Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач у травні 2014 року звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, і остаточно позовною заявою від 27.01.2015 року просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS], яка є предметом іпотеки. Посилається в позові на те, що 28.09.2007 року між банком та відповідачкою [PERSON] був укладений Кредитний договір №KІVG0A00000173, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 86 280,00 дол. США строком до 28.09.2027 року. 21.10.2007 року для забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком був укладений Договір іпотеки №KIV0GA00000173, відповідно до якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності відповідачу [PERSON] В зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов»язань банк звернувся до суду і рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. Після ухвалення рішення суду відповідачам у порядку виконання вимог закону була направлена вимога про звільнення займаного ними житлового приміщення, однак дану вимогу відповідачі не виконали. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечувала. Посилається на те, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії даного закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника чи майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника чи майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Виходячи з того, що вимога позивача про виселення відповідачів є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, вважає, що на виселення відповідачів з квартири розповсюджується мораторій, встановлений даним законом, а тому просить у позові відмовити. Крім того, в судовому засіданні доповнила свої заперечення посиланням на те, що відповідачі не отримували письмової вимоги позивача про виселення, що є порушення вимог Закону України « Про іпотеку». Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 28.09.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений Кредитний договір №KІVG0A00000173, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 86 280,00 дол. США строком до 28.09.2027 року. 21.10.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений Договір іпотеки №KIV0GA00000173, відповідно до якого в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS]. /а.с.5 - 9/ Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ч.1 ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що протягом тривалого часу, а саме з 2009 року між сторонами тривали судові спори з приводу вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру. Остаточно рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.06.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KІVG0A00000173 від 28.09.2007 року, укладеним між позивачем та відповідачкою [PERSON], у розмірі 132 277, 73 дол. США, звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу ПАТ »ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах. Підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. 21.03.2014 року відповідачам була направлена вимога в тридцятиденний строк добровільно звільнити займане приміщення, на яке звернуто стягнення. З поштових конвертів, адресованих відповідачам, вбачається, що вимога банку ними не була отримана, т.я. не була витребувана відповідачами з поштового відділення та повернута адресату за закінченням терміну зберігання. / а.с. 10 - 13; 116 - 118; 147 - 173/ Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з ч.ч.1, 2 ст. 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК. З приведеного вище аналізу випливає, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або власника, або в інший погоджений сторонами строк. Порядок та підстави виселення із займаного житлового приміщення врегульовано ч.ч.1 та 3 ст. 109 ЖК України. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тобто, з даних норм закону випливає, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст.109 ЖК України. За змістом даних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові №6-39цс15 від 18 березня 2015 року, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду. Враховуючи викладене вище,суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача та виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], яка є предметом іпотеки банку. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідачів у судовому засіданні, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Даний закон набрав чинності 07.06.2014 року. В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Так, рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.06.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки. в порядку ст.319 ЦПК України набрало законної сили в день його ухвалення, тобто до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, предметом спору в даній справі є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення з квартири, як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору, а тому до даних правовідносин мораторій застосовуватися не може. В п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснино, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як приведено вище, 21.03.2014 року позивачем була направлена відповідачам вимога в тридцятиденний строк добровільно звільнити займане приміщення, яке є предметом іпотеки, яка повернулася адресату, тобто позивачу,з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання", тобто не була витребувана відповідачами з поштового відділення. / а.с. 12 - 13; 116 - 117 / Таким чином, суд вважає, що позивачем у повному обсязі виконано приписи Закону України "Про іпотеку" та умови Договору іпотеки, укладеного з відповідачем [PERSON], як іпотекодавцем, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованим листом на адресу відповідачів, погоджених ними в Кредитному договорі та Договорі іпотеки. Суд вважає, що ухилення боржників від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу про виселення,не дає підстав вважати вимогу непред'явленою. Крім того, суд зважає на те, що на момент пред»явлення відповідачам вимоги про виселення в березні 2014 року,було наявне рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.06.2013 року, про існування якого, як випливає з його змісту, відповідачі володіли інформацією, а тому знали про наслідки такого рішення суду для себе, як позичальника та іпотекодавця, і при розгляді справи могли заперечити проти вимог позивача. За таких обставин суд вважає, що неотримання відповідачами зазначеної вимоги обумовлено виключно ігноруванням листа останніми, та, відповідно, не може бути доказом порушення позивачем процедури виселення з житлового приміщення на підставі рішення суду про звернення на нього стягнення, як предмету іпотеки. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з цього, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 243, 60 гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved