Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач в травні 2016 року звернувся до суду з зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, вказуючи, що він 17 лютого 2016 року набув право власності на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , раніше будинок належав його матері. 22.02.2006 в будинку за згодою попереднього власника - його матері були зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є його дітьми, він з 2011 року зі своєю дружиною (матір`ю відповідачів) не проживає, шлюб розірвано в [INFO]. Відповідачі з липня 2011 року не мешкають в будинку, спочатку мешкали у їх матері в с. Олександрія, зараз вже дорослі і забезпечують себе самостійно. Відповідач [PERSON] [INFO] народила сина [PERSON] , дитина також зареєстрована за місцем проживання матері в його будинку. Він, як новий власник, має намір продати будинок, але реєстрація в ньому відповідачів створює йому перешкоди в користуванні власністю. Також він не має можливості оформити субсидію, не має коштів на ремонт. Відповідачі не проживають в будинку з 2011 року без поважних причин, в цьому будинку ніколи не проживала і новонароджена дитина, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодіням. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позові, при цьому позивач пояснив, що він завжди казав, що хоче віддати будинок відповідачам - своїм дітям, хай заходять і живуть, коли жив в будинку син [PERSON] , то він робив зауваження, що було сміття, що не ту картоплю викопали, але перешкод в користуванні будинком відповідачам не створював. Зараз в будинку ніхто тривалий час не живе, будинок руйнується, його треба продавати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, суду пояснила, що проживати в будинку вона не може, бо позивач не допускає, ні в поліцію, ні до суду з питанням про вселення не зверталась. Зараз вона з дитиною і чоловіком знімають квартиру, їм нема де жити, мешкали в с. Олександрія у матері, винаймали літню кухню. Брат [PERSON] проживав в спірному будинку після смерті бабусі півроку, але позивач втручався в його сім`ю. В спірному будинку вона не живе з 2011 року, тому що позивач - її батько привозив в будинок нову дружину, їй це було неприємно. Вона би хотіла жити в будинку, вони плануували викупити у батька цей будинок. Коли вона була вагітна, батько казав, що продасть будинок і купить їм квартиру. Зараз будинок потребує ремонту, вона з дитиною там жити до ремонту не має можливості. В запереченнях, поданих до суду 11.07.2016, відповідач [PERSON] вказувала, що позивач фактично вигнав її з будинку, в будинку знаходяться її особисті речі, вона має намір проживати в будинку і найближчим часом туди повернутись, у разі перешкоджання позивачем буде змушена звертатись до суду з заявою про вселення (а.с. 24). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, суду пояснив, що йому нема де зареєструвати місце проживання, він з дружиною знімає квартиру. Батьки розійшлися, до 2013 року він півроку жив сам в будинку, потім привезли в будинок жити бабусю, в неї був складний характер, тому вони виїхали знімати квартиру. Після смерті бабусі позивач - його батько, казав, що в будинку буде жити він, його син, він з дружиною і переїхав жити в будинок, але батька все не влаштовувало, той ставив свої умови, тому він не хоче жити в будинку. Він з батьком працював на Півночі, заробили гроші, ще при житті бабусі ремонтували за ці гроші - дах, вікна, огорожу. Треті особи - ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направили, надійшли заяви про розгляд справи в їх відсутність (а.с. 139, 133-135, 170-173) В заяві органу опіки та піклування виконавчого комітету Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 24.04.2019 вказано, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки відповідачі є членами сім`ї позивача та протиправно позбавлені права користування домоволодінням, просять відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 133-135). Представник органу опіки та піклування Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Щукіна А.О. в судовому засіданні 18.12.2019 проти позову заперечувала, суду пояснила, що дитина [PERSON] [INFO] , є малолітнім, йому нема де жити, зараз дитина має право користування житлом, в Широківському районі нема гуртожитнків і соціального житла. Ухвалою судді від 22.06.2016 відкрито провадження . 11 липня 2016 року на адресу суду надійшли письмові заперечення від відповідача [PERSON] з проханням зупинити провадження у справі на час проходження відповідачем [PERSON] строкової військової служби. Ухвалою суду від 29.09.2016 зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України. 28.08.2018 на адресу суду надійшло клопотання від позивача про поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 04.12.2018 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 09.04.2019 залучено до участі у справі орган опіки та піклування Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області, зобов`язано органи опіки і піклювання надати висновки щодо розв`язання спору. 17.04.2019 на адресу суду надійшов уточнений позов, в якому також заявлені вимоги про визнання і [PERSON] , [INFO] , таким, що втатив право користування житловим приміщенням. 06.05.2019 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області щодо розв`язання спору. 14.05.2019 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо розв`язання спору. Вислухваши сторони, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.02.2016 (а.с. 5-7). Згідно з довідкою виконавчого комітету Миколаївської (після перейменування Карпівської) селищної ради від 21.03.2016 за адресою: [ADDRESS] з 22.02.2006 зареєстровані діти позивача - відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.8), в довідці виконавчого комітету Карпівської сільської ради від 07.12.2018 зазначено також про реєстрацію в спірному домоволодінні сина відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (а.с. 97). Відповідно до акту перевірки та підтвердження не проживання особи за місцем реєстрації від 18.04.2016, засвідченого депутатом Миколаївської селищної ради, згідно особистих свідчень заявника (позивача) та свідчень сусідів в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживають та не користуються відповідачі [PERSON] та [PERSON] з липня 2011 року (а.с. 9). Відповідач [PERSON] з 23.06.2016 по 22.12.2017 проходив строкову військову службу (а.с. 57, 68). Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 24.04.2019 позбавлення права реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] , в подальшому передбачає для дитини негативні наслідки, тобто, вона буде позбавлена прав на користування належним чином облаштованим житловим приміщенням (а.с. 136). В акті обстеження матеріально-побутових умов від 17 квітня 2019 року, складеном представниками Карпівської сільської ради вказано, що в спірному будинку з 2017 року ніхто не проживає (а.с. 137). В висновку органу опіки та піклування Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 13.05.2019 вказано про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив користування житловим приміщенням (а.с. 140). Згідно з актом фактичного проживання від 12 квітня 2019 року відповідач [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] , співмешканцем [PERSON] проживають за місцем реєстрації та проживання її матері [PERSON] в [ADDRESS] (а.с. 28), в договорі купівлі-продажу від 30.03.2012 вказано, що цей будинок куплений [PERSON] , договір нотаріально не посвідчений, право власності не зареєстровано (а.с. 143). Факт непроживання відповідачів в спірному будинку підтверджено показаннями свідків. Свідок [PERSON] суду показав, що він є рідним братом позивача по матері, позивач не дозволяє відповідачам жити в будинку, відповідач [PERSON] шість років тому давав 3000 доларів на заміну даху і вікон, діти тримали господарство, а позивач напився і продав. З позивачем свідок не спілкується. В [INFO] після смерті матері свідок був в будинку, позивач пив горілку, забрав ключі, діти винаймають житло, позивач живе в квартирі. Свідок [PERSON] суду показала, що вона живе в с. Карпівка, в спірному будинку ніхто не проживає, спочатку там проживав позивач з сім`єю, потім бабуся, в [INFO] бабуся померла, після похорон деякий час проживав [PERSON] близько двох тижнів, зараз ніхто не живе. Будинок розвалюється, потребує ремонту, сипиться з вулиці, чула, що будинок хотів позивач продати. Надію в будинку не бачила після смерті бабусі. Вона не бачила, щоб викликали поліцію. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є дружиною [PERSON] . Вони з чоловіком хотіли жити в спірному будинку, періодично проживали з бабусею. Після смерті бабусі старший брат позивача віддав ключі і документи на будинок [PERSON] , позивач не заперечував спочатку. Вони з [PERSON] заселились жити в будинок, а через деякий час позивач почав вимагати повернути ключі і документи, позивач хотів мати ключі, сварився. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є колишньою дружиною позивача та матір`ю відповідачів, після розлучення діти залишились жити з батьком в спірному будинку, вкладали кошти в будинок. Вона після розлучення виїхала до своїх батьків в с. [PERSON] , купила будиночок по [PERSON] , кошти віддала, але право власності не оформила, діти спочатку жили біля батька, потім виїхали. Син жив в будинку після смерті бабусі, казав, що батько втручається в його сімейне життя. З боку позивача були обіцянки, щоб діти заходили і жили, але казав, що документи на дітей оформлювати не буде. Свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає поряд з домоволодінням позивача, спочатку в будинку жив старший брат позивача, потім позивач з дружиною [PERSON] і дітьми [PERSON] і [PERSON] , були сварки, дружина [PERSON] виїхала, діти спочатку залишились, потім жила в будинку бабуся, після смерті бабусі дочка позивача [PERSON] в будинку не жила, а син [PERSON] декілька днів мешкав в будинку. Зараз в будинку 4 роки ніхто не живе, будинок руйнується. Вона не бачила, щоб відповідачі намагались вселятися в будинок. Будинок хотіли продати, приходили покупці. За будинком доглядає позивач [PERSON] . Отже, судом встановлено, що відповідачі зареєстровані і проживали в спірному будинку з 2006 року як члени сім`ї власника - своєї бабусі і матері позивача, яка померла в [INFO]. Позивач з лютого 2016 року є власником будинку. Відповідачі є дітьми позивача, власника будинку, але з 2011 року в будинку не проживають. Відповідачі власного житла не мають. Відповідач [PERSON] в 2013 році вкладав зароблені гроші в ремонт будинку, періодично проживав в будинку - в 2013 році та 2015 році, але зараз не бажає жити в будинку, оскільки має свою сім`ю, а позивач втручався в його сім`ю, коли він там жив. Відповідач [PERSON] з 2011 року в будинку не жила, виїхала жити до матері через непорозуміння з батьком - позивачем, бажає жити в будинку, але жодних дій щодо вселення не вчиняла, хоча ще в 2016 році подавала до суду заперечення, в яких зазначала, що має намір вселитись (а.с. 24) Малолітній [PERSON] , [INFO], зареєстрований в спірному будинку за місцем реєстрації своєї матері - відповідача [PERSON] , проживав з нею в с. [PERSON] . В спірному будинку з 2015 року ніхто не проживає, внаслідок чого будинок руйнується, позивач доглядає за будинком і має намір продати. В судовому засіданні не встановлено, що позивач створював відповідачам перешкоди в користуванні будинком, навпаки, пропонував їм жити в будинку, але на правах власника постійно навідувався до будинку, хотів мати ключі, що відповідачами було розцінено як втручання в сімейне життя. Жодних звернень до поліції чи суду щодо усунення перешкод та вселення з боку відповідачів не було. При цьому суд ставиться критично до показань свідка [PERSON] , оскільки останній з 2015 року в спірному будинку не був, з позивачем не спілкується, а свідки [PERSON] , [PERSON] , які живуть по сусідству підтвердили, що в будинку на протязі 4 років ніхто не живе, позивач доглядає за будинком, відповідачі не намагались вселятись. Одночасно свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили обіцянки позивача відповідачам як дітям жити в будинку, а також сімейні непорозуміння між батьком та дітьми. Отже, твердження відповідачів, що позивач їх не пускав жити в будинок спростовуються показаннями свідків, а також і власними поясненнями відповідачів, відсутністю будь-яких письмових доказів щодо наявності перешкод в користуванні будинком. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі є дітьми власника будинку, вселились як члени сім`ї попереднього власника, зараз мають свої сім`ї та не проживають, в будинку без поважних причин понад один рік. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселились у спірний будинок в якості членів сім`ї попереднього власника (онуки), і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що відповідачі та малолітній [PERSON] , [INFO], тривалий час не проживають разом з позивачем в спірному будинку, отже їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц та від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції "Про права дитини від 20 листопада 1989 року", підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27 лютого 1991 року (далі по тексту -Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Преамбули Закону України "Про охорону дитинства" (далі по тексту -Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. З цього випливає, що місцем постійного проживання дітей є місце проживання того з батьків з ким вони мешкають. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO], з 2011 року та з моменту народження дитини проживають за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що постійним місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , є місце постійного проживання його матері - [PERSON] . За таких підстав, суд вважає, що малолітній [PERSON] також втратив право користування жилою площею у спірному домоволодінні. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оскільки місце проживання малолітньої дитини визначається за місцем проживання її батьків, які відповідно до акту фактичного проживання від 12 квітня 2019 року проживають в [ADDRESS] , а в будинку [ADDRESS] ніхто не проживає, будинок руйнується, тому суд не погоджується висновками органів опіки і піклування, оскільки реєстрація малолітньої дитини в будинку, який належить позивачу, та в якому ніхто не проживає більше чотирьох років суперечить інтересам дитини. Беручи до уваги викладене, а також те, що відповідачі не є співвласниками спірного будинку за вищезгаданою адресою, більше одного року в ньому без поважних причин не проживають, домовленість про порядок користування спірним будинком з позивачем відсутня, суд вважає за можливе визнати відповідачів і малолітнього [PERSON] , [INFO], такими, що втратили право користування зазначеним будинком. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved