Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся 26.02.2016 року до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №11265725000 від 10.12.2007 року, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 80000,00 доларів США, при цьому відповідач зобов'язався повернути ці грошові кошти, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 13,9 % річних згідно встановлених договором умов та розміру. В результаті невиконання умов кредитного договору, у нього виникла заборгованість, що була стягнута Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25.04.2013 року, відкрито виконавче провадження та в рамках підготовки документів до реалізеції іпотечної квартири, було встановлено, що у квартирі без згоди банку були зареєстровані дружина та син позичальника, що є порушенням п.2.4.6 Договору, тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] зі встановленням способу реалізації шляхом проведення прилюдних торгів, виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації місця проживання відповідним органом реєстрації. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON], котрий є законним представником малолітного сина [PERSON], проти позову заперечувала та вважала вимоги безпідставними, оскільки існує рішення суду, яке на даний час виконуєтьсяя та з доходів її довірителя стягуються кошти на погашення стягнутої суми боргу по кредиту. Також представник зазначила, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, підлягає застосуванню як ст.40 Закону України Про іпотеку, так і ст.109 ЖК України, тому при виселенні позивачем має бути надане інше житло. Відповідачка [PERSON] та залучений до участі у справі орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради звернулись до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №11265725000 від 10.12.2007 року, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 80000,00 доларів США, при цьому відповідач зобов'язався повернути ці грошові кошти, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 13,9 % річних згідно встановлених договором умов та розміру. 10.12.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, для задоволення грошових вимог позивача за кредитним договором №11265725000 від 10.12.2007 року. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.11.2007 року виконкомом Одеської міської ради. У результаті невиконання умов кредитного договору, у [PERSON] виникла заборгованість, що була стягнута Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25.04.2013 року. За вказаним Рішенням суду був виданий виконавчий лист, відкрито виконавче провадження ВП №45827440 та у відповідності до Постанови державного виконавця від 30.08.2016 року, на виконання зазначеного рішення суду, із заробітної плати боржника, котрий працює механіком ПП Трансмітт, проводиться щомісячне утримання. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до п.42 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). П.9 зазначеної Постанови визначає, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). За таких обставин, суд вважає, що заявлені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення способу реалізації, під час виконання ішення суду про стягнення заборгованості, безпідставні. Крім того, позивачем не зазначено початкову ціну майна на час ухвалення Рішення, що є самостійною підставою для відмови у позові (Постанови Верховного Суду України №6-1465-цс15, №6-1120-цс15, №6-1122-цс15, №6-1935-цс15, №6-1923-цс15, №6-1907-цс16, №6-2839-цс15). Вимоги про виселення відповідачів є похідними від вимог про звернення стягнення та також не підлягають задоволенню. Також, у відповідності до Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року №1304-VII, що набрав чинності 07.06.2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З урахуванням отримання кредиту в іноземній валюті, реєстрації і проживання майнового поручителя у вказаній квартирі, загальна площа якої становить 84,0 кв.м., та відсутності доказів наявності іншого нерухомого житлового майна у позичальника або майнового поручителя, дія мораторію поширюється до встановлених правовідносин. В частині вимог про зняття з реєстрації [PERSON] та малолітнього [PERSON] з реєстрації місця проживання відповідним органом реєстрації, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки примусове зняття фізичних осіб з реєстрації місця проживання у судовому порядку не здійснюється, з іншими вимогами, зокрема визнання незаконною реєстрації тощо, позивач до суду не звертався. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що на час укладення кредитного договору відповідачка [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] та фактично проживала у квартирі, їх малолітня дитина народжена після укладення кредитного договору та договору іпотеки і зареєстрована за місцем проживання батьків. Ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з урахуванням вимог ст.10 ЦПК України щодо змагальності сторін, суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребовувати будь-які докази.

Outcome: dismissed