Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнив, свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.09.2006 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 46/АК-00137.08.2, відповідно до умов якого Банк надав йому споживчий кредит на споживчі потреби - купівлю автомобіля, у розмірі 16144,33 доларів США, терміном до 26.09.2015 року, включно, зі сплатою 7,7% річних за користування коштами. Зазначив, що відповідно до п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Вважає, що п. 3.6 кредитного договору є несправедливою умовою, суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки визначений у п. 3.6 розмір пені становить непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання ним зобов»зань за договором. Також вважає, що п.1.5.1. кредитного договору, який передбачає щомісячну плату за обслуговування кредиту в розмірі 0,3000% від суми виданого кредиту є незаконним, оскільки законною буде лише та комісія, що відповідає певним умовам. По-перше, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замовленням останнього, по-друге, кредитний договір має містити обґрунтований розрахунок розміру комісії. Виконання вищенаведених умов в договорі відсутні. Зазначає, що вказавши у кредитному договорі п.3.12, який передбачає без попередньої письмової згоди банку не укладати угоди ( правочини) щодо одержання позичальником нових позик і кредитів, банк посягає на його права, що охороняються Конституцією України. Пунктом 7.6 кредитного договору не встановлено строку його дії, вираженого роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Просив визнати недійсними пункти 1.5.1.; 3.12;3.6;7.6 кредитного договору № 46/АК-00137.08.2 від 26.09.2008 року з дня його укладення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, надав заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.09.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 46/АК-00137.08.2, відповідно до умов якого Банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 16144,33 доларів США, терміном до 26.09.2015 року, включно, зі сплатою 7,7% річних за користування коштами ( а.с. 7-10). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1.6 (одна ціла шість десятих) процентів від суми простроченої заборгованості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить визнати даний пункт договору недійсним у зв'язку із тим, що останній не відповідає приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та розмір пені, який встановлений у п. 3.6 договору становить непропорційно велику суму компенсації. Відповідно до п.1.5.1 договору щомісячна оплата за обслуговування кредиту встановлюється в розмірі 0,3000% від суми виданого кредиту. Пунктом 3.12 вказаного договору передбачено, що без попередньої письмової згоди банку позичальник не має права укладати угоди ( правочини) щодо одержання позичальником нових позик і кредитів. Відповідно до п.7.6. вищевказаного кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту надання позичальнику кредитних коштів відповідно до умов цього договору і діє до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, а при наявності простроченої заборгованості і пені за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів, а також штрафи, передбачені цим договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Разом з тим, представник відповідача у судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про наявність положень п. 3.6; 1.5.1; 3.12 та 7.6 кредитного договору від 26.09.2008 року позивач дізнався з часу підписання вказаного договору у вересні 2008 року, про що свідчить його підпис під вищевказаним договором. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права. З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у червні 2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed