Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду 01.11.2019 року з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивує тим, що 02.06.2005 року він був призначений на посаду слюсаря по ремонту засобів вимірювальної техніки 4-го розряду, 20.12.2011 року переведений у групу по ремонту засобів вимірювальної техніки слюсарем по ремонту ЗВТ 4- го розряду, 03.08.2012 року переведений на посаду слюсаря по ремонту ЗВТ 5-го розряду групи по ремонту ЗВТ, 11.09.2013 року переведений на посаду слюсаря-ремонтника 5-го розряду, 01.02.2018року переведений у виробничо-комерційний відділ на посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду, 01.03.2018 року переведений на посаду інженера у тому ж відділі ДП «Сумистандартметрологія», про що є запис в трудовій книжці. 02.01.2019 року наказом № 92 від 28.12.2018 р. його було звільнено з посади інженера на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. 29.10.22018 року відповідач видав наказ № 76 про зміни в структурі та штатному розписі, згідно якого штатна чисельність працівників підлягає скороченню на 4 штатних одиниці, у тому числі, посада інженера, яку обіймав позивач. При цьому, в новому штатному розписі було перейменовано виробничо-комерційний відділ у відділ надання послуг з підпорядкуванням генеральному директору та були введені посади: інженера із стандартизації у відділі науково-технічного забезпечення з питань метрології, стандартизації та оцінки відповідності; техніка у Шосткинському відділенні, створено новий відділ менеджменту та маркетингу. Всупереч норм законодавства жодної вакантної посади на підприємстві позивачу не пропонувалось, хоча роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Отже, просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 13.11.2019 року ухвалою суду було відкрито спрощене провадження у даній справі, призначено судове засідання на 10.12.2019 року. У встановлений законом строк відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову (а.с.43-50). Вважав позовні вимоги необґрунтованими, а також зазначив, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду та не надав доказів в обґрунтування поважності причин пропуску такого строку. Просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. У судовому засіданні 10.12.2019 р. позивач підтримав заявлені вимоги. Пояснив, що після попередження про наступне звільнення вакантні посади йому не пропонувалися, крім того, відповідач не мав права його звільняти, оскільки він є особою передпенсійного віку. Зазначив, що не звернувся з цим позовом до суду у місячний строк, оскільки у зв`язку із сімейними обставинами був відсутній у місті Суми, а в подальшому мав намір знайти роботу і не збирався подавати позов до суду, проте, на роботу він так і не зміг влаштуватися, тому вирішив звернутися до суду з позовом про своє поновлення на роботі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважали його необґрунтованим, просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову у зв`язку з пропуском без поважних причин строку звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно запису в трудовій книжці позивач працював у відповідача з 02.06.2005 року, спочатку на посаді слюсаря по ремонту засобів вимірювальної техніки, а з 01.03.2018 року - на посаді інженера виробничо-комерційного відділу. 02.01.2019 року наказом № 92 від 28.12.2018 р. його було звільнено з посади інженера на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. (а.с.6-7). Відповідно до наказу ДП «Сумистандартметрологія» від 29.10.2018 р. № 76 «Про зміни в структурі та штатному розписі» з 01.01.2019 р. з організаційної структури Сумської філії Концерну РРТ виключено підрозділ «Відділ забезпечуючи процесів», де працював позивач, та скорочені обидві посади водія автотранспортних засобів - з окладом 2 949 грн. та 2 953 грн., а також посада механіка (а.с.13). Про наступне звільнення у зв`язку з скороченням штату позивач був попереджений у встановлений законом строк, і ця обставина не заперечується сторонами. 03.12.2018 року питання про надання згоди на звільнення позивача у зв`язку із скороченням його посади було розглянуто на засіданні профспілкового комітету, який вирішив надати згоду на звільнення, що підтверджується копією протоколу (а.с.17, 22). Як вбачається з вказаного протоколу засідання профспілкового органу, позивачу були запропоновані дві інші вакантні посади на підприємстві, але він відмовився. Подання було розглянуто на засіданні профспілки за участю позивача, що підтверджується копією протоколу. Позивач надав суду копію довідки медичного закладу про те, що з 15.04.2019 р. по 19.04.2019 року він перебував на лікарняному (а.с.19). Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами законодавства про працю, зокрема, КЗпП України. Відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Даною нормою визначені категорії таких працівників. Згідно з ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Розглядаючи спір про поновлення на роботі, суд повинен з`ясувати наявність законних підстав для звільнення працівника, додержання роботодавцем вимог закону щодо звільнення, наявність підстав для поновлення працівника на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що в організації виробництва та праці у ДП «Сумистандартметрологія» відбулися зміни, внаслідок яких посада, яку обіймав позивач, була скорочена. У постанові від 31.01.2018 року у справі №824/3229/14-а Верховний Суд наголосив, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом роботодавця. Таким чином, відповідач, користуючись наданим йому правом, обґрунтовано та законно скоротив посаду позивача. В той же час суд не може погодитися також з доводами відповідача про те, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі, оскільки суду не надані докази на підтвердження розгляду відповідачем даного питання. Крім того, відповідач не спростував доводи позивача про те, що одночано з попередженням про звільнення та до дня його звільнення йому були запропоновані наявні на підприємстві вакантні посади. Так, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Таким чином, наведеними доказами, проаналізованим у судовому засіданні, підтверджується, що позивач був звільнений без врахування вимог закону щодо врахування його переважного права залишення на роботі та вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника, належних та достатніх доказів на спростування цих обставин, викладених в позові, відповідач суду не надав. В той же час суд вважає такою, що заслуговує на увагу, позицію відповідача про те, що позивач пропустив без поважних причин визначений ст. 233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду з цим позовом, не заявив клопотання про поновлення цього строку, не надав доказів на підтвердження поважності причин його пропуску. Так, позивач не заперечував, що дізнався про своє звільнення, яке вважав незаконним, 02.01.2019 року, а з позовом звернувся лише 01.11.2019 року, тобто через 10 місяців після цього. Як пояснив сам позивач, він не звертався до суду у місячний строк, оскільки у зв`язку із сімейними обставинами був відсутній у місті Суми, а в подальшому мав намір знайти роботу і не збирався подавати позов до суду, проте, на роботу він так і не зміг влаштуватися, тому вирішив звернутися до суду з позовом про своє поновлення на роботі. Таким чином, суд встановив, що позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з цим позовом, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку зз пропуском без поважних причин строку звернення до суду.

Outcome: dismissed