Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17.12.2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 900грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 30% річних. Зазначає, що відповідач протягом дії кредитного договору систематично порушував його умови, в наслідок чого станом на 01.04.2018 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 31601грн. 61коп.: в тому числі: заборгованість за кредитом 149грн. 90коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 25170грн. 68коп., 4300грн. заборгованість за пенею та комісією, 500грн. штраф фіксована частина та 1481грн 03коп. штраф (процентна складова). У зв`язку з вищевикладеним просить суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення аналогічні відзиву на позов, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Також подав заяву про застосування строків позовної давності. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17.12.2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 900грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 30% річних. /а.с.7,8/. Суд частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, виходить з наступного. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). і Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в раз прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як н; підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавств при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вони посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданні сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповіла вимогам належності та допустимості доказів. Як вищевстановлено судом 17 грудня 2009 року [PERSON] була підписана анкета-заяв (а.с.7) у якій зазначено, що він, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, погодився укласти договір про надання банківських послуг. Поданий позивачем розрахунок заборгованості містить складові заборгованості по тілу кредиту в розмірі 149грн. 90коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 25170,68грн., 4300грн. заборгованість за пенею та комісією, 500грн. штраф фіксована частина та 1481,03грн штраф (процентна складова) /а.с.4-6/. Таким чином встановлено, що відповідачем дійсно порушувались умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Факт порушення умов договору відповідачем та його представником не спростовано. Однак правильність нарахування банком указаних сум, на відповідність нормам матеріального права, при розгляді справи не підтвердилась. З матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованості в частині отриманого/використаного та неповернутого вчасно тілу кредиту становить 149грн 90коп., а тому суд вважає, що дану заборгованість необхідно стягнути з відповідача. Вимога про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини 1-3 ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За змістом частини 4, 6 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. В абз.1 п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. За змістом абз. 3,4 п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. На підставі п.1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи. Умови та правила надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» не містять підпису [PERSON] .. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували досягнення сторонами згоди щодо права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку. З огляду на наведене умови щодо права банку в односторонньому порядку змінювати проценти є нікчемними. Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання [PERSON] відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб /а.с.8/. Згідно із п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість зі сплати процентів, що нарахована з 17.12.2009 року по 01.04.2018 року, становить 25170грн 68коп. Відповідно до довідки про умови кредитування, яка була підписана відповідачем 17.12.2009 року, базова процентна ставка на місяць складає 2,5%, тобто 30% річних /а.с.8/. Відповідно до довідки від 19.12.2018 року, що надана позивачем строк дії перевипущеної картки до останнього дня грудня 2015 року /а.с.64/. Отже, розмір процентів, що підлягають стягненню з відповідача, становить 110грн 07 коп. (50,11грн. відсотки станом на серпень 2014 року + 59,96грн. (тіло кредиту 149,9грн. # 40% (2,5% # 16 місяців з вересня 2014 по грудень 2015 року = 40%) = 59,96грн). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 та 3 ст.549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбаченні договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вище встановлено судом строк дії картки закінчився в грудні 2015 року, отже враховуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, вимога банку про стягнення пені не підлягає задоволенню. Також суд вважає, що вимога банку про стягнення з відповідача 500грн. штрафу (фіксована частина) та 2561грн 12коп. штраф (процентна складова) не підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час тарифами обслуговування кредитних карт передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням. Отже, вимога банку про стягнення з відповідача штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України. Враховуючи наведене вище суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 500грн. штрафу (фіксована частина) та 2561грн 12коп. штраф відмовити. Отже, до задоволення підлягає сума неповернутого тіла кредиту в розмірі 149грн 90коп та 110грн. 07коп. відсотків за користування кредитом, в іншій частині вимоги банку є необґрунтованими внаслідок чого не підлягають задоволенню. Щодо клопотання представника позивач про застосування позовної давності то суд вважає, що воно є необґрунтоване, при цьому суд виходить з наступного. Як встановлено судом останній платіж відповідачем був внесений 05 червня 2014 року, строк дії картки до 31 грудня 2015 року, з позовом до суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось 16 квітня 2018 року, згідно поштової відмітки. Отже трирічний строк позовної давності не сплив, з часу закінчення строку дії договору - строку дії картки, а саме 31 грудня 2015 року. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов задоволено частково, тому підлягають стягненню з відповідача витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (0,82% від ціни позову), що становить 14,45грн. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. На підставі наведеного та

Outcome: partial