Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач Комунальне підприємствоа "Луцька міська клінічна лікарня" в особі директора Духневич Лариса Петрівна звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що відповідно до вироку Луцького міськрайонного суду від 05 жовтня 2020 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.122 ч.1 та 296 ч.2 КК України, та призначено покарання. Внаслідок вчинених дій відповідачів потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у отоларингологічному відділенні Луцької міської клінічної лікарні в період з 05.03.2016 року по 15.03.2016 року, а також з 16.03.2016 року по 26.03.2016 року. Внаслідок злочинних діянь відповідачів КП «Луцька міська клінічна лікарня» було завдано матеріальну шкоду, у зв`язку з понесеними ним затратами на лікування потерпілої. Витрати на лікування потерпілої [PERSON] від злочину за рахунок Луцької міської клінічної лікарні становлять 4220,00 грн. З урахуванням вищевикладеного, просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства "Луцька міська клінічна лікарня" матеріальну шкоду за лікування [PERSON] в розмірі 4220,00 грн. Ухвалою від 18 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 14.06.2021 року представником позивача було подано клопотання в якому зазначено, що 18.05.2021 року на підставі рішення Луцької міської ради «Про перейменування комунального підприємства «Луцька міська клінічна лікарня» у комунальне підприємство «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» № 10/87 від 28.04.2021 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.05.2021 року назву позивача було змінено на КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» (а.с. 19-23). Станом на 10 серпня 2021 року відзив на позов від відповідачів до Луцького міськрайонного суду Волинської області не надійшов. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без участі представника позивача. Не заперечуює проти заочного розгляду справи, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» мiськi ради є органами мiсцевого самоврядування, що представляють вiдповiднi територiальнi громади та здiйснюють вiд їх iменi та в їх iнтересах функцiї i повноваження мiсцевого самоврядування, визначенi Конституцiєю України, цим та iншими законами. Згідно ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Вказані положення Закону надають Луцькій міській раді право на захист інтересів громади щодо забезпечення належного матеріально-технічного та фінансового забезпечення галузі охорони здоров`я, у тому числі право на звернення до суду в спосіб, передбачений ст.4 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що відповідно до вироку Луцького міськрайонного суду від 05 жовтня 2020 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.122 ч.1 та 296 ч.2 КК України, та призначено покарання.На підставі ст.1 п. «а» ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року повністю звільнено неповнолітню [PERSON] від відбуття призначеного покарання за даним вироком за ст.ст.122 ч.1, 296 ч.2, 70 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.На підставі ст.1 п. «а» ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року повністю звільнено неповнолітню [PERSON] від відбуття призначеного покарання за даним вироком за ст.ст.122 ч.1, 296 ч.2, 70 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.Цивільний позов потерпілої [PERSON] до неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково. Стягнути із законного представника неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 2136,99 (дві тисячі сто тридцять шість гривень дев`яносто дев`ять копійок) гривень та моральну шкоду в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень. Стягнути із законного представника неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 2136,99 (дві тисячі сто тридцять шість гривень дев`яносто дев`ять копійок) гривень та моральну шкоду в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень (а.с. 4-5). Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вищенаведене свідчить про доведеність наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями [PERSON] та та [PERSON] та фактом завдання потерпілій [PERSON] тілесних ушкоджень, за наслідком яких остання проходила лікування у КП «Луцька міська клінічна лікарня». Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 (далі - Порядок). Відповідно до п. 1, 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, який затверджений постановою КМ України від 16.07.1993 року № 545, та ст.1206 ЦК України кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат; сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Пунктом 3 Порядку передбачено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Згідно п. 4 Порядку передбачено, що стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного державного бюджету (місцевого чи регіонального самоврядування), або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 Постанови «Про відшкодування витрат па стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року, термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину па стаціонарному лікування визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. З довідки КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» від 13.10.2020 року № 1758/2.8.20 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебувала на лікуванні в КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» у отоларингологічному відділенні Луцької міської клінічної лікарні в період з 05.03.2016 року по 15.03.2016 року, а також з 16.03.2016 року по 26.03.2016 року (з розрахунку: 20 днів лікування вартість ліжко - дня 211 гривень (а.с. 8). Таким чином, витрачені закладом охорони здоров`я кошти на лікування потерпілої [PERSON] підлягають стягненню в повному обсязі солідарно із [PERSON] та [PERSON] . Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» (на момент звернення до суду з даним позовом - КП «Луцька міська клінічна лікарня»), як юридична особа, при зверненні до суду з позовом майнового характеру повинна була б сплатити судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як це передбачено пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір». Однак, у даній категорії справі позивач, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового, а тому з відповідачів слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 2270 грн., по 1135 грн. з кожного.

Outcome: approved