Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що одружилася із відповідачем 10.11.2007 року. Від спільного проживання у них народився син - [PERSON], [INFO]. В якості підстав розірвання шлюбу наводить те, що спільне життя з відповідачем не склалося, протягом останніх трьох років сімейні стосунки стали холодними та недружніми, відповідач сказав, що у нього є інша жінка, яку він кохає. З цього часу він постійно влаштовує безпричинні скандали та застосовує до неї фізичне насильство. Відповідач не цікавиться нею та їхньою спільною дитиною, не надає коштів на утримання дитини та ведення спільного господарства. Подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, оскільки це суперечить її інтересам, а тому просить шлюб розірвати, сина залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн, щомісячно до досягнення ним повноліття. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, заперечував проти розірвання шлюб, пояснив, що не працює, а тому може сплачувати аліменти лише у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили, в наданий судом для примирення строк не примирилися, позивачка наполягає на розірваннні шлюбу. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання проживання дитини, суд виходить із вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Оскільки син сторін по справі не досяг віку, зазначеного в цій статті, то в силу ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання визначається за згодою батьків. Спору про місце проживання сина між сторонами немає, а тому його слід залишити проживати з матірю. Позивачка в судовому засіданні ствердила, що відповідач не цікавиться життям та здоровям сина, не бажає приймати участі у його вихованні, жодних коштів на його утримання не надає, хоча має можливість таку допомогу надавати, оскільки він працездатний, має відповідний заробіток, так як працює будівельником, інших аліментних зобов'язань у нього немає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи, що відповідач , працюючи на будівельних роботах має нерегулярний, мінливий дохід, суд, вважає, що стягнення з нього в користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід визначити в твердій грошовій сумі. Згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини без розірвання шлюбу, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, суд, з врахуванням того, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, беручи до уваги стан здоров'я та матеріальне становище відповідача і дитини, відсутність у [PERSON] інших аліментних зобов'язань визначає аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial