Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на майно, придбане під час спільного проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2002 року вони з відповідачем перебували в цивільному шлюбі, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільним бюджетом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, отримані доходи витрачали за спільною згодою. У 2008 році в них народився син, [PERSON] . З 2002 року відповідач проживав в її квартирі [ADDRESS] . Вказану адресу останній зазначав як місце свого проживання. Факт спільного проживання з відповідачем підтверджується численними фотографіями та показами свідків. За час проживання разом 09.01.2019 вони з відповідачем за спільні кошти придбали земельну ділянку та житловий будинок, які розташовані в [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що вона не мала змоги прибути для укладення договору купівлі-продажу, право власності на зазначене майно було зареєстроване за [PERSON] . Вона з сином зареєстрована за вищевказаною адресою за згодою відповідача як власника майна. Також в період спільного проживання в 2012 році ними було придбано автомобіль Фольксваген КАДДІ, держномер [NUMBER] . Для придбання вказаного транспортного засобу нею був взятий кредит, який вона погашала із своєї заробітної плати. У 2020 році вони зареєстрували шлюб. З урахуванням того, що фактичні шлюбні відносини на час звернення до суду із позовом припинені, просить встановити факт постійного спільного проживання однією сім`єю з 2004 року до серпня 2020 року; визнати об`єктом права спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0,2500 га., розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та автомобіль Фольксваген КАДДІ, держномер [NUMBER] та визнати за нею право власності на Ѕ частину вищезазначеного майна. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Судом вирішено проводити заочний розгляд справи. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знайомі із сім`єю [PERSON] з 2007 року, вони проживали в [ADDRESS] як чоловік та дружина, разом виховували дітей. За час спільного проживання придбали за спільні кошти автомобіль, будинок та земельну ділянку в Бобровицькому районі Чернігівської області. Свідок [PERSON] пояснила, що знає родину [PERSON] з 2011 року. Вони проживали разом в м. Києві, вели спільне господарство та виховували дітей: дівчинку позивачки від першого шлюбу та їх спільну дитину - сина [PERSON] . Позивачка та відповідач брали в неї кошти в борг на купівлю автомобіля та будинку в с. Бригинці Бобровицького району, які повертали також разом. З 2020 року [PERSON] та [PERSON] разом не проживають. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, її представника та свідків, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до 18 січня 2020 року, до часу реєстрації шлюбу перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали спільно у квартирі позивачки в [ADDRESS] . Згідно копії медичної картки амбулаторного хворого, [PERSON] своїм місцем проживання вказує вищезазначену адресу. Сторони вели спільне господарство, здійснювали ремонт у квартирі та виховували двох дітей: дівчинку позивачки та спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що позивачка та відповідач проживали як сім`я, вели спільне господарство, разом проводили дозвілля, що видно із світлин, досліджених в судовому засіданні. Все вищевикладене в своїй сукупності підтверджує факт проживання [PERSON] з [PERSON] як чоловіка та дружини, а також те, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч.2 ст.3, Сімейного кодексу України сім`єю є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для визнання осіб сім`єю необхідна одночасна наявність всіх цих ознак. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова КЦС ВС у справі №643/6799/17 від 30.10.2019 року). Крім того, судом встановлено, сторони придбали житловий будинок, земельну ділянку та автомобіль. Як видно із договорів купівлі-продажу від 09 січня 2019 року, [PERSON] , в період спільного проживання з [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7420681600:01:000:0118 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (а.с.9-11). Також, як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , [PERSON] є власником автомобіля Фольксваген КАДДІ, держномер [NUMBER] , право власності на який він також набув за час спільного проживання з позивачкою, 24.06.2014 (а.с.13). Згідно наданих позивачкою довідок про заробітну плату та індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування [PERSON] в період з 2007 року по 2020, за час спільного поживання з [PERSON] була офіційно працевлаштована та отримувала заробітну плату за місцями роботи (а.с. 37-47). Також, згідно довідки, виданої кредитною спілкою «Профспілкова скарбниця» №25 від 01.09.2020, [PERSON] за період з 12.07.2011 по 24.07.2020 отримувала кредити на підставі укладених із кредитною спілкою договорів, які нею були повністю погашені (а.с.12). За правилами ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України). Враховуючи зазначені норми, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 ЦК України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Враховуючи покази свідків та досліджені в судовому засіданні документи, суд вважає, що позивачка та відповідач проживали однією сім` єю з 2007 року по січень 2020 року, до дати реєстрації шлюбу Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), а не з 2004 року по серпень 2020 року як зазначає позивачка. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що автомобіль, житловий будинок та земельна ділянка набуті [PERSON] та [PERSON] в результаті спільної праці за спільні кошти під час проживання сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2007 року до січня 2020 року, а тому є їх спільною сумісною власністю, тому кожному з них належить по Ѕ частині вищевказаного майна і позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за надану правову допомогу слід зазначити таке. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Матеріали справи містять договори про надання правової допомоги від 10.08.2020 №105, укладені [PERSON] із адвокатом Колодій Є.В. та від 07.02.2021, укладений між позивачкою [PERSON] та адвокатом Фурсієм С.О., згідно яких адвокати зобов`язалися надати клієнту консультаційні та правові послуги по справі, а клієнт зобов`язався сплатити винагороду адвокатам за виконані послуги. Як видно із наданих розрахунків сума судових витрат та квитанцій, витрати на професійну правову допомогу адвоката Колодій Є.В. складають 2500 грн. Суд звертає увагу на те, що вказані розрахунок та квитанція не відповідають загальновизначеній формі та взагалі не містять печатки адвоката, а тому судом не приймаються до уваги. Згідно наданого адвокатом Фурсієм С.О. розрахунку, витрати [PERSON] на правову допомогу склали 5000 грн., з яких 6 годин було витрачено на вивчення матеріалів справи; 3 години на формулювання правової позиції по справі; 6 годин на судове представництво. Розмір винагороди адвоката за 1 год. роботи 400 грн. Враховуючи викладене вище, складність справи, незначний час, витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях, беручи до уваги принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд вважає за необхідне зменшити заявлений розмір витрат на надання правничої допомоги до 3500 гривень. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір у сумі 1359 грн.

Outcome: partial