Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди в якому просить суд: - визнати, що інформація, яка привселюдно, публічно оголошена посадовою особою ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» [PERSON]. та міститься на Iнтернет-сайтах www.delo.ua, www.capital.ua та www.ukrinform.ua, a саме, що «компанія «Лiзинг ІТ» зазнала рейдерської атаки, організатором якої є [PERSON].» є недостовірною i не відповідає дійсності, принижує честь, гідність, ділову репутацію; - покласти на [PERSON]., ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» обов'язок по спростуванню таких відомостей у спосіб, найбільш наближений до її поширення, тобто шляхом привселюдного оголошення та публікації друкованого тексту відповідного спростування в друкованому виданні та офіційного вибачення; - стягнути з [PERSON]., ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» на користь [PERSON] 60000,00 грн. моральної шкоди, а також відшкодувати за рахунок відповідачів понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що у Конституції України, Цивільному кодексі України та інших законах дається перелік особистих немайнових прав фізичної особи. Але цей перелік не є вичерпним. Прикладом таких прав можуть бути право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на сім'ю, право на ім'я, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, ділової репутації, право на таємницю листування, телефонних розмов, та інше. Важливою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією України, є їх судовий захист від протиправних посягань. Відповідно до ст. 275 ЦК, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Так, згідно із ст. 16 Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 23 Кодексу, - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, моральна шкода в тому числі але не обмежуючись цим полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатись в її достовірності. Поширення інформації означає опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в інший спосіб хоча б одній особі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Позивач зазначає, що [PERSON] він знає вже тривалий час як власника компанії «Лізинг ІТ», в якій позивач працював на посаді генерального директора. Компанія «Лізинг ІТ», власником якої є відповідач [PERSON], була створена в 2004 році з метою надання комп'ютерної техніки в лізинг малим підприємствам. Кризу 2008 року компанія пережила з великими труднощами, але спромоглася успішно переформувати діяльність на кредитування фізичних осіб. Так, реальна дохідність таких кредитів, до недавнього часу, доходила до 100% річних, за рахунок нетривалого строку та малих сум. Виходячи з цього, навіть якщо кожен п'ятий такий кредит стає проблемним, то все одно діяльність компанії залишається прибутковою. Таким чином компанія, стабільно працювала та приносила прибуток, але відповідачу [PERSON] забагалось більше. Відповідач [PERSON] купив старий, відомий колись бренд торгової мережі «Мегамакс». Менеджмент компанії був поставлений перед фактом купівлі «Мегамаксу». Більш того, відповідач [PERSON] зажадав направляти частину фінансових потоків компанії на фінансування діяльності «Мегамаксу». Операційний потік та доходи компанії могли обслуговувати лише основну діяльність компанії, а вартість покупки «Мегамакса», зарплати його співробітників, оренда додаткового приміщення, відсотки на новий борг, взятий на нове придбання, з'їдали доходи та лізинговий портфель компанії і компанія стала збитковою. Виникла гостра необхідність залучати новий борг для обслуговування старих боргів. Революція Майдану лише розкрила цю проблему, так як спроби залучити нові боргові кошти стали марними. Незважаючи на ці збитки, компанія мала та має кошти, щоб розраховуватись з облігаціонерами з виплати доходу та погашення ним облігацій згідно з укладеними договорами та проспектом емісії облігацій, але в березні 2014 року відповідач [PERSON] повідомив облігаціонерів про прийняте ним «управлінське» рішення не здійснювати виплати облігаціонерам. Для цього він на підставі сфабрикованих документів щодо проведення загальних зборів акціонерів, здійснив відсторонення директора компанії, та «заднім» числом за домовленістю з державним реєстратором вніс відомості до реєстру підприємств щодо призначення себе виконуючим обов'язки генерального директора. Після цього відповідач [PERSON] переоформив всі права на управління банківськими рахунками компанії на свою особу, та перестав здійснювати виплати облігаціонерам компанії. Така ситуація викликала відповідну реакцію облігаціонерів з захисту своїх прав - вони почали подавати на компанію до суду. За твердженням позивача, відповідач [PERSON] шукає, хто б вирішив його проблему, ким би прикрити власну бізнес неспроможність та небажання виконувати свої зобов'язання перед облігаціонерами. Таким чином відповідач [PERSON] вирішує перевести відповідальність на топ-менеджмент компанії. Так, в Інтернет виданні delo.ua від 15 липня 2014 року «[PERSON], владелец "Лизинг ИТ", заявляет, что финансовые проблемы компании связаны с рейдерской атакой на предприятие». Відповідач повідомив, що компанія «Лізинг ІТ» піддалася рейдерській атаці, внаслідок чого не може виконувати свої зобов'язання з облігацій компанії. З його слів, топ-менеджмент компанії в особі екс-генерального директора ПАТ «Лізинг ІТ» [PERSON] та фінансового директора компанії [PERSON], а також ще 5 осіб персоналу компанії створили компанію - дзеркало ТОВ ФК «ФангарантГрупп», на рахунки якої почали переводити нематеріальні активи компанії». Крім того, зі слів відповідача, позивач навмисно паралізував діяльність компанії «Лізинг ІТ», уклавши за день до відсторонення шість договорів на загальну суму 6,5 млн. грн. Згодом ці шість осіб подали позов до суду на погашення облігацій. В результаті Оболонський районний суд м. Києва наклав арешт на рахунки компанії. Таким чином відповідач вказує, що в діях позивача наявний склад кримінального правопорушення, а саме рейдерства та звинувачує його в фінансових махінаціях, що також являються кримінально караним діянням, а саме шахрайством. Однак, на думку позивача, вказана інформаціє є ні що інше як наклеп, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача. Також, в Інтернет виданні Capital www.capital.ua («Известные инвесторы снова прогадали с облигациями» від 16.07.2014 року, №110 (287) зазначається, що відповідач зробив привселюдну заяву: «[PERSON] сообщил, что 6 июня с рабочего места пропал и финансовый директор компании [PERSON], который вместе с [PERSON] и еще несколькими экс-сотрудниками «Лизинг ИТ» создали компанию-зеркало «Плати Пізніше» (ООО ФК «Фангарант Групп»). Перебежчики, по словам [PERSON], сделали все возможное, чтобы переманить к себе клиентов «Лизинг ИТ» и перенаправить на свои счета клиентские выплаты. Все эти события сделали невозможным обслуживание долговых обязательств компании, подчеркнул он». Таким чином, відповідач зробивши офіційні, публічні заяви, переклав відповідальність за невиконання зобов'язань за облігаціями компанії «Лізинг ІТ» на позивача, без наявних на то доказів та використовуючи недостовірну інформацію. 14 липня 2014 року в 13:00 в прес центрі Українського національного інформаційного агентства Укрінформ відбулося засідання «круглого столу» на тему: «Причини і наслідки рейдерської атаки на підприємство, реструктуризація зобов'язань компанії по купону і «кіпрський сценарій» виходу організації з кризи». Організатор компанія «Лізинг ІТ. На цьому заході відповідач також, привселюдно принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача, привселюдно, публічно, зробивши заяву про рейдерський захват, організатором якого є позивач. Позивач вказує, що інформація поширена відповідачем є наклепницькою, образливою, принизливою та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно норми ст. 277 ЦК України, об'єктивна сторона складу даного цивільного правопорушення передбачає одночасну наявність двох складових елементів - недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частина третя даної статті ЦК України передбачає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Таким чином, саме на відповідачів, на думку позивача, покладається обов'язок довести, що поширені ними відомості відповідають дійсності. Наведена вище інформація за своїми стилістичними ознаками не може вважатись оціночними судженнями, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, не етична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Інформація, яка була поширена відповідачем, за своїм змістом свідчила про конкретні факти дій позивача і стосуються вони обставин вчинення певних дій, які позивач вважає негативними, образливими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи глибину душевних страждань позивача, яка полягає у поширенні відомостей, які принижують та порочать честь, гідність та ділову репутацію, у витрачанні особистого часу і докладанні додаткових зусиль на спростування зазначених відомостей, що спричинило суттєві зміни у житті позивача, останній оцінює моральні збитки в розмірі 60000,00 грн. Так, вказані в позові обставини потребують від позивача вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, він не можу нормально працювати і відпочивати, що завдає постійних моральних страждань. Також позивач вказує, що із приєднаних до справи відповідачем копій документів, вбачається що відповідач на час розголошення недостовірної інформації відносно позивача був посадовою особою ПрАТ «Лiзинг ІТ» та перебував на посаді в.о. генерального директора. Крім того, враховуючи доводи викладені відповідачем у запереченні на позовну заяву від 31.08.2015 року: «виконуючи свої посадові обов'язки в.о. генерального директора ПрАТ «Лiзинг ІТ» та в.о. директора ТОВ «Лiзинг IТ-СПВ», я поширював серед зацікавлених осіб, на мою думку правдиву інформацію, у тому числі про дії [PERSON] як під час його перебування на посаді керівника товариства з правом підпису, так i після його відсторонення від посади керівника обох товариств та позбавлення права підпису, у тому числі про дії пов'язаних з [PERSON] інших осіб. З цією метою, діючи як посадова особа товариства, я проводив відкриті засідання власників облігацій ТОВ «Лiзинг IТ-СПВ», надавав коментарі представникам преси». Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та додатково пояснив суду, що відповідач переніс на позивача відповідальність за проблеми в компанії і виступив публічно з негативною інформацією щодо позивача, хоча позивач жодного відношення до цього не має. Все це негативно відображається на житті позивача, є наклепом, образою та приниженням. Негативна інформація була поширена у трьох Інтернет - виданнях та на конференції. Глибину своїх страждань позивач оцінює у 60000,00 грн. В судовому засіданні [PERSON] як відповідач та представник відповідача ПрАТ «Лізинг ІТ» позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи і зі змісту яких вбачається, що заперечуючи проти позову [PERSON] вказує, що особисто він як фізична особа, є належним відповідачем по справі, адже відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Починаючи з 13.03.2014 р. [PERSON] є посадовою особою, а саме виконуючим обов'язки генерального директора ПрАТ «Лізинг ІТ» та одночасно виконуючим обов'язки директора ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ». [PERSON] звернувся до суду з вимогою зобов'язати фізичну особу [PERSON] спростувати нібито недостовірну інформацію, яка нібито була поширена фізичною особою [PERSON] стосовно «компанії «Лізинг ІТ»» та дій [PERSON] відносно неї. Компанія «Лізинг ІТ» в значені, яке використовується при поширені інформації, складається з юридичної особи ПрАТ «Лізинг ІТ» та двох 100% дочірніх до неї юридичних осіб ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» та ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс». Інформація, яка на думку [PERSON] є такою, що не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, та може бути спростована в судовому порядку - була поширена [PERSON] як посадовою особою ПрАТ «Лізинг ІТ» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» при виконанні своїх посадових обов'язків керівників зазначених товариств. [PERSON] зазначає, що як фізична особа він ніколи не поширював жодної інформації про [PERSON], яка може негативно впливати на його честь, гідність та ділову репутацію. [PERSON], подаючи позов до суду, не врахував норму ч. 4 ст. 277 ЦК України, якою передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію та зазначено, що поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Крім того, [PERSON] вказує, що ч. 3 ст. 277 ЦК України, на яку посилається [PERSON] в своїй позовній заяві, була виключена з ЦК України на підставі Закону №1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 27.03.2014 р. За твердженням [PERSON], в своїй позовній заяві [PERSON] по незрозумілим причинам описує рішення [PERSON], які прийняті останнім як керівником товариств, як «управлінські» (беручи це слово в лапки). При цьому [PERSON] вважає, що застосування лапок в цьому контексті недоречно, оскільки, будучи посадовою особою, [PERSON] приймає легітимні управлінські рішення, які відносяться до компетенції керівника товариства. Звинувачення [PERSON] про те, що [PERSON] нібито сфабрикував документи щодо проведення загальних зборів акціонерів, здійснив відсторонення [PERSON] як директора та ««заднім» числом за домовленістю з державним реєстратором вніс відомості до реєстру підприємств щодо призначення себе виконуючим обов'язки генерального директора, на думку [PERSON], є безпідставними. За твердженням [PERSON], [PERSON] ніколи не оскаржував своє відсторонення від посади та позбавлення права підпису, а також ніколи не оскаржував дії державного реєстратора. [PERSON] зазначає, що є власником 99% акцій ПрАТ «Лізинг ІТ» та має право на реалізацію своїх законних прав як власник та контролер юридичної особи, у тому числі право на відсторонення керівника [PERSON] від виконання своїх посадових обов'язків та позбавлення права підпису документів товариства. [PERSON] вказує, що метою таких дій позачергових зборів акціонерів є запобігання порушень прав та інтересів товариства та його акціонерів зі сторони діючих до того часу посадових осіб та інших працівників товариства, які були підпорядковані їм. Призначивши особисто себе виконуючим обов'язки генерального директора товариства, [PERSON] почав дії щодо поновлення порушених прав товариства, у тому числі, виконуючи свої посадові обов'язки в.о. генерального директора ПрАТ «Лізинг ІТ» та в.о. директора ТОВ «Лізинг IТ-СПВ», [PERSON] поширював серед заінтересованих осіб, на його думку правдиву інформацію, у тому числі про дії [PERSON] як під час його перебування на посаді керівника товариств з правом підпису, так і після його відсторонення від посад керівника обох товариств та позбавлення права підпису, у тому числі про дії пов'язаних з [PERSON] інших осіб. З цією метою, діючи як посадова особа товариств, [PERSON] проводив відкриті засідання власників облігацій ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», надавав коментарі представникам преси, звертався з різними позовами до суду стосовно припинення порушення майнових та немайнових прав ПрАТ «Лізинг ІТ» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» зі сторони [PERSON] та пов'язаних з ним інших фізичних та юридичних осіб, які своїми взаємопов'язаними, сукупними діями та діями з єдністю наміру завдали шкоду інтересам ПрАТ «Лізинг ІТ» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ». На сайті ukгinfoгm.ua від 14.07.2014 р. вказано, що організатором засідання є компанія «ЛІзинг ІТ», а модератором є її представник [PERSON]. На сайті delo.ua у зазначеній в позові публікації від 15.07.2014 р. вказано, що [PERSON] є власником «Лізинг ІТ» та приймає фінансові рішення від імені підприємства. Та сама відомість міститься у вказаній в позові публікації на сайті capital.ua від 16.07.2014 р. Таким чином, [PERSON] вважає, що він як фізична особа не є належним відповідачем, оскільки не поширював зазначену інформацію та не є тією особою, яка має відповідати за даним позовом. У зв'язку з цим [PERSON] вважає, що суд повинен відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог щодо нього. Стосовно вимог до ПрАТ «Лізинг ІТ» [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що юридична особа не може відповідати по позову позивача, оскільки та інформація, яка міститься в резолютивній частині позову не поширювалась, все що зазначалось стосовно позивача є оціночним судженням. Крім того, [PERSON] зазначає, що в законодавстві України немає поняття рейдерства і таке поняття не завжди є негативним, а прохання про принесення вибачення не передбачене чинним законодавством. Як представник відповідача, [PERSON] вказує, що інформація зазначена в резолютивній частині позову не міститься на тих сайтах, на які посилається позивач, всі публікації є оціночними судженнями і у зв'язку з наведеним [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані про справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. За змістом ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ст. 276 ЦК України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що з 13.03.2014 року [PERSON] є виконуючим обов'язки генерального директора ПрАТ «Лізинг ІТ» та виконуючим обов'язки директора ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», що підтверджується відповідними наказами та виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 52-55). Як вбачається з матеріалів справи, 14.07.2014 року в прес-центрі Українського національного інформаційного агентства Укрінформ відбулось засідання «круглого столу» на тему «Причини і наслідки рейдерської атаки на підприємство, реструктуризація зобов'язань компанії по купону і «кіпрський сценарій» виходу організації із кризи». Організатор - Компанія «Лізинг ІТ». Модератор - [PERSON] (www.ukrinform.ua) (а.с. 13-14). 15.07.2014 року на Інтернет-ресурсі www.delo.ua вийшла стаття під назвою «Власник, який об'явив дефолт лізинговій компанії заявляє про рейдерську атаку». У цій статті, зокрема, зазначено, що [PERSON], власник «Лізинг ІТ», заявляє, що фінансові проблеми компанії пов'язані з рейдерською атакою на підприємство (а.с. 15-16). 16.07.2014 року на Інтернет-ресурсі www.capital.ua вийшла стаття під назвою «Відомі інвестори знову прогадали з облігаціями». У цій статті, зокрема, зазначено, що між власником компанії «Лізинг ІТ» [PERSON] та держателями облігацій цієї компанії розгорівся конфлікт (а.с. 17-21). З урахуванням того, що відповідач [PERSON] на час проведення круглого столу та надання коментарів зазначеним вище інтернет-виданням обіймав посаду керівника ПрАТ «Лізинг ІТ» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» і висловлювався щодо діяльності підприємства, з огляду на положення ст. 277 ЦК України поширювачем інформації вважається саме юридична особа, яку [PERSON] очолює і саме на юридичну особу може бути покладений обов'язок спростування недостовірної інформації. Тож відповідач [PERSON] як фізична особа дійсно є неналежним відповідачем стосовно вимог про покладення в тому числі особисто на нього, як на фізичну особу, обов'язку по спростуванню недостовірної інформації. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації»» від 27.03.2014 року, виключено частину 3 ст. 277 ЦК України, яка передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Таким чином, з урахуванням зазначених змін у законодавстві та вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача не надала суду фактичних доказів про те, що викладені у наведених вище Інтернет-видання обставини є достовірними, однак суд вважає, що таких доказів сторона відповідача і не мала надавати у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, адже її заперечення базуються на тому, що у статтях та на круглому столі такі словосполучення, що містяться в резолютивній частині позову («компанія «Лізинг-ІТ» зазнала рейдерської атаки, організатором якої є [PERSON].») [PERSON] не висловлювались і загалом вказане позивачем висловлювання та інші коментарі [PERSON] є лише оціночним судженням. Поряд з цим, на думку суду, саме сторона позивача мала надати докази, що поширена інформація є недостовірною, адже зі змісту позовної заяви вбачається, що саме недостовірність інформації є однією з основних підстав заявленого позову. Натомість позивач пояснює, що [PERSON] забагалось більше, саме його дії призвели до проблем в компанії, що він сфабрикував документи та за домовленістю з державним реєстратором заднім числом вніс відомості до реєстру та ін., однак жодним належним чином сторона позивача своїх посилань не підтверджує. Будь-яких доказів на підтвердженням своїх посилань про недостовірність оприлюдненої в Інтернет-мережі інформації сторона позивача суду не надала. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить суд, зокрема визнати, що поширена посадовою особою ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» [PERSON]. інформація, а саме, що «компанія «Лiзинг ІТ» зазнала рейдерської атаки, організатором якої є [PERSON].» є недостовірною i не відповідає дійсності. Взяття вказаного словосполучення в лапки свідчить, що ця інформація за твердженням сторони позивача була прямою мовою [PERSON] Вивчивши зміст статей розміщених на Інтернет-сайтах www.delo.ua та www.capital.ua, а також дослідивши в судовому засіданні запис диску круглого столу проведеного в прес-центрі Українського національного інформаційного агентства Укрінформ (www.ukrinform.ua) суд констатує, що такого висловлювання як: «компанія «Лiзинг ІТ» зазнала рейдерської атаки, організатором якої є [PERSON].», [PERSON] не застосовував, тому діючи в межах заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, інформацію яка фактично поширена не було, тим більше про те, що саме [PERSON] є організатором рейдерської атаки. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. З огляду на відсутність правових підстав для задоволення вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, відсутні й визначені законом підстави для розгляду і задоволення інших позовних вимог, оскільки вони є похідними вимогами від вирішення вимог про визнання інформації недостовірно та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed