Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить скасувати наказ Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» № 45 К(п) від 05 травня 2014 року «По особовому складу»; поновити його на роботі на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що він працював на ДП «Львівський бронетанковий завод» слюсарем з механоскладальних робіт цеху №5 року. До своїх обов'язків відносився чесно і добросовісно. 3 березня 2014 року адміністрація підприємства ознайомила його з наказом №32 від 13.02.14р. про ліквідацію цеху №5,в якому він працював, та скорочення двох посад слюсаря механоскладальних робіт 4 розряду. Відповідно до наказу №45 К/п/ від 5 травня 2014 року його звільнено з роботи в зв'язку із скороченням штатів працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні його з роботи роботодавцем порушено вимоги ст.42 КЗпП України, тобто не враховано його переважне право на залишення на роботі. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечили, подавши до суду письмові заперечення /Т-1а.с.46-47,52-53,58-60, Т-2а.с.89-90/, додатково пояснивши, що в позивача був нижчий рівень кваліфікації та продуктивності праці порівняно з іншими працівниками, оскільки на позивача двічі накладалися дисциплінарні стягнення, що свідчить про його недисциплінованість, просять у позові відмовити. У судовому засіданні представник третьої ППО ДП «Львівський бронетанковий завод» при вирішенні спору поклався на розсуд суду, пояснивши, що [PERSON] з 01 квітня 2013 року не являється членом ППО зазначеного підприємства, і тому згідно з ст.ст. 43, 43-1 КЗпП України згода профспілкового комітету на звільнення позивача з 05 травня 2014 року в зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не потрібна. Суд ухвалив справу розглядати без участі третьої особи [PERSON], який без поважних причин до суду не з'явився, хоча була належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, крім того, з пояснення відповідача вбачається, що [PERSON] на день вирішення спору у суді з ДП «Львівський бронетанковий завод» звільнився, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення по суті. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновків, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації , реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що з 15 жовтня 2009 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Львівський бронетанковий ремонтний завод», яке в подальшому 15 квітня 2012 року було перейменовано на Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод», виконував роботу слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача /Т-1 а.с.7/. Позивач безпосередньо виконував роботу на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду у структурному підрозділі ДП «Львівський бронетанковий завод» - цеху № 5, що підтверджується особовою карткою позивача № [NUMBER] /Т-1 а.с.64/. 05 травня 2014 року позивач був звільнений зі займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, відповідно до наказу № 45 К(п) від 05 травня 2014 року «По особовому складу» /а.с.6/. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року у пункті 16 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно штатного розпису ДП «Львівський бронетанковий завод» від 08 січня 2014 року, затвердженого директором підприємства, станом на 01 січня 2014 року у цеху № 5 було 5 посад слюсаря з механоскладальних робіт 4-го розряду /Т-1 а.с. 86-92/. Наказом № 32 від 13 лютого 2014 року директора ДП «Львівський бронетанковий завод» «Про ліквідацію цеху № 5 (механічного) та створення механічної дільниці», з метою покращення організації робіт з механічної обробки металу, виготовлення та ремонту деталей кріплення, ліквідовано цех № 5 (механічний) з 14 квітня 2014 року, відповідно створено на базі ліквідованого цеху самостійну механічну дільницю, підпорядковано її начальнику виробництва /Т-1 а.с.94,95/. Наказом № 33 від 13 лютого 2014 року директора ДП «Львівський бронетанковий завод» «Про зміну до штатного розпису підприємства» у зв'язку з ліквідацією цеху № 5 виведено, серед інших, 2 посади слюсаря з механоскладальних робіт 4-го розряду зі штатного розпису підприємства з 14 квітня 2014 року /Т-1 а.с.65/. За таких обставин, суд приходить до переконання, що дійсно на ДП «Львівський бронетанковий завод» мало місце зміна в організації виробництва і праці, а саме на підприємстві відбулося скорочення чисельності та штату працівників. 03 березня 2014 року складено Акт про відмову [PERSON], працівника цеху № 5, від підпису-підтвердження про ознайомлення з наказом № 32 від 13.02.2014 року про ліквідацію цеху № 5 та створення самостійної механічної дільниці, зроблено відмітку про ознайомлення [PERSON] з текстом наказу /Т-1 а.с.96/, те, що зазначений факт мав місце не заперечується позивачем. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 03 березня 2014 року відповідач ДП «Львівський бронетанковий завод» належним чином попередив позивача письмовим повідомленням про наступне його вивільнення під розписку, про що свідчить особистий підпис позивача, який міститься в повідомленні та його застереження про незгоду з майбутнім звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України /Т-1 а.с.97/. Відповідно до листа профспілкового комітету ППО ДП «Львівський бронетанковий завод» від 15.02.2017 року № 9 [PERSON] з 01 квітня 2013 року не являється членом ППО зазначеного підприємства, і тому згідно з ст.ст. 43, 43-1 КЗпП України згода профспілкового комітету на звільнення позивача з 05 травня 2014 року в зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не потрібна /Т-2 а.с.150/. Таким чином, адміністрація ДП «Львівський бронетанковий завод» правомірно не вносило до ПК ППО підприємства письмове подання про розірвання трудового договору з позивачем на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з довідкою ДП «Львівський бронетанковий завод» від 22.08.2016 року № 225 за період з 13 лютого 2014 року (тобто, з дня видання наказу про ліквідацію цеху № 5 і, серед іншого, скорочення двох посад слюсарів з механоскладальних робіт 4 розряду) по 05.05.2014 року (дня скорочення [PERSON].) на ДП «Львівський бронетанковий завод» були відсутні будь-які вакансії професій (посад) /Т-2 а.с.92/. За таких обставин, інша робота позивачу не була запропонована у зв'язку з відсутністю на підприємстві будь-яких вакансій. Суд, аналізуючи, докази, які містяться у матеріалах справи та які можуть свідчити про те, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно з ч. 2 ст. 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надаєтьс я: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Зі систематичного аналізу зазначених норм КЗпП України слідує, що при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП. До коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто пра\-цює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. Як убачається з штатного розпису ДП «Львівський бронетанковий завод», затвердженого 03 листопада 2014 року директором підприємства [PERSON], з 01 листопада 2014 року у механічній дільниці підприємства є наявні 3 посади слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду /Т-1 а.с.223-236/. Після ліквідації цеху № 5, в якому працював та виведення 2 посад слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду зі штатного розпису підприємства, 3 збережені посади слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду були запропоновані [PERSON], який на підприємстві працює з 21.10.1985 року, що підтверджується його особовою карткою [NUMBER] /Т-1 а.с.61/, [PERSON], який працює з 04.07.1983 року, особова картка [NUMBER] /Т-1 а.с.62/ та [PERSON], який працює з 30.06.1980 року, особова картка [NUMBER] /Т-1 а.с.63/. З аналізу ст. 41 КЗпП України слідує, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Аналізуючи записи, що містяться в особових справах [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також, записи, які містяться в особовій картці № [NUMBER] позивача [PERSON] /Т-1 а.с.64/ та його трудовій книжці /Т-2 а.с.77/, які свідчать про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів вказаним працівникам, суд приходить до висновку, що позивач має більш високу кваліфікацію, порівнюючи з трьома іншими працівниками, оскільки позивачу 01 лютого 1982 року був встановлений 5 розряд слюсаря механоскладальних робіт, а інші троє працівників мали лише 4 розряд. Щодо продуктивності праці зазначених працівників, то суд погоджується з твердженням представника відповідача, що у [PERSON] наявна ознака, яка свідчить про те, що у [PERSON], [PERSON], [PERSON] є істотні ознаки, які свідчать про більш високу продуктивність праці трьох останніх, оскільки позивач двічі притягався до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани відповідно до наказів ДП «Львівський бронетанковий завод» від 23.08.2013 року № 318 /Т-1 а.с.67/ та 17.12.2013 року № 429 /Т-1 а.с.71/, з огляду на таке. Верховний Суд України у пункті 33 Правових позицій від 01.12.1997 року роз'яснив, що однією з істотних ознак працівника з високою продуктивністю праці є його дисциплінованість. Тому при застосуванні правил ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при проведенні звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України визначення рівності продуктивності праці має проводитися і з врахуванням наявності у працівника дисциплінарного стягнення. Беручи до уваги, що у виконанні норм виробітку (продуктивності праці) між позивачем, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відсутні буд-які відмінності, суд приходить до висновку, що в трьох останніх вищий рівень продуктивність праці, який обумовлений дисциплінованістю вказаних працівників. Разом з тим, при тому, що продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оціню\-ватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу ква\-ліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перева\-гу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За таких обставин, суд вважає, що при оцінці у сукупності двох таких показників, як продуктивність праці і кваліфікація працівника, відсутня різниця у кваліфікації і продуктивності між позивачем [PERSON] та трьома іншими працівниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки позивач має вищу кваліфікацію ніж троє останніх, проте вони мають вищий рівень продуктивності праці за рахунок своєї дисциплінованості. Таким чином, після ліквідації цеху № 5 та виведення 2-ох посад слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду зі штатного розпису підприємства, 3-и збережені посади слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду правомірно були запропоновані відповідачем [PERSON], [PERSON], [PERSON], які мали переважне право на залишення на роботі перед [PERSON], оскільки такі працівники мали тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, який значно переважав над стажем роботи на підприємстві позивача, що підтверджується особовими картками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, до коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі перед позивачем [PERSON], і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники ДП «Львівський бронетанковий завод», що займали на день звільнення позивача посаду слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду і виконували таку ж роботу на підприємстві, що і він, а не тільки з тих, хто пра\-цював з ним в одному структурному підрозділі - цеху № 5. Так, з штатного розпису ДП «Львівський бронетанковий завод», затвердженого 03 листопада 2014 року директором підприємства [PERSON], убачається, що з 01 листопада 2014 року в Інструментальному цеху № 9 є наявні 2 посади слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду /Т-1 а.с.232/, зазначені посади були наявні і у травні 2014 року, що підтверджується штатним розписом від 08 січня 2014 року. На одній із вказаних посад відповідно до особової картки працівника № [NUMBER] /Т-2 а.с.1/ працює [PERSON], якому присвоєне 4 розряд слюсаря з механоскладальних робіт, та який працює в ДП «Львівський бронетанковий завод» з 23 квітня 2012 року. Таким чином, суд вважає, що при оцінці у сукупності двох таких показників, як продуктивність праці і кваліфікація працівника, відсутня різниця у кваліфікації і продуктивності між позивачем [PERSON] та [PERSON] з тих самих підстав, що і між позивачем та трьома іншими працівниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки позивач має вищу кваліфікацію ніж [PERSON], проте останній має вищий рівень продуктивності праці за рахунок своєї дисциплінованості. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці між позивачем [PERSON] та [PERSON] перева\-гу на залишення на роботі мав, той з них, хто мав перевагу, передбачену частиною 2 статті 42 КЗпП України. Беручи до уваги, що позивач [PERSON] мав більш тривалий безперервний стаж роботи на ДП «Львівський бронетанковий завод», який значно переважав над стажем роботи на підприємстві [PERSON] (різниця між стажем двох вказаних працівників складала майже 2 роки 6 місяців), суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки адміністрацією ДП «Львівський бронетанковий завод» не було враховано, що позивач має переважне правом на залишення на роботі перед [PERSON] Представниками відповідача не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на то, що [PERSON] мав інші переваги перед позивачем, передбачені частиною 2 статті 42 КЗпП України. Стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги є підставним, а відтак, наказ ДП «Львівський бронетанковий завод» № 45 К(п) від 05 травня 2014 року є незаконним, і тому підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на попередній роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як убачається з довідки про заробіток позивача /Т-1 а.с.93/, то він за березень та квітень 2014 року разом становив 3453,97 грн. (1724,46 грн. + 1729,51 грн. = 3453,97 грн.). У такому випадку середньоденний заробіток позивача за цих два місяці згідно з нормою робочого часу, де кількість робочих днів - 42 днів, становить 82 грн. 24 коп. (3453,97 грн. : 42 = 82,24 грн.). Беручи до уваги, що розгляд справи тривав більше одного року не з вини позивача, а більшість судових засідань були відкладенні як раз за клопотаннями представників відповідача, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який складає 728 днів, а саме: 2014 рік - 169 днів, 2015 рік - 253 дні, 2016 рік - 254 дні, 2017 рік - 52 дні. Таким чином, сума оплати часу вимушеного прогулу становить 59870 грн. 72 коп. (728 днів х 82,24 грн. = 59870 грн. 72 коп.). Крім того, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 598 грн. 71 коп. (59870 грн. 72 коп. : 100 % х 1% = 598 грн. 71 коп.)

Outcome: approved