Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08.07.2013 року згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області. 05.02.2014 року Кагарлицьким районним судом Київської області було частково задоволено позов відповідачки про поділ спільного майна подружжя, а саме, суд: - визнав за [PERSON] право власності на житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсації в рахунок його 1/3 частини в житловому будинку та земельних ділянках, що розташовані за адресою [ADDRESS] , в сумі 65198 гривень; - визнав за [PERSON] право власності на причеп до легкового автомобіля «Фермер» вартістю 5000 грн. та автопідйомник автомобільний вантажопідйомністю 8 тон вартістю 5000 грн.; - визнав за [PERSON] право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] , вартістю 112000 грн. та стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок її 1/2 частин в автомобілі «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] , причепі та автопідйомнику в сумі 61000 гривень. Також враховуючи взаємні розрахунки, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] за більш отриману частку в майні 73594 грн. 15.05.2014 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення про часткове задоволення апеляційної скарги [PERSON] на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року, яким вирішив: Визнати за [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу майна право власності: - на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] ; - на Ѕ частину земельної ділянки площею 0.10 га, розташовану в [ADDRESS] за кожним; - на Ѕ частину земельної ділянки площею 0.1244 га, розташовану в [ADDRESS] за кожним; - на Ѕ частину автомобіля «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] за кожним; - на Ѕ частину причепа до легкового автомобіля КАРЗ-6 ПФ-01 «Фермер» за кожним; - на Ѕ частину автопідйомника автомобільного вантажопідйомністю 8 тон за кожним. На початку червня 2020 року перебуваючи в будинку по [ADDRESS] позивачем було знайдено оригінали та копії документів, а саме: оригінал Довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О., зареєстровано в реєстрі за № 19742 від 23.12.2007 року, якою гр. [PERSON] діяв від імені [PERSON] уповноважив [PERSON] бути уповноваженим представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від форм власності, в тому числі органах Державної автоінспекції, з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого Білоцерківським МРЕВ 10 травня 2005 року, автомобілем марки «ToyotaCorolla» 1984 року випуску. Шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] ; оригінал Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 13.10.2010 року, який надав приватний нотаріус Міхірьова O.A., м. Київ № витягу 16304689; оригінал Довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П., зареєстровано в реєстрі за № 3521від 05.04.2007 року якою [PERSON] уповноважила гр. [PERSON] представляти її інтереси в будь- яких установах, органах (в.т.ч. нотаріату), організаціях, незалежно від їх форм власності та підпорядкування з питань, які будуть стосуватися управління та розпорядження (а при необхідності продажу, обміну, оренди) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого Білоцерківським МРЕВ УДАІ УМВС України в Київській області «10» травня 2005 року, автомобілем марки «ToyotaCorolla» д.н.з. [NUMBER] . Тобто, [PERSON] потайки від [PERSON] придбала дане авто та зареєструвала автомобіль на себе, тобто [PERSON] на час перебування у шлюбі та під час його розірвання, під час вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, яке вирішувалось у судовому порядку не був обізнаний про те, що вищезгаданий автомобіль є спільною власністю подружжя. Також про нього чомусь не згадала під час поділу спільного майна подружку позові 2013 року і сама [PERSON] . А тому просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] - автомобіль «Тоуоіа Сого11а» 1984 року випуску д.н.з. [NUMBER] , Шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] та визнати право власності на 1/2 частину даного автомобіля за [PERSON] та [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що він не знав про існування вказаного автомобіля. Відповідачка проти позову заперечила і суду пояснила, що дійсно під час перебування у шлюбі вони придбали спірний автомобіль, який же і продали по дорученню під час шлюбу. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з слідуючих підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів Так в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28.11.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08.07.2013 року згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області. 27.02.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив виділити їм у власність по Ѕ частині будинку та прилеглої земельної ділянки [ADDRESS] - вартістю 144000 гривень. 19.03.2013 року [PERSON] звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя в якому просила: 1.Провести поділ спільного майна [PERSON] та [PERSON] а саме: - автомобіля «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] . - житлового будинку за адресою [ADDRESS] ; - причіп до легкового автомобілю «Фермер» - вартістю 5000 гривень; - автопідйомник автомобільний вантажопідйомністю 8 тон - вартістю 5000 гривень. 2. Збільшити розмір частки [PERSON] у спільному сумісному майні подружжя до 2/3 частин. 3. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] . 4. Присудити [PERSON] грошову компенсації в рахунок її 2/3 частин в автомобілі «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] , відповідно до вартості автомобіля на час розгляду справи. 5. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою [ADDRESS] . 6. Присудити [PERSON] грошову компенсації в рахунок його 1/3 частини в житловому будинку та земельних ділянок, що розташовані за адресою [ADDRESS] , відповідно до вартості автомобіля на час розгляду справи. 7. Присудити [PERSON] грошову компенсації в сумі 13333,33 в рахунок компенсації її 2/3 частин в спільному майні, а саме: причіп до легкового автомобілю «Фермер» та автопідйомник автомобільний вантажопідйомністю 8 тон. 15.04.2013 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог в якій просить: - визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а за [PERSON] право власності на 1/3 частину цього ж житлового будинку. - визнати за [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0.25 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , а за [PERSON] право власності також на 1/3 частину цієї ж земельної ділянки. - визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] ; причіп вартістю 2134 грн.; автопідйомник вартістю 960 грн., - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] , автомобіль Subaru Forester н.з. [NUMBER] , скутер вартістю 5500 грн. Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч.1 п.3 ЦПК України. Тобто при подачі позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя 18.08.2020 року позивачу було відомо про наявність спільного майна подружжя, а саме, автомобіля «Toyota Corolla» н.з. [NUMBER] . Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи з ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо позовних вимог позивача про поділ спільного майна подружжя закінчився, оскільки йому було відомо про вказаний автомобіль, ще під час подання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя 24.02.2013 року. Тобто за позовними вимогами щодо поділу спільного майна подружжя закінчився строк позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Тому, позовні вимоги позивача щодо поділу спільного майна подружжя заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності. Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності позовних вимог. Дане встановлено на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08.07.2013 року про розірвання шлюбу, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року про поділ спільного майна подружжя, ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 05.02.2014 року про залишення позовної заяви [PERSON] про поділ спільного майна подружжя без розгляду, рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.05.2014 року. Посилання позивача та його представника на ту обставину, що він під час шлюбу не знав про існування спірного автомобіля, не заслуговують на увагу, поскільки допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] пояснили суду, що вони познайомились в 2000 році коли проживали в [ADDRESS] , у них діти одного віку. В 2002-2003 році [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі придбали автомобіль Тоуоtа Сого11а» , який не був новий. Вони всі разом їздили на ній відпочивать.За кермом завжди був [PERSON] .. Вказаний автомобіль продали також коли були у шлюбі. Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача про поділ спілного майна подружжя задоволенню не підлягають, а тому в задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved