Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач подав до суду вищезазначений позов, посилаючись на те, що він з 15 березня 2014 року зареєстрував з відповідачкою шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 175 від 15 березня 2014 року. Сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачкою не склалося. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинено з 2018 року. На даний час сторони втратили почуття любові один до одного, взаємної допомоги, розуміння та підтримки один одного, мають полярно різні погляди на сімейне життя. Відсутня єдність, притаманна сім`ї, немає спільності інтересів, взаємних почуттів. Намагання сторін зберегти сім`ю ні до чого не призводять та тільки погіршують взаємовідносини, які й так майже відсутні. Позивач вважає, що подальше життя й збереження сім`ї неможливе, оскільки шлюб носить формальний характер, що суперечить інтересам сім`ї. Позивач просив суд розірвати шлюб з [PERSON] , який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 175 від 15 березня 2014 року. 18 грудня 2019 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позов, в якому просила надати строк на примирення, позовні вимоги не визнала. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року (справа № 761/33261/16-ц). Згідно ухвали суду від 9 січня 2020 року (а.с. 68-69), судом було надано сторонам строк для примирення, однак примирення між сторонами не відбулося, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує. У підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, наполягав на розірванні шлюбу. Відповідачка [PERSON] у підготовче засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечувала. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, рішення Ради суддів України від 17 березня 2020 року № 19 та з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СОVID-19, а також у зв`язку із тим, що Кабінет Міністрів України продовжив дію карантину до 31 липня 2020 року, про що ухвалено відповідне рішення прийняте на засіданні Уряду 17 червня 2020 року, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання [PERSON] позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги доводи викладені в позовній заяві, та те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб між сторонами може бути розірвано, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Факт сплати позивачем судового збору в сумі 768 грн 40 коп підтверджується квитанцією № NOR8T3763M від 14 серпня 2019 року (а.с. 1). Отже, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при подані позову, що складає 384 грн 20 коп. підлягають поверненню останньому з державного бюджету, а решта 50 відсотків судового збору підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved