Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до STARLIO SHIPHOLDING COMPANY, OU LUMAR S.A., LUMAR S.A., Товариство з обмеженою відповідальністю АРГО ШІППІНГ СЕРВІСЕС ОДЕСА, про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову Позивач зазначав, що 20.05.2017 між компанією OU\~LUMAR S. A. (далі Відповідач-2) та [PERSON] було укладено Трудовий договір за наймом (далі Трудовий договір) на судно MEKONG SPIRIT (IMO 9118513, прапор - Мальта) (далі Судно). Компанія STARLIO SHIPHOLDING COMPANY є власником Судна. Компанія OU LUMAR S.A. є Комерційним менеджером судна та здійснювала фактичне управління судном, [PERSON] виконувала комерційні і маркетингові операції, пов`язані з діяльністю судна. ТОВ АРГО ШІПІНГ СЕРВІСЕС ОДЕСА надавала позивачу послуги з працевлаштування на Судно. 25.05.2017 поблизу о. Крит Судно було затримано береговою охороною Грецької Республіки. Згодом на Судно було накладено арешт на території порту Соуда, Республіка Греція, а членам екіпажу Судна, заборонено залишати територію Грецької республіки, зокрема і Позивачу. Лише 18.07.2018 Апеляційним судом м. Афін було проголошено рішення щодо скасування заборони для членів екіпажу на перетин кордону Грецької Республіки, після чого Позивач повернувся до України. В період з 20.05.2017 по 27.07.2018 Позивач постійно перебував на судні MEKONG SPIRIT? та виконував свої трудові обов`язки, в свою чергу Роботодавці не дотримувалися умов трудового договору, не виплатили заробітну плату у повному обсязі та своїми діями завдали Позивачу моральної шкоди. На підставі вищенаведеного, Позивач просить суд стягнути солідарно з Компанії STARLIO SHIPHOLDING COMPANY, Компанії OU LUMAR S. A., Компанії LUMAR S.A., Товариства з обмеженою відповідальністю АРГО ШІПІНГ СЕРВІСЕС ОДЕСА заборгованість по заробітній платі у розмірі 22 321, 22 дол. США, суму моральної шкоди у розмірі 75 000 грн. та судові витрати. 03.04.2019 по справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження на 22 травня 2019 року. Ухвалою від 18.09.2019 задоволено клопотання представника Позивача про звернення із судовим дорученням до Трибуналу Першої інстанції про вручення Відповідачу [PERSON] копії позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідно до умов Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року та допит відповідача по суті позовних вимог. Ухвалою від 26.03.2021 було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 червня 2021 року. У судове засідання призначене на 17.06.2021 сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце судового розгляду справи належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що 20.05.2017 між компанією OU\~LUMAR S. A. та [PERSON] було укладено Трудовий договір про працевлаштування на судно MEKONG SPIRIT (IMO 9118513, прапор - Мальта). Відповідно до умов Трудового договору, укладеному з Позивачем вбачається, що невід`ємною частиною трудового договору є Колективний договір, укладений 01.01.2016 між Всеукраїнським об`єднанням профспілок Федерація морських професійних спілок України та STARLIO SHIPHOLDING COMPANY укладено Колективний договір для врегулювання умов найму моряків, які працюють на суднах під іноземним прапором. Вказаний договір застосовується до всіх моряків, які працюють на суднах, що знаходяться в управлінні та/або у власності STARLIO SHIPHOLDING COMPANY та містить строки та умови найму будь-якого моряка, до якого вказаний договір застосовується, незалежно від того, чи уклала компанія Трудовий договір з моряком. Відповідно до частини 33.2 статті 33 Колективного трудового договору визначено, що даний договір підпорядковується законодавству України, та міжнародним конвенціям, договорам і угодам, що підписані Україною. За таких обставин, суд приходить до висновку, що до даних трудових правовідносин між Позивачем і Відповідачами необхідно застосовувати законодавство України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 1 Закону України Про оплату праці та ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 34 Закону України Про оплату праці встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці залежно від її результатів, складності і умов відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 12 Конвенції Про захист заробітної плати встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту. Як зазначено в Трудовому договорі, укладеному з Позивачем, роботодавцем за трудовим договором є компанія STARLIO SHIPHOLDING COMPANY, а компанія OU LUMAR S. A. є відповідальною за дотримання вимог Конвенції про працю в морському судноплавстві 2006 року (MLC 2006). Відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей з міжнародної бази даних суден EQUASIS, компанія STARLIO SHIPHOLDING COMPANY є зареєстрованим власником судна з 19.09.2014 по теперішній час. Отже суд приходить до висновку, що STARLIO SHIPHOLDING COMPANY та компанія OU LUMAR S. A. є роботодавцями Позивача згідно з умовами Трудових договорів відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України. З урахуванням наведеного, кожен з Відповідачів в певному обсязі був вповноважений на виконання функцій та обов`язків роботодавця за Трудовим договором, відтак компанії STARLIO SHIPHOLDING COMPANY, OU LUMAR S.A. та LUMAR S.A. несуть солідарний обов`язок щодо виплати заробітної плати Позивачу. Суд приймає до уваги надані пояснення ТОВ АРГО ШІПІНГ СЕРВІСЕС ОДЕСА у відзиві на позов та під час розгляду справи по суті позовних вимог щодо відсутності відповідальності за трудовими договорами в частині стягнення заробітної плати. Позивачем не доведено обставин, за яких відповідач ТОВ АРГО ШІППІНГ СЕРВІСЕС ОДЕСА є відповідальною особою за виплату заробітної плати, відтак позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі з ТОВ АРГО ШІППІНГ СЕРВІСЕС ОДЕСА задоволенню не підлягають. Щодо розміру заборгованості по заробітній платі судом встановлено наступне. Трудовий договір, укладений із Позивачем передбачає термін найму на судно MEKONG SPIRIT на строк 5 місяців (+/ 1) на посаду третього механіка. Трудовим договором встановлена щомісячна заробітна плата у розмірі 3000,00 дол. США. Отже, за період з 20.05.2017 по 27.07.2018 [PERSON] повинен був отримати заробітну плату у розмірі 42 900,00 дол. США. Судом встановлено, що заробітна плата Позивачу була сплачена лише частково у розмірі 20 578,78 дол. США. Дослідивши матеріали справи встановлено, що заробітна плата сплачувалася Позивачу у розмірі базисної ставки без урахування інших складових щомісячної заробітної плати відпускних, плати за понаднормові відпрацьовані часи тощо. Статтею 34 Закону України Про оплату праці встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці залежно від її результатів, складності і умов відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ч. 3 ст. 32 КЗпП України, про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. З наведеного вбачається, що зміна розміру заробітної плати є зміною істотних умов праці та потребує обов`язкового письмового повідомлення працівника. Судом встановлено, що Позивач такого письмового повідомлення від компаній STARLIO SHIPHOLDING COMPANY, OU LUMAR S.A., LUMAR S.A. не отримував. Відтак, відсутні правові підстави зменшення розміру заробітної плати, яка підлягала виплаті Позивачу. Суд приходить до висновку, що в період з 20.05.2017 по 27.07.2018 Позивач та Відповідачі перебували в трудових відносинах на підставі укладеного Трудового договору. Жодних доказів про розірвання або припинення трудових договорів не було надано, тому заробітна плата підлягає відшкодуванню у розмірі невиплаченої заборгованості солідарно з відповідальних осіб. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується заборгованість по заробітній платі перед Позивачем у розмірі 22 321,22 дол. США. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до п. 26-1, 26-2 Колективного договору Судновласник повинен забезпечити кожному моряку, що знаходиться на борту судна, достатньо їжі хорошої якості та такого типу, який відповідає дієтичним і/або релігійним вимогам моряка; місце проживання адекватного розміру і стандарту; відповідну постільну білизну; необхідний столовий прилад і посуд; умови для прання. Крім того, Судновласник повинен забезпечити камбуз з усім обладнанням, необхідним для приготування їжі. Все обладнання повинне бути хорошої якості. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак, факт перебування Позивача на Судні з 25.05.2017 по 18.07.2018 через обвинувачення, що були висунуті до Відповідачів та Судна владою Греції суд не може розцінювати як загальновідомий та визнаний всіма учасниками справи. У відповідності до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомі факти - це такі, які повинні бути відомі в даній місцевості кожній розумній та володіючій життєвим досвідом людині, у тому числі сторонам та суддям. Отже, зазначені позивачем факти як загальновідомі, не можуть бути визнаними судом такими, оскільки, по перше, вказані події відбувалися за кордоном, по друге, висвітлення певних подій, на які посилається позивач, у засобах масової інформації не пов`язувалось конкретно з позивачем. Щодо доданих до позовної заяви доказів, зокрема, рапортів, відео матеріалів та публікацій в ЗМІ, які оглянуті судом під час судового засідання, то суд не вважає їх належними, допустимими та достовірними доказами по справі, оскільки вони не підтверджують факти умов перебування на судні особисто позивача. А також, на теперішний час взагалі відсутня можливість надання у якості доказу паперової копії електронного доказу так як відсутній закон який встановлює порядок засвідчення таких доказів. Що стосується відеозаписів репортажів телеканалів «1+1», «Інтер», та «Перший міський», то суд враховує правову позицію Верховного суду щодо цього питання (постанова Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 908/1120/17, постанова Верховного Суду від 31.10.2019 р. у справі № 404/700/17), та вважає вказані докази недопустимі та недостовірними, так як вони не містять усіх реквізитів електронного доказу. Як підтверджує постанова Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі №908/1120/17, для оцінки належності відеозапису як доказу береться до уваги наявність у ньому необхідних реквізитів електронного доказу, таких як фіксація дати та часу зйомки, місця події. Отже, оскільки суду не доведено завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок порушення його прав діями чи бездіяльністю відповідачів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77, 78, ч. 3 ст. 82 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі Голден проти Сполученого королівства) та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі Христов проти України суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі Гурепка проти України №2 наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі Краска проти Швейцарії встановлено: Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial