Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] про визнання договору дарування від 21.07.2014 р. недійсним, посилаючись на наступні обставини. 18 червня 2014 року позивачем в Бердянський міськрайонний суду Запорізької області був поданий позов до [PERSON] про стягнення боргу за договором про відкриття кредитної лінії № 14-В/12/85/КЛ-КБ за виконання зобов'язань TOB «РП «БРИЗ» він поручився укладеним договором поруки від 17 жовтня 2012 року. 10 липня 2014 року разом з ухвалою про відкриття провадження Бердянський міськрайонний суд Запорізької області відмовив в задоволені клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно в межах суми позовних вимог. 20 жовтня 2014 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області ухвалив рішення по справі № 310/5117/14-ц, яким позовні вимоги задовольнив, стягнувши з [PERSON] на користь ПАТ «СБЕРБАНК» 21 833 987,76 грн. та 3654,00 грн. судового збору. Позивачу вказав, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 20.06.2016 р. матеріалів виконавчого провадження № 47038954 по виконанню рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 310/5117/14-ц від 20.10.2014 р. щодо стягнення з боржника [PERSON] 21 833 987,76 грн. та 3 654,00 грн. судового збору, стало відомо, що 21.07.2014 р. [PERSON] було укладено правочин дарування житлового будинку, загальною площею 378,6 кв.м., житловою площею 151,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Приморська буд. 23/вул. Пархоменка, буд. 16 своєму сину - [PERSON] Згідно з витягу з ЄДР від 13.07.2017 р. засновниками TOB «РП «БРИЗ» є: засновник - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та компанія "CHEYTOWN INVESTMENTS LIMITED". Розмір внеску до статутного фонду (грн.): 5 400 000,00; 1 800 000,00; 1 800 000,00; 9 000 000, 00. Керівником TOB «РП «БРИЗ» є [PERSON], який є також засновником з часткою 5 400 000,00 грн., а його син - [PERSON] є засновником з часткою 1 800 000,00 грн., а вся сім'я [PERSON] володіє часткою у 50 % товариства. TOB «РП «БРИЗ» є боржником перед банком, а за належне виконання зобов'язань якого поручився [PERSON] Згідно витягу з ЄДР TOB «РП «БРИЗ» вся сім'я [PERSON] має спільне зареєстроване місце проживання: 71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, вул. Халтуріна, буд. 45 Б, квартира 17. Позивач вказав, що [PERSON], як засновник TOB «РП «БРИЗ», знав про невиконання зобов'язань позичальником, а також не міг не знати про забезпечення батьком за договором поруки даних зобов'язань. Позивач вказав, що договір дарування вчинено з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків.У даній справі, відповідач, відчужуючи 21.07.2014 р. належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину, був обізнаний про невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором оскільки був його власником і керівником (підтверджується витягом з ЄДР по TOB «РП «БРИЗ»), а також банком направлялася повідомлення-вимога № 2063/7/28-3 від 21.03.2014 р. щодо повернення заборгованості та відкритим провадженням за поданим позовом (ухвала про відкриття провадження 10.07.2014 р.), отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. З 27.03.2015 р. по даний час (вже більше двох років) виконавчою службою не було стягнуто з [PERSON] ніяких коштів в примусовому порядку, також [PERSON] не здійснив виконання рішення суду за цей час в добровільному порядку. Позивач зазначив, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від відповідача 1 до його сина, та вважаємо встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання шляхом звернення стягнення на це майно, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві і наполягав на задоволенні позову. Представники відповідачів в судовому засіданні вважали, що немає законних підстав для визнання договору дарування від 21.07.2014 року недійсним. Суд, заслухав учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 21.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Бердянського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі № 996 від 21.07.2014 року [PERSON] подарував будинок, розташований за адресою: м. Бердянськ, вул. Приморська, буд. 23/вул. Пархоменка, буд. 16 своєму сину [PERSON] Позов заявлений з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, як правочин, укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно кредитного договору від 17.10.2012 року, укладеного між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ТОВ РП «Бриз», згідно умов якого позичальнику було відкрито мультивалютну невідновальну кредитну лінію з лімітом 1\~770\~000 долларів США, зі змінюваною процентною ставкою. Відповідно до договору поруки від 17.10.2012 року, укладеного між ПАТ "Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» та [PERSON], [PERSON] зобов»язався виконати за боржника зобов»язання за кредитним договором шляхом перерахування суми заборгованості боржника, вказаної кредитором в письмовому повідомленні, в рахунок погашення такої заборгованості в порядку та в строки, визначені цим договором. Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.10.2014 року, яке набрало законної сили 14.02.2015 року з [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» 21\~833\~987,76 гривень та 3654 грн. судового збору. Відповідно до вимог\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Частиною 1\~статті 717 ЦК України\~передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2\~статті 719 ЦК України\~обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до змісту\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Судом встановлено, що рішення суду про стягнення коштів з [PERSON] було ухвалено 20.10.2014 року, в той час як договір дарування ним був укладений 21.07.2014 року, тобто до ухвалення рішення про стягнення боргу, право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON] - 21.07.2014 року. Судом встановлено, що відбувся реальний перехід права власності від дарувальника - [PERSON] до обдарованої особи - [PERSON] Правові наслідки за договором дарування від 21.07.2014 року настали, оскільки [PERSON]С після укладання оспорюваного договору вступив в фактичне володіння будинком. Факт дійсного володіння будинком, розташованим за адресою: м. Бердянськ, вул. Приморська, 23/вул. Пархоменка,16 [PERSON] після укладання договору дарування 21.07.2014 року підтверджений в судовому засіданні показаннями свідків, які мешкають по сусідству і підтвердили, що дійсно [PERSON] з 2014 року проживає в будинку. Відповідно до довідки від 21.02.2018 року вуличного комітету [PERSON] проживає за адресою: [INFO]/вул. Пархоменка,16 без реєстрації з 01.08.2014 року. Відповідно до технічних умов стандартного приєднання, виданих 21.07.2016 року № 1651-1685, виданих до електричних мереж ВАТ «Запоріжжяобленерго» електроустановок житлового будинку, розташованого за адресою: м. Бердянськ, вул. вул. Приморська, 23/вул. Пархоменка,16 ( стара назва вул. Пархоменка) власником будинку зазначений [PERSON] Згідно робочого проекту від 21.06.2016 року реконструкції виносного шафу обліку електричної енергії для електрозабезпечення житлового будинку по вул. Приморській , 23/вул. Азовського козацтва, будинок 16 (стара назва вул. Пархоменко), в м. Бердянську, Запорізької області, власником також зазначений [PERSON], як і в робочому проекті наружних сітей водопостачання, замовником зазначений [PERSON] Та обставина, що особові рахунки в комунальних установах, з якими укладені договори на постачання електроенергії, води та газу в будинку не переоформлені на нового власника [PERSON], а до теперешнього часу оформлені ще на його бабусю [PERSON]та його батька [PERSON], не свідчить про те, що він не користується цими послугами, заборгованість по сплаті комунальних платежів- відсутня, за винятком заборгованості у розмірі 523,44 грн. за спожиту електроенергію за період з 30.11.2017 року по 31.01.2018 року. Позивачем не надано судові належних доказів в підтвердження відсутності у сторін оспорюваного правочину наміру створити правові наслідки. Позивач вважає, що основна мета укладеного 21.07.2014 року договору дарування не виконувати рішення Бердянського міського районного суду Запорізької області від 20.10.2014 року, відповідно до якого з відповідача [PERSON] були стягнуті грошові кошти за договором поруки. Всі ці твердження позивача грунтуються на припущеннях. По-перше рішення суду було ухвалено вже після укладення договору дарування, по-друге, договір поруки був укладений відповідачем [PERSON] 17.10.2012 року, на цей час він ще не був власником всього будинку, розташованого за адресою: м. Бердянськ, вул. Приморська, 23/вул. Пархоменка,16, а тільки ? частини будинку, тому підписав договір поруки з відповідачем, банк, в свою чергу повинен був перевірити обсяг майна поручителя, і розраховувати на майно, яке було у власності поручителя на час підписання договору поруки. Зобов»язання за кредитним договором від 17.10.2012 року, укладеним між ПАТ « Дочірній банк Сбербанк Росії" та ТОВ «РП Бриз» було забезпечене не тільки договором поруки від 17.10.2012 року, укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON], а й договором застави майна, цей договір позивачем суду не наданий, але представник банку в судовому засіданні підтвердив цю обставину і не заперечував, що спірний будинок не був предметом застави і не належав до заставного майна. Ніяких заборон у [PERSON] на відчуження будинку не було. А отже, посилання представника позивача на те, що укладення договору дарування спірного будинку [PERSON], було способом уникнути виконання зобов»язань за договором поруки і як слід , виконання рішення суду про стягнення коштів за цим зобовязанням, є припущенням. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення ( відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.) Згідно положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На момент прийняття рішення відповідачем [PERSON] подарувати свій будинок сину, який на той час не мав свого житла, розпочав збір необхідного для укладення та реєстрації відповідного правочину комплекту документів, був замовлений та отриманий витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, на якій розташованій зазначений будинок. Дата формування витягу 08.07.2014 року на запит [PERSON] від 08.07.2014 року, на цей час ще не було відкрито провадження по цивільній справі за позовом ПАТ «Сбербанк» до [PERSON] Твердження позивача про те, що до теперішнього часу не виконано рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.10.2014 року про стягнення з [PERSON] грошових коштів за договором поруки, жодним чином не підтверджує наявність умислу у двох сторін правочину договору дарування житлового будинку від 21.07.2014 року та на відсутність створення правових наслідків за цим правочином. Суд вважає, що позивач в ході судового розгляду не довів наявність умислу, як у [PERSON], так і у [PERSON] на укладення фіктивного правочину. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що укладенням договору дарування житлового будинку від 21.07.2014 року не були порушені законні права та інтереси позивача і відсутні підстави, передбачені законом для визнання його недійсним. На підставі\~ ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України і

Outcome: dismissed