Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.06.2006 року визнано за її донькою, відповідачкою [PERSON], право власності на житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 370,10 кв.м, житловою площею 165,30 кв.м з вигрібною ямою літера "І" вартістю 540717 грн. Даний будинок будувався за спільні кошти відповідачкою та її чоловіком [PERSON]. В зв'язку з цим вважає, що зазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. З січня 2007 року відповідачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] стали проживати в ньому зі своїми неповнолітніми дітьми, онуками позивачки, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [INFO] помер чоловік відповідачки - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України діти спадкодавця у першу чергу мають право на спадкування. Позивачка просить визнати житловий будинок по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO]. .Визнати за онуками [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 ідеальній частині зазначеного житлового будинку. Позивачка в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу без її участі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява, в якій вона не заперечувала щодо задоволення позову та просила розглянути справу без її участі. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.06.2006 року визнано відповідачкою [PERSON], право власності на житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 370,10 кв.м, житловою площею 165,30 кв.м з вигрібною ямою літера "І" вартістю 540717 грн. Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 19746283. Згідно довідки міського відділу реєстрації актів цивільного стану 14 січня 2005 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції зроблений актовий запис №19. Від цього шлюбу у них є діти [PERSON], [INFO] та [PERSON]. З січня 2007 року відповідачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] стали проживати в буинку зі своїми неповнолітніми дітьми [INFO] помер чоловік відповідачки - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина. Позивачка являється матір'ю відповідачки [PERSON] та бабусею неповнолітніх [PERSON] і [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження відповідачки. Відповідно до ч.2 ст.258 Сімейного кодексу України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Таким чином, позивачка правомірно звернулась до суду з метою захисту прав своїх онуків. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.1 ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до п.1 ст.70 Сімейного Кодексу України уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Частинами 4 та 5 с.1268 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою Таким чином, оскільки відповідачка [PERSON] набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за час шлюбу з [PERSON], даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та [PERSON] є власником ? частини житлового будинку. Судом встановлено, що [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина. Діти померлого [PERSON] та [PERSON], відповідно до ст.1261 ЦК України, разом із його дружиною мають право на спадкування в рівних частках, а саме по 1/6 частині житлового будинку по [ADDRESS]. Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved