Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 197/П/71/2008-840 від 26.09.2008 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона через відсутність роботи та грошей, скандали в сім'ї з цієї причини, її хвороба, наштовхнули її на думку взяти кредит для купівлі автомобіля, для подальшої здачі його в оренду та отримання прибутку. Так, 26 вересня 2008 року вона уклала з відповідачем кредитний договір 197/П/71/2008-840 для придбання транспортного засобу, а саме: автомобіля HYUNDAI модель ACCENT 1.4 2008 року випуску синього кольору реєстраційний номер [NUMBER]. Умови договору є вкрай невигідними оскільки на купівлю авто було видано 13 548,61 доларів США, а поверненню підлягає 21 657,72 доларів США, що на 8 109,11 доларів США більше. А головною проблемою є те. що кредит закріплено в іноземній валюті. У зв'язку з тим, що договір був укладений нею у зв'язку з тяжкими обставинами життя , на не вигідних умовах, просить суд визнати його недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого, є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено Договір «Автопакет» № 197/П/71/2008-840, відповідно до якого банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 13548, 61 доларів США. Ціль кредиту: на придбання автотранспортного засобу. Термін кредиту до 18 вересня 2015 року. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, що визначено ч.1 ст.1055 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.1 ст.628 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч.1 ст.638 ЦК України. За приписами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов'язкового виконання сторонами умов договору та зобов'язань за договором. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1 - 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", яка має рекомендаційний характер, визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до частини 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Із показань свідка [PERSON] слідує, що позивачка вимушена була укласти кредитний договір та придбати автомобіль, у зв'язку з відсутністю роботи, оскільки вимушена була звільнитися за станом здоров'я, та грошей. Вона мала намір передати автомобіль в оренду для того, щоб мати можливість виплачувати кредит та мати заробіток на життя і лікування. Проте, суд не може взяти їх до уваги, оскільки вони спростовуються п.3.1.4. договору «Автопакет» №197/П/71/2008-840 від 26 вересня 2008 року, відповідно до якого на термін дії договору позичальник не має права без згоди банку розпоряджатися будь-яким чином предметом застави, зокрема, передавати у володіння і користування (оренду, лізинг) третім особам. Крім того, позивачкою не надано належних доказів щодо наявності хронічних, тяжких захворювань, у зв'язку з чим вона була вимушена звільнитися з роботи і як, наслідок, укласти кредитний договір. При цьому з трудової книжки, виданої на її ім'я, вбачається, що вона звільнилася з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що не може слугувати доказом на підтвердження того, що стан її здоров'я та втрата роботи внаслідок цього, як тяжкі для неї обставини, спонукали її до укладення спірного договору. Інших доказів у порядку ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог [PERSON] не було надано. Отже, позивачкою всупереч вимог ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не були доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В той же час, подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК України закріплено правило про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд, узгоджено з вимогами закону, а тому відсутні правові підстави для визнання вищезазначеного договору недійсним.

Outcome: dismissed