ч. 1 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Також представник відповідача у судовому засіданні не заперечував, що дійсно, повністю суму кредиту та відсотків у встановлені договором строки не повернув позивачеві. Згідно до умов кредитного договору, укладеного між сторонами, строк його дії закінчився із закінченням строку дії картки, тобто 31.01.2015 року. Згідно до вимог статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналізуючи доводи сторін, суд приходить до наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала на існування двох різних значень терміну «користування чужими грошовими коштами». Перше - це отримання боржником можливості правомірно платити кредитору борг протягом визначеного часу. Друге значення - прострочка грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, однак неправомірно не платить їх. Велика Палата ВС прийшла до висновку, що наслідком неправомірного користування чужими коштами, тобто прострочки виконання грошового зобов'язання (як договірного так і не договірного), є нарахування процентів річних у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати виплату процентів, розмір яких визначено законом або договором за правилами ч. 1 статті 1048 ЦК України. Враховуючи викладене, визначальним у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання зобов'язання. До цього моменту можливо нарахування процентів як плати, згідно до частини першої статті 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України. У даному випадку сторони погодилися з тим (і це зазначено у кредитному договорі, укладеному між сторонами), що кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом є термін дії картки, тобто 31.01.2015 року. Таким чином, оскільки станом на 31.01.2015 року відповідачем не було виконано зобов'язання за договором про повернення грошових коштів Банку, саме наступного дня після цієї дати починається незаконне володіння чужими грошовими коштами у світлі вище наведеної правової позиції ВП ВС. Враховуючи наведене, після спливу строку виконання зобов'зання, наступає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, згідно до положень якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або судом. З огляду на наведене, позиція відповідача з приводу необхідності застосування у даному випадку положено частини другої статті 1048 ЦК України є хибною. Таким чином, у даному випадку, на думку суду, повинні застосовуватися нарахування саме трьох процентів річних від простроченої суми, у відповідності до положень частини другої статті 625 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача невірно обрано спосіб захисту про нарахування та стягнення з відповідача процентів у відповідності до статті 1048 ЦК України, оскільки строк виконання зобов'язання сплив 31.01.2015 року, тому позовні вимоги щодо стягнення процентів у розмірі, зазначеному позивачем - не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафу у сумі 500 гривень (фіксована частина) та 1208,25 гривень (процентна складова). Позивач при цьому посилається на те, що, згідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є формами неустойки, але не є окремими та самостійними формами відповідальності. Також зазначає, що штраф - це разове покарання, а пеня має на меті домогтися якнайшвидшого виконання зобов'язання, штраф застосовується за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасність виконання. Проте, з договору, укладеного між сторонами, вбачається, що штраф нараховується у процентному вигляді накопичувальним підсумком, тобто зі збільшенням строку прострочення виконання зобов'язання збільшується нарахована сума штрафу. Таким чином, нарахування штрафу є відповідальність саме за несвоєчасність виконання зобов'язання, як і пеня, і не є разовим покаранням. Саме така позиція висловлена ВСУ у постанові №6-2003цс15 від 21.10.2015 року, де зазначено, що одночасне застосування штрафу і пені протирічить статті 6 Конституції України, оскільки є подвійною відповідальністю. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідача з цього приводу та хибність позиції позивача. Щодо заяви сторони відповідача щодо застосування строків позовної давності Судом встановлено, що станом на 31.01.2015 року відповідачеам не було виконано зобов'язання за договором про повернення грошових коштів Банку, саме наступного дня після цієї дати починається незаконне володіння чужими грошовими коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, особа може лише протягом строку дії позовної давності. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цей строк починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). Суду не надано доказів щодо наявності перешкод для звернення позивача до суду протягом встановленого цим законом трирічного строку з кінцевого терміну строку дії картки (31.01.2015 р). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( пункт І ст.32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав - учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність. запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії, пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства). Поважних причин пропуску давності позивач не навів. Крім того, необхідно зазначити, що відповідно до ухвали суду, позивача було зобов»язано надати до суду оригінали доказів з підписами відповідача ( копії яких було надано суду), однак представником позивача вказані документи для огляду у судове засідання не було надано, а тому суд дійшов висновку необґрунтованості позовних вимог ще і на підставі не підтвердження своїх вимог належними та допустимими доказами ( а.с.160,164) На цих підставах, суд дійшов висновку про те, що у позові ПАТ КБ «Притватбанк» необхідно відмовити в зв'язку з тим, що сплив строк позовної давності і на цих підставах відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача

Outcome: dismissed