Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Офісу Генерального прокурора України, прокуратури Запорізької області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття з нього арешту. В обґрунтування позову зазначено, що під час консультації у приватного нотаріуса щодо переоформлення власного майна, вона дізналась, що на все належне їй нерухоме майно на підставі постанови Слідчого слідчо-оперативної групи Генеральної прокуратури України від 09.07.2004 року накладено арешт. З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 01.11.2004 року за №28811808 про накладення арешту на нерухоме майно. Номер запису про обтяження 28811808, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого май реєстраційний номер обтяження: 1428549, 01.11.2004. Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою, Запорізький міський нотаріальний округ. Дізнавшись вказану вище інформацію Позивачка відразу ж звернулась Прокуратури Запорізької області з відповідною заявою. В той же час, Прокуратура Запорізької області у своїй відповіді від 17.02.2020 рою вих. №15/2-2972-20 повідомила, що слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводилося досудове розслідування у кримінальній справі №470313пр, яке стосовно: [PERSON] постановою від 10.02.2006 року на підставах, передбачених ч.2 ст. 6, ч. 1ст. 213 КПК України (в ред. 1961 р.) закрито. Також, у наданій відповіді на звернення повідомлено, що під досудового розслідування арешт, накладений на майно не скасовувався, а на даний час зв`язку з тим, що кримінальне провадження закрито, прийняття будь-яких процесуальних рішень в його рамках неможливо. У наданій відповіді зазначено, що відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України, вона має право оскаржити вказане рішення слідчому судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Разом з тим, звернення до слідчого судді Орджонікідзевського районного суд Запоріжжя на теперішній час не буде мати наслідком належний захист порушених прав, а відповідне заявлене клопотання буде залишене без задоволення, з урахував нижченаведеного. З огляду на вище зазначене, просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядження нерухомим майном шляхом: зняття арешту з нерухомого майна, яка належить на праві власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , який був накладений постановою б/н, від 09.07.2004 року, слідчого слідчо-оперативної групи Генеральної прокуратури України, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження: реєстраційний номер обтяження: 1428549, 01.11.2004 14:57:45, реєстратор: Третя запорізька державна нотаріальна контора Запорізький міський нотаріальний округ та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження: номер: 28811808, зареєстрований [PERSON] , Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) номер 43931401 від 08.11.2018 12:19:35. Ухвалою від 04.08.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 27.08.2020 року від прокуратури Запорізької області надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що Слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводилось досудове розслідування кримінальної справи № 470313 пр за обвинуваченням [PERSON] за ч.І ст. 366, ч.ч. 1,2 ст. 364 Кримінального кодексу України. Під час досудового розслідування, на належне [PERSON] нерухоме майно на підставі постанови слідчого слідчо-оперативної групи Генеральної прокуратури України від 09.07.2004 накладено арешт. За результатами досудового розслідування старшим слідчим прокуратури Комунарського району м. Запоріжжя 29.12.2008 на підставі ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] закрито, проте при закритті кримінальної справи не скасовано арешт майна.Відповідно до ст. 214 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім даних, передбачених у статті 130 цього Кодексу, зазначає: відомості про особу обвинуваченого, суть справи, підстави для закриття справи, рішення про скасування запобіжного заходу і заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, а також рішення в питанні про речові докази відповідно до статті 81 цього Кодексу.Разом з цим, слідчим не було прийнято рішення про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, З огляду на викладене, подальше застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна [PERSON] відсутнє. 09.09.2020 року від Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому з посиланням на норми законодавства та закриття кримінальної справи відносно [PERSON] зазначено, що потреба у подальшому арешті майна позивача відсутня. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, через канцелярію суду надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора, у судовому засідання зазначив, що дійсно кримінальне провадження постановою від 10.02.2006 року на підставах, передбачених ч.2 ст. 6, ч. 1ст. 213 КПК України в ред. 1961 р.закрито. Представник відповідача Прокуратури Запорізької області, у судову засіданні пояснив, що постановою від 09.07.2004 року слідчого слідчо- оперативної групи Генеральної прокуратури України було накладено арешт на не рухоме майно, проте постановою від 10.02.2006 року на підставах, передбачених ч.2 ст. 6, ч. 1ст. 213 КПК України в ред. 1961 р. закрито, у зв`язку з тим, що кримінальне провадження закрито, прийняття будь-яких процесуальних рішень в його рамках неможливо. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводилось досудове розслідування кримінальної справи № 470313 пр за обвинуваченням [PERSON] за ч.І ст. 366, ч.ч. 1,2 ст. 364 Кримінального кодексу України. Під час досудового розслідування, на належне [PERSON] нерухоме майно на підставі постанови слідчого слідчо-оперативної групи Генеральної прокуратури України від 09.07.2004 накладено арешт. За результатами досудового розслідування старшим слідчим прокуратури Комунарського району м. Запоріжжя 29.12.2008 на підставі ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] закрито, проте при закритті кримінальної справи не скасовано арешт майна. Відповідно до ст. 214 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім даних, передбачених у статті 130 цього Кодексу, зазначає: відомості про особу обвинуваченого, суть справи, підстави для закриття справи, рішення про скасування запобіжного заходу і заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, а також рішення в питанні про речові докази відповідно до статті 81 цього Кодексу. Разом з цим, слідчим не було прийнято рішення про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, З огляду на викладене, подальше застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна [PERSON] відсутнє, що не заперечується відповідачами у даній цивільній справі. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася позивач не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, та не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте кримінальну справу, в межах якої на майно позивача накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису". Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на вищевказане, відсутність на даний час підстав для перебування майна позивача під арештом, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд задовольняє її частково. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають вилученню. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне з метою захисту прав позивача позовні вимоги в цій частині задовольнити шляхом скасування запису про обтяження: реєстраційний номер обтяження: 1428549, 01.11.2004 14:57:45, реєстратор: Третя запорізька державна нотаріальна контора Запорізький міський нотаріальний округ у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; скасування запису про обтяження: номер: 28811808, зареєстрований [PERSON] , Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) номер 43931401 від 08.11.2018 12:19:35 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Outcome: partial