Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Представник\~ ДП «Виробниче обєднання «Карпати» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та її спростування, мотивуючи тим, що 17.03.2016 року у мережі «Facebook» у групі «Я люблю Івано-Франківськ», дописувач Victoria Vlada\~ ([PERSON]), колишня працівниця ДП ВО «Карпати», опублікувала коментар стосовно ДП ВО «Карпати» як роботодавця наступного змісту: «люди! Не йдіть на цю роботу, пожалійте свої нерви!! Там дуже поганий склад керівництва!! Вони порушують КОДЕКС ПРО ПРАЦЮ: стаття 25-1,стаття -28, стаття-31,стаття-32, стаття-33,і так далі… керівництво - то є темні люди, сам Баран [PERSON] генерального директора з виробництва, відкрито сказав що ті, які хочуть по закону щось доказати, у них нічого не вийде тому що ЗАКОН ще нікому не поміг!!! Тому ДОБРЕ подумайте перед тим як йти на таке виробництво!!». Розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить ділову репутацію позивача. На підставі цього ДП ВО «Карпати» вимагає, щоб вищезазначена інформація була спростована у такий\~ точно спосіб, яким була поширена та її офіційного спростування відповідачем. Зазначив, що поширення зазначеної інформації відповідачем невизначеному колу осіб має на меті опорочення ділової репутації позивача. Застосовуючи обман, відповідач намагалась переконати значну кількість громадян в тому, що ДП ВО «Карпати» є недобросовісним роботодавцем, порушую норми трудового законодавства, його керівництво, та в тому числі особисто заступник\~ генерального директора [PERSON]: «темні люди». Дана інформація не відповідає дійсності, оскільки відповідач, працюючи на підприємстві жодного разу не висловлювалась на адресу підприємства щодо порушення норм трудового законодавства, більше того, відповідач неналежним чином виконувала свої обов'язки, не виконувала норми виробітку. Своїми висловами відповідач, маючи умисел на вчинення таких дій, оскільки мала неприязні стосунки в колективі, принизила честь і гідність працівників підприємства, допустивши у своїх висловах виключно припущення та власні немотивовані судження, з метою звести наклеп та дискредитувати підприємство. Тому очевидно, що відомості наведені та поширені у статті щодо професійних якостей позивача та його працівників є негативними, образливими, принизливими та такими, що не відповідають дійсності, що в цілому завдає непоправної шкоди діловій репутації позивача, як надійного стабільного роботодавця. На підставі наведеного просив суд\~ визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості, опубліковані у мережі «Facebook»: «люди! Не йдіть на цю роботу, пожалійте свої нерви!! Там дуже поганий склад керівництва!! Вони порушують КОДЕКС ПРО ПРАЦЮ: стаття 25-1,стаття -28, стаття-31,стаття-32, стаття-33,і так далі… керівництво - то є темні люди, сам Баран [PERSON] генерального директора з виробництва, відкрито сказав що ті, які хочуть по закону щось доказати, у них нічого не вийде тому що ЗАКОН ще нікому не поміг!!! Тому ДОБРЕ подумайте перед тим як йти на таке виробництво!!», визнати наклепом дії відповідача з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у статті, опублікованій у мережі «Facebook»: «люди! Не йдіть на цю роботу, пожалійте свої нерви!! Там дуже поганий склад керівництва!! Вони порушують КОДЕКС ПРО ПРАЦЮ: стаття 25-1,стаття -28, стаття-31,стаття-32, стаття-33,і так далі… керівництво - то є темні люди, сам Баран [PERSON] генерального директора з виробництва, відкрито сказав що ті, які хочуть по закону щось доказати, у них нічого не вийде тому що ЗАКОН ще нікому не поміг!!! Тому ДОБРЕ подумайте перед тим як йти на таке виробництво!!», зобовязати відповідача спростувати відомості, поширені ними у статті, опублікованій у мережі «Facebook», у той самий спосіб, у який вони були поширені, а саме шляхом публікації спростування недостовірних відомостей у мережі «Facebook», витрати, повязані із спростуванням відомостей поширених відповідачем 17.03.2016 року у мережі «Facebook» покласти на відповідача, та стягнути з неї витрати по оплаті судового збору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, такий захист здійснюється у спосіб, передбачений у частині другій\~статті 16 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач перебувала у трудових відносинах з позивачем. Відповідно до копії\~ наказу № 413-к від 29.05.2013 року про прийняття на роботу, [PERSON]\~ прийнята на роботу\~ у ДП «Виробниче об'єднання «Карпати» з 29.05.2013 року (а.с.7). Згідно з копією наказу № 681-к від 14.11.2014 року про припинення трудового договору, [PERSON]\~ звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.6). Позивачем долучено копію роздруківки з мережі «Facebook» користувача Victoria Vlada із текстом відомостей\~ наступного змісту: «люди! Не йдіть на цю роботу, пожалійте свої нерви!! Там дуже поганий склад керівництва!! Вони порушують КОДЕКС ПРО ПРАЦЮ: стаття 25-1,стаття -28, стаття-31,стаття-32, стаття-33,і так далі… керівництво - то є темні люди, сам Баран [PERSON] генерального директора з виробництва, відкрито сказав що ті, які хочуть по закону щось доказати, у них нічого не вийде тому що ЗАКОН ще нікому не поміг!!! Тому ДОБРЕ подумайте перед тим як йти на таке виробництво!!» (а.с.5). Згідно вимог\~ст. 28 Конституції України\~кожен має право на повагу до його гідності. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно дост.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За змістом ст. 94,277 ЦК України,ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Як вказано у роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України, викладених в абзацах 3 - 5 п.19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 року, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини» від 11.09.1997 кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Згідно ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Окрім того, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Таким чином, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до\~ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до\~ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зі змісту ч. 1\~ст. 299 ЦК\~можна зробити висновок про те, що ділова репутація властива фізичній особі як такій, без уточнення, які саме категорії фізичних осіб можуть її мати. Під поняттям "ділова репутація", як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій і т. д.), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальної групи. Тобто робиться висновок про те, що ділову репутацію як таку можуть мати громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність, виробники матеріальних благ (товарів, послуг, робіт тощо), юридичні особи, педагоги, лікарі, державні службовці й багато інших. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.15\~постанови\~\~Пленуму Верховного Суду України\~\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року\~при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно із\~\~п.18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме\~на позивача покладено \~\~обов'язок\~\~доведення\~\~факту поширення\~\~відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві. Відповідно до п. 12 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України,\~\~належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої\~статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Доменне ім'я facebook.com є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім'я\~\~facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень\~ЦПК\~України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~Частина 1\~ст. 77 ЦПК України\~ визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 3\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пред'явивши даний позов та зазначаючи про те, що дописувач Victoria Vlada в мережі «Фейсбук», яка \~у групі «Я люблю Івано-Франківськ», поширила недостовірну інформацію є відповідач [PERSON], представник позивача належними та допустимими\~ доказами не підтвердив,\~\~матеріали справи не містять доказів і того, що автором вказаної інформації є відповідач, внаслідок чого не доведено факту поширення саме відповідачем вказаної вище інформації щодо позивача через зазначену соціальну мережу Інтернет, внаслідок чого відсутні правові підстави до задоволення позовних вимог ДП «ВО «Карпати». На підставі наведеного\~та

Outcome: dismissed