Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів, вказавши, що з 04 березня 2000 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 04.01.2013 року по справі №2/238/166/13 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, за ініціативою чоловіка. Позивач також зазначає, що їх неповнолітня дитина мешкає з нею. Усі витрати, пов'язані з утриманням дитини несе позивач одна. Відповідач добровільної допомоги на утримання дитини - [PERSON], [INFO], не надає. У заяві позивач зазначила, що її батьки та сестра [PERSON], [PERSON] та [PERSON] мешкають у Німеччині та позивач періодично навідує їх. Однак у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на сході України відповідач по справі [PERSON] мешкає саме у зоні проведення АТО, у місті Новоазовську Донецької області, на теперішній час позивач не має з ним зв'язку, їхати до м. Новоазовськ особисто позивач не може, так як там проходить активні фази АТО. У своїй позовній заяві позивач зазначила, що закордонний паспорт [PERSON] вже має, оскільки вони вже здійснювали подорожі до Німеччини, оскільки відповідач у минулому не відмовлявся надавати згоду на оформлення закордонного паспорту для дочки та надавав у передбаченому порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення до бабусі. У зв'язку з цим позивач була змушена звернутись до суду із даним позовом, та просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за межі України до Німеччини без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період з 01.05.2017 року по 31.07.2017 рік. Також позивач просить дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України до Німеччини на період з 01.05.2017 року по 31.07.2017 рік. В судовому засіданні позивач присутня не була, через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила суд позов задовольнити. Відповідач до суду не з'явився про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення про виклик до суду у газеті «Вісті Придніпров'я» № 10 (1809) від 14.02.2017 року, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у його відсутність не надали, поважності причин неявки суду не повідомили, позов не оспорили. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивач а та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 12.12.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Новоазовського районного управління юстиції Донецької області, батьками [PERSON], записані: [PERSON] та [PERSON], актовий запис №115.(а.с.6) Відповідно до рішення Новоазовського районного суду Донецької області №2/238/166/13 від 04.01.2013 року, яким шлюб, зареєстрований 04 березня 2000 року Новоазовським відділом реєстрації актів громадського стану Донецької області, актовий запис №11, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано.( а.с.5) Відповідно Довідки Криворізької загальноосвітньої спеціалізованої школи № 4 [PERSON] 2008 року народження, навчається в 2-Б класі ( а.с.7) Так згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ,постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами). Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 зі змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Крім цього статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Судом встановлено, що малолітня дитина позивача та відповідача - [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем, батько дитини - відповідач по справі матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на сході України відповідач по справі [PERSON] мешкає саме у зоні проведення АТО, у місті Новоазовську Донецької області, на теперішній час позивач не має з ним зв'язку, їхати до м. Новоазовська особисто позивач не може, так як там проходить активні фази АТО. У своїй позовній заяві позивач зазначила, що закордонний паспорт [PERSON] вже має, оскільки вони вже здійснювали подорожі до Німеччини, оскільки відповідач у минулому не відмовлявся надавати згоду на оформлення закордонного паспорту для дочки та надавав у передбаченому порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення до бабусі. (а.с.9) На підставі вищевикладеного, суд дійшов переконання, що у зв'язку з неможливістю нотаріального засвідчення відповідача надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон без згоди батька, позивач позбавлена можливості отримати дозвіл батька на виїзд їх малолітньої дитини у її супроводі за межі України з метою оздоровлення дитини та відпочинку. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду їх малолітньої дитини є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3 ст.313 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за межі України відповідає інтересам дитини, сприяє її розвитку, відпочинку та оздоровленню. З урахуванням викладеного суд вважає, що заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім цього у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Згідно п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006р. (Заява N 33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. З урахуванням того, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору, згідно квитанції №153768987 від 30.12.2016 року в сумі 515,00 гривень, позивачем доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром, а тому вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає вимогам ч.1 ст.88 ЦПК України, п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України») від 09.11.2006р.

Outcome: approved