Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, в позовній заяві посилається на те, що 06.05.2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-300/1636/2006, відповідно до умов якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 280 000,00 доларів США. Свої зобов'язання за Кредитним договорами банк виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 280 000,00 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 107 від 06.05.2006 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 06.05.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № SR-300/1117/2006, відповідно до умов якого поручитель зобов"язався перед банком відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У зв'язку з не виконанням зобов'язань за Кредитним договором станом на 29.05.2012 року за [PERSON], [PERSON], як за солідарним боржником, існує заборгованість перед Банком, яка складає 235 039,60 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 1 877 966,40 грн., а також пеня в розмірі 6 875 507,68 грн., що разом складає 8 753 474,08 грн. з урахуванням: - залишок заборгованості за кредитом складає - 227 749,58 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 1 819 719,14 грн.; заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом - 7 290,02 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 58 247,25 грн.; штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань за Кредитним договором - 6 875 507,68 грн. Позивач посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], тому ТОВ «ОТП Факторинг» є правонаступником ПАТ «ОТП Банк». Позивач просить стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за зазначеним кредитним договором № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року у сумі 8 753 474,08 грн. та понесені витрати по справі. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним договір поруки № SR-300/1117/2006 від 06.05.2006 року, укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк». В обгрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що споживчий кредит не може бути наданий у іноземній валюті; банк, видавши громадянам резидентам України споживчий кредит в іноземній валюті, надав неякісні послуги, оскільки відповідно з п.13 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» якість послуги - це її здатність відповідати закону та договору; договір про надання споживчого кредиту був укладений шляхом обману, оскільки умисно надавати неякісні послуги інакше як шляхом обману неможливо; у даному випадку обман складається з того, що валюта видавалася наймодавцю не як гроші, а як засіб обміну валюти на гривню і бак завідомо знав, що наймодавець конвертує валюту в гривню, за яку придбає нерухоме майно. [PERSON] у позові зазначає, що банком неправомірно був укладений з нею договір поруки, оскільки банку на час його укладення було відомо, що у [PERSON] та [PERSON] на утриманні перебувають діти - [PERSON], [INFO], якому на час укладення кредитного договору було 14 років; [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], і погодження з органом опіки та піклування на укладення договору поруки не було. Своїми діями банк її примусив, під погрозою невидачі кредиту на придбання нерухомого майна, ввівши її в оману, підписати договір поруки, який по суті є угодою укладеною під примусом. Посилаючись на вказане, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати недійсним договір поруки № SR-300/1117/2006 від 06.05.2006 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримав, зустрічний позов не визнав, посилаючись на його необгрунтованість. В дане судове засідання не з'явився, про день, час розгляду справи його було повідомлено належним чином, до суду ним надана заява про розгляд справи у його відсутність, а при відсутності відповідачів не заперечував про розгляд справи у заочному проваджені, позовні вимоги підтримав. Відповідачі, їх представники в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором не визнали, посилаючись на їх необгрунтованість, зустрічний позов підтримали. В дане судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. [PERSON] до суду надано клопотання, в якому вона підтримала зустрічний позов, просила розглянути справу у її відсутність і щодо стягнення боргу з [PERSON] просила врахувати положення ч.3 ст.551 ЦК України, скрутне матеріальне с становище їх родини, наявність на утриманні неповнолітніх дітей та не стягувати з нього неустойку. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що заявлені вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, з наступних підстав. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Згідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. У відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов»язання; сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, 06.05.2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-300/1636/2006, відповідно до умов якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 280 000,00 доларів США для купівлі нерухомого майна з датою повернення 06.05.2021 року з виплатою 11,00% річних. Відповідно до п.1.1. кредитного договору банк надає позичальнику кредит у вищевказаних розмірі та валюті, а позичальник приймає, зобов»язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту , а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов»язання, як вони визначені у цьому договорі. Згідно до п. 1.5.1. кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів,який є додатком №1 до цього договору, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. У відповідності до п.п. 1.5.1.1. кредитного договору нараховані в порядку передбаченому цими кредитним договорами проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення кредиту та сплати процентів. Відповідно до п. 1.9.1 частини № 2 Кредитного договору, незважаючи на інші положення кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов»язань за кредитним договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7 та ст. 3 кредитного договору), та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому виконання боргових зобов»язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Відповідно до п.1.11.1. кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених цим договором. Згідно до п.1.11.1.1. Інші платежі згідно з умовами цього договору розраховуються у валюті кредиту і підлягають сплаті у валюті України, виходячи з Валютного курсу НБУ на день сплати. Згідно до п.п. 4.1.1 Кредитних договорів за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначенні цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. П.4.1.2. кредитного договору передбачено, що за прострочення виконання боргових зобов»язань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої п.4.1.1. цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов»язань, але не менше 25.00 грн. Відповідно до п.4.1.3. кредитного договору за прострочення виконання боргових зобов»язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п.4.1.1., 4.1.2. цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02% від суми прострочених боргових зобов»язань, але не менше 50,00 грн. 09.06.2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Додатковий договір №1 до Кредитного договору, відповідно до п.3 якого сторони домовились, що на період з 09.06.2009 по 06.11.2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 9,76% річних; на період з 06.11.2009 року до повного виконання боргових зобов»язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процента ставка в розмірі 11,33% річних, плаваюча процентна ставка - фіксований відсоток + FIDR. Цим додатковим договором був викладений Графік платежів в новій редакції, відповідно до п.2.1.3. передбачено, що проценти нараховуються у день сплати процентів, що визначається у Графіку платежів, на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до умов п.2.1.3.1. цього Додаткового договору та інших положень Кредитного договору. Відповідно до п.2.1.3.1. цього договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись шляхом сплати позичальником:Ануїтетних Платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у Графіку Платежів, який є невід»ємною частиною цього Додаткового договору (Додаток №1) та шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок. В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором 06.05.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № SR-300/1117/2006, відповідно до умов якого поручитель зобов"язався перед банком відповідати за виконання [PERSON] усіх зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до п.1.1. за цим договором поруки поручитель зобов»язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов»язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов»язань. Згідно з п.1.2. договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники , що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов»язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Відповідно до п.2.1. договору поруки порукою за цим договором забезпечуються вимоги позивача щодо сплати [PERSON] кожного і всіх боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, а зокрема щодо повернення основної суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати пені за прострочення повернення кредиту та/чи процентів, а також сплати штрафу за нецільове використання кредиту. Пунктом 3.1. договору поруки встановлено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов»язань перед банком за кредитним договором банк має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов»язань за кредитним договором в повному обсязі чи в частині. Відповідно до п.3.2. договору поруки поручитель прийняв на себе зобов»язання у випадку невиконання позичальником його боргових зобов»язань перед банком за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов»язань в обсязі, заявленому банком, протягом трьох банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги банку. При цьому така вимога вважається отриманою поручителем, якщо банк надіслав її поштою за адресою, вказаною в договорі поруки. Відповідно до п.4.1. договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами діє до повного виконання боргових зобов»язань за кредит ним договором. Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року, укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], тому ТОВ «ОТП Факторинг» є правонаступником ПАТ «ОТП Банк». Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Зважаючи на викладене, до позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідачів [PERSON]. Судом також встановлено, що свої зобов'язання за Кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 280 000,00 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 107 від 06.05.2006 року. Встановлено, що в порушення умов кредитного договору погашення кредиту та нарахованих за його користування процентів у передбачених кредитним договором розмірі та строк з боку позичальника не відбувається. На виконання п.1.9.1. кредитного договору банком було направлено досудову вимогу позичальникові про погашення заборгованості за кредитним договором за вих.22-2/102138 від 02.09.2009 року, яка була ним отримана особисто 10.12.2009 року. Відповідно до вказаної досудової вимоги позичальник був зобов»язаний протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, тобто в строк до 09.01.2010 року. Досудова вимога на адресу [PERSON] була направлена банком також 12.03.2012 року за вих. №53199, в якій повідомлялося про необхідність погашення кредитної заборгованості, яка залишилася без виконання. В зв»язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору банком на адресу поручителя, вказану в договорі поруки, була направлена досудова вимога від 02.09.2009 року за вих. № 22-2/102139 про погашення заборгованості за кредитним договором, що виконано не було. У зв'язку з не виконанням зобов'язань за Кредитним договором станом на 29.05.2012 року за [PERSON], [PERSON], як за солідарним боржником, існує заборгованість перед Банком, яка складає 235 039,60 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 1 877 966,40 грн., а також пеня в розмірі 6 875 507,68 грн., що разом складає 8 753 474,08 грн. з урахуванням: залишок заборгованості за кредитом складає - 227 749,58 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 1 819 719,14 грн.; заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом - 7 290,02 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 58 247,25 грн.; штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань за Кредитним договором складають 6 875 507,68 грн. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають задоволенню і з відповідачів належить стягнути солідарно суму заборгованості за кредитним договором № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року - 235 039,60 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 1 877 966,40 грн., а саме: залишок заборгованості за кредитом складає - 227 749,58 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 1 819 719,14 грн.; заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом - 7 290,02 доларів США, що за курсом НБУ на 29.05.2012 року (7,99 грн. - 1 дол. США) складає 58 247,25 грн. Разом з цим, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зважаючи на те, що розмір штрафних санкцій, що складають 6 875 507,68 грн., значно перевищує загальний розмір заборгованості [PERSON] по сплаті основного боргу та сплаті відсотків за договором, з урахуванням того, що на утриманні відповідачів перебувають неповнолітні діти, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 2 000 000,00 грн. і ця сума разом із сумою основного боргу підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають задоволенню частково і відповідно до розрахунку, наданого позивачем та не спростованого відповідачами, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» підлягає стягненню солідарно заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 3 877 966 грн. 39 коп. В судовому засіданні відповідач з представником заперечували проти розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком, проте будь-яких належних та допустимих доказів неправильності здійснення такого розрахунку суду не надали. Суд вважає необґрунтованими доводи в судовому засіданні [PERSON] з представником про те, що він не отримував він позикодавця, яким був на той час АКБ «Райффайзенбанк України» грошові кошти в кредит за кредитним договором № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року, а йому були видані якійсь папірці зеленого кольору, оскільки це твердження спростовується кредитною заявкою на адресу Філії АКБ «Райффайзенбанк Україна» від 06.05.2006 року, відповідно до якої він просить видати йому кредит в сумі 280 000,00 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на його поточний рахунок у даному банку; заявою [PERSON] від 03.08.2006 року з проханням здійснити списання з його поточного рахунку суму 4289,00 грн. в рахунок погашення кредиту; валютним меморіальним ордером № 107 від 06.05.2006 року; тим, що позичальник [PERSON] після укладання вказаного кредитного договору певний час здійснював погашення кредитних коштів та процентів, що свідчило про згоду з умовами кредитного договору та його виконання, що не було спростовано відповідачами. Крім того, відповідачами не надано будь-яких доказів того, що на час розгляду даної справи по суті кредитний договір № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року був визнаний недійсним або був розірваний. Частково задовольняючи позовні вимоги позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору поруки задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що споживчий кредит не може бути наданий у іноземній валюті; банк, видавши громадянам резидентам України споживчий кредит в іноземні валюті, надав неякісні послуги; договір про надання споживчого кредиту був укладений шляхом обману, оскільки умисно надавати неякісні послуги інакше як шляхом обману неможливо; у даному випадку обман складається з того, що валюта видавалася наймодавцю не як гроші, а як засіб обміну валюти на гривню і банк завідомо знав, що наймодавець конвертує валюту в гривню, за яку придбає нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні. Відповідно до ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини в сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 вказаного Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього Декрету. За відсутністю нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов»язані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак чинним законодавством України на теперішній час такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті не визначено. Згідно з п.1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Як встановлено Постановою Верховного Суду України від 21.03.2011 року, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов»язані з іноземною валютою. Оскільки Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна», як фінансова установа, в установленому законом порядку отримав в НБУ банківську ліцензію № 191 від 03.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 191-1 від 03.12.2001 року на право здійснення операцій з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку Національним банком України та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави і застосування індивідуального ліцензування щодо кредитування в іноземній валюті не вимагалося. Встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк», як правонаступник АКБ «Райффайзенбанк Україна», також має видану НБУ банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями. Є необґрунтованими доводи [PERSON] про те, що банком неправомірно був укладений з нею договір поруки, оскільки банку на час його укладення було відомо, що у [PERSON] та [PERSON] на утриманні перебувають діти - [PERSON], [INFO], якому на час укладення кредитного договору було 14 років; [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], і погодження з органом опіки та піклування на укладення договору поруки не було. Ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», на яку посилається [PERSON] передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятись від належних дитинні майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов»язуватися від імені дитини порукою видавати письмові зобов»язання. Разом з цим, договір поруки № SR-300/1117/2006 від 06.05.2006 року був укладений особисто [PERSON], а не від імені дітей, цей договір не підлягав нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, цим договором його сторони не відмовлялися від належних дітям майнових прав, ним не здійснювався поділ, обмін, відчуження житла, тому необхідності в отриманні дозволу органу опіки та піклування при його укладанні не було. [PERSON] не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що банк примусив її укласти договір поруки, ввів її в оману та примусив укласти договір поруки. Натомість, як зазначено в п.2.3.1. договору поруки № SR-300/1117/2006 від 06.05.2006 року, підписуючи цей договір, поручитель [PERSON] ознайомлена з положеннями Кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згодна виступати поручителем за борговими зобов»язаннями. Відповідно до п.2.3.2. договору поруки для укладання цього договору поручитель отримав всі необхідні погодження та згоди, передбачені чинним законодавством України. Як вбачається із вказаного договору поруки, він був підписаний його сторонами і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Будь-які докази того, що в момент його укладання не були додержані вимоги ст.203 ЦК України суду не надані. Таким чином, будь-які правові підстави для визнання недійсним договору поруки відсутні, тому позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню сплачені позивачем судовий збір у сумі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial