Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним, третя особа Приватний нотаріус Приморського нотаріального округу [PERSON] Позовні вимоги мотивував тим, що його мати [PERSON] померла 13.05.2016 в місті Приморськ Запорізької області. За життя 06.03.2001 в Новоолексіївській сільській раді Запорізької області його мати склала заповіт, яким усе своє майно, яке на день смерті буде належати їй, заповідала йому. 14.07.2016 він із заявою про прийняття спадщини звернувся до Приморської державної нотаріальної контори. В той же день, при вчинені відмітки щодо незмінності заповіту на його користь йому стало відомо, що за життя його мати в 2013 році склала заповіт на користь його сестри [PERSON], та згідно із вказаним заповітом усе своє майно, яке на день смерті буде належати їй заповідала їй. Зазначений заповіт на користь його сестри, на його думку, є недійсним, в звязку із наступним. За життя, з початку 2013 року його мати страждала психічними розладами. У звязку із цим захворюванням неодноразово перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні в спеціальних закладах починаючи з 2013 року та до дня смерті. Отже, вважаючи те, що про існування заповіту він дізнався тільки в 2016, строк позовної давності він не пропустив. Просить визнати заповіт [PERSON], [INFO], записаний та посвідчений 10.10.2013 приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу на користь [PERSON], недійсним (а.с.2). Позивач [PERSON], повідомлений в установленому порядку про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, направив для представництва його інтересів до суду представника [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] дав пояснення, аналогічні викладеним у позові, додатково пояснив, що [PERSON] під час складання 10.10.2013 заповіту у приватного нотаріуса Приморського районного нотаріального округу на користь [PERSON] мала ознаки психічного захворювання, проходила лікування, вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. А особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. На цій підставі та відповідно до ч.1 ст.215, ч.2 ст.203, ч.2 ст.1257 ЦК просив визнати заповіт [PERSON], записаний та посвідчений 10.10.2013 приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу на користь [PERSON], недійсним. У подальшому, після надходження висновку судово-психіатричного експерта, 05.04.2017 подав до суду заяву, в якій просив судове засідання проводити без його участі та участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі (а.с.106). Відповідач [PERSON] пояснила, що її мати жила в с.Лозуватка, потім приблизно півроку пожила у сина (позивача), але там не знайшла спільної мови з невісткою, і з 2005 року зняла квартиру в м.Приморську і жила з її (відповідачки) сином до смерті. У липні 2013 року мати знаходилася в лікарні в неврологічному відділенні у звязку з мікроінсультом, психічних розладів не мала, у неї була гіпертонічна хвороба. Психіатр огляд її не здійснював, психічних препаратів не приписував. Вона доглядала за матірю у 2013, 2014 роках. У жовтні 2013 року мати їй сказала, що бажає написати заповіт на її імя, і вони з сином відвезли її до нотаріуса. При цьому мати себе почувала добре, усе розуміла, за власною волею підписала заповіт. З вересня 2014 за нею стала доглядати донька позивача, яка в грудні 2014 поклала її матір в психіатричну Молочанську установу, де та знаходилася до травня 2015 року. Вона вважала, що матір не потрібно було відправляти в психіатричну установу, але до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася. Після цього мати дуже змінилася, стала себе значно гірше почувати. До отримання позову вона не знала, що мати перебувала на обліку у психіатра. Просила у позові відмовити. У подальшому, після надходження висновку судово-психіатричного експерта, 05.04.2017 подала до суду заяву, в якій вказала, що з матеріалами справи ознайомлена в повному обсязі, доповнень не має; проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, вимоги позивача про визнання недійсним заповіту не визнає; просить справу розглядати у її відсутність та відсутність її представника (а.с.107). Представник відповідача [PERSON] підтримала пояснення відповідача, додатково пояснила, що на момент укладання заповіту (10.10.2013) заповідач [PERSON], розуміючи значення своїх дій, уклала заповіт на ім'я відповідачки, який посвідчений нотаріусом. При укладанні заповіту згідно зі ст.44 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус перевіряв дієздатність заповідача [PERSON] та зробив про це відповідний запис у заповіті. Позивач стверджує що їх мати за життя, спочатку 2013 року страждала психічними розладами і звязку з цим лікувалась. Але жодного посилання він не робить на обставини та підстави, виходячи з яких односторонній правочин (заповіт) може бути визнаний недійсним. Позивач посилається на виписний епікриз з неврологічного відділення, в якому лікувалась мати, але в ньому не зазначено діагнозів про психічний розлад, що він міг впливати на її дієздатність. Інший доданий епікриз не стосується періоду посвідчення заповіту, він стосується червня 2011, в якому також не зазначено діагнозів психічних розладів. Не надані докази щодо того, де та в якій період від психічних розладів лікувалась [PERSON] Крім того, заповіт підписаний особисто заповідачем, що видно з самого заповіту, заповіт прочитаний уголос до його підписання у присутності нотаріуса. Це свідчить про можливість заповідача розуміти значення своїх дій та керуватися ними під час укладання заповіту. В іншому випадку нотаріус, маючи сумніви щодо дієздатності заповідача, відмовив би у посвідченні заповіту. Тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. У подальшому, після надходження висновку судово-психіатричного експерта, 05.04.2017 подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просила справу розглядати у її відсутність (а.с.108). Третя особа приватний нотаріус [PERSON] пояснив, що при посвідченні заповіту особа прибула до контори, в його кабінеті вона надала свій паспорт, особисто пояснила свою мету складання заповіту, в ході розмови з нею була ним перевірена її дієздатність. Був складений заповіт; щоб вона його бачила, його зробили великим шрифтом; вона його прочитала вголос та підписала у двох екземплярах (один - у справу, другий їй). Конкретно даний випадок він не памятає. Він діяв відповідно до ЗУ «Про нотаріальні дії», ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій. У подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.66). В справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, сторони просять справу розглянути у їх відсутність. Тому суд ухвалив на підставі ст.169 ЦПК України 05.04.2017 розглянути справу без участі сторін, і на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювати фіксацію судового процесу звукозаписувальними технічними засобами. Вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] померла 13 травня 2016 року у віці 78 років в м.Приморську Приморського району Запорізької області, Україна, актовий запис №92 (а.с.5). 06.03.2001 секретарем виконкому Новоолексіївської сільської ради Приморського району Запорізької області було посвідчено заповіт, в якому вказано, що [PERSON], яка проживає в [INFO], на випадок своєї смерті зробила заповіт: все своє майно, яке не день її смерті буде їй належати, де би воно не знаходилося, і на що вона буде мати право, заповіла своєму сину [PERSON] (а.с.6). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, що виданий 14.07.2016, в Приморській державній нотаріальній конторі Запорізької області зведено спадкову справу № 59225486, спадкодавець [PERSON] (а.с.7). 22.07.2001 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 7,5896 га, яка розташована на території Новоолексіївської сільської ради Приморського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер земельної ділянки 2324883900:01:018:0001 (а.с.8). 21.11.2007 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3679 га, яка розташована на території Новоолексіївської сільської ради Приморського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер земельної ділянки 2324883900:02:002:0177 (а.с.9). Згідно з випискою з історії хвороби № 1865 [PERSON], [INFO], знаходилась на лікуванні в Приморській ЦРЛ з 17.06.2011 до 29.06.2011 з діагнозом гіпертонічна хвороба (а.с.12). Згідно з випискою з історії хвороби № 2050 [PERSON], [INFO], поступила на лікування до неврологічного відділення Приморської ЦРЛ 21.07.2013, де знаходилась на лікуванні до 02.08.2013 з діагнозом ДЕП-ІІ змішаного ґенезу (гіпертонічний та атеросклеротичний ґенез) (а.с.11-12). Згідно з витягом з історії хвороби № 858 КУ «Молочанська психіатрична лікарня» [PERSON], [INFO], 25.12.2014 за направленням районного психіатра у супроводі онуки [PERSON] поступила на лікування, в зв`язку з погіршенням психічного стану. Виписана 12.05.2015 до дому з онукою (а.с.10). 10.10.2013 приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт, відповідно до якого [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [INFO], розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження: все належно їй майно, яке не день її смерті буде їй належати, де би воно не знаходилося, і на що вона буде мати право, заповіла [PERSON], [INFO] (а.с.28), про що мається витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.29). Відповідно до спадкової справи № 127/20169 (а.с.45-54), після померлої 13 травня 2016 року [PERSON] у Приморській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу 14 липня 2016 року. В матеріалах даної спадкової справи містяться наступні документи. Заява [PERSON], [INFO], від 28.09.2016 про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON], яка померла 13.05.2016 (а.с.46). Заява [PERSON], [INFO], від 07.07.2016 про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON], яка померла 13.05.2016 за заповітом (а.с.46 звор.стор.). Свідоцтво про смерть [PERSON], яка померла 13 травня 2016 року в м.Приморську Приморського району Запорізької області (а.с.47). Довідка, видана виконкомом Новоолексіївської сільської ради Приморського району Запорізької області в тому, що померла [PERSON], [INFO], була прописана та мешкала у с.Лозуватка, вул.Кутузова, буд.52 Приморського району Запорізької області з 1958 року по 2006 рік. Мешкала одна. З 2006 року зареєструвала місце проживання у [INFO]. Після її смерті є відомі спадкоємці: син [PERSON], [INFO], мешканець м.Приморськ Приморського району Запорізької області (а.с.47 звор.стор.). Заповіт від 10.10.2013 яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла своє майно [PERSON] (а.с.48), про що зроблено реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.49). Заповіт від 06.03.2011, яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла своє майно [PERSON] (а.с.49 звор.стор.). Пенсійне посвідчення [PERSON] (а.с.53 звор.стор.). Свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], батьками якого зазначені: [PERSON], [PERSON] (а.с.54). Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №87 від 09.02.2017, який зроблений повноважними експертами, попередженими про кримінальну відповідальність за відмову або видачу завідомо неправдивого висновку, [PERSON], [INFO], яка померла 13.05.2016, на період складання заповіту 10.10.2013 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, артеріальна гіпертензія, інсульт). Внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту (а.с.92-100). Враховуючи кваліфікацію та компетентність судових експертів, повноту та обєктивність дослідження, обґрунтованість та логічність його висновку, у суду немає підстав не довіряти йому. Позивач та його представник теж не висловили якихось зауважень по проведеній експертизі, її не спростували. Тому даний висновок суд приймає до уваги. В судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її золовкою, у 2013 вона приїжджала до них у село на автобусі, почувала себе нормально, скаржилася на стан здоровя як звичайно, вони з нею розмовляли. Про те, що вона лежала в лікарні в м.Приморську, лікувалася у Молочанську, вона не знає. Останній раз вона її бачила у 2015, та почувала себе нормально. Вона (свідок) [INFO], на праве вухо зовсім не чує, ліве - не повністю чує, сьогодні вранці у неї був тиск 190, вона пила ліки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] вона знала з 2012, це бабуся її чоловіка [PERSON], з яким вона живе у цивільному шлюбі та який є сином відповідачки. [PERSON] жила по вул.Поштовій, 97 з її чоловіком. З грудня 2013 вона стала жити з [PERSON], у 2014 народила дитину. Бабуся жила в окремій кімнаті, була в нормальному стані, тільки скаржилася на великий тиск, але гуляла з їх дитиною, займалася в городі. Мати чоловіка приходила, допомагала по господарству. Потім бабуся лікувалася у Молочанській лікарні, а коли повернулася, то стала гірше себе почувати, говорила про свою померлу матір як про живу, стала бродити на вулиці. Після її повернення за нею доглядала її онука [PERSON], дочка [PERSON] Перед самою смертю вона стала усе забувати, не розуміла, що відбувалося навкруги. Свідок [PERSON] суду пояснив, що зі своєю бабусею [PERSON] він проживав [INFO] з 15 років до її смерті, вона піклувалася про нього. Бабуся була адекватною, психічно здоровою майже до самої смерті, усе розуміла, займалася з дитиною, працювала на городі, їздила до брата в село. Вона перенесла інсульт, але після лікарні нормально себе почувала, готувала їсти, ходила. Його мати приходила допомагала їй. Потім за нею стала доглядати донька позивача [PERSON], яка в лікарні працює медичною сестрою. Через два місяці вона відправила бабусю у лікарню. Він заперечував проти направлення бабусі в лікарню, вважав, що не було в цьому необхідності, але до правоохоронних органів не звертався. А коли бабуся повернулася після лікарні, то стан її здоровя значно погіршився, вона була бліда, менше ходила, [PERSON] постійно давала їй ліки, і бабуся злегла, з зими 2016 не піднімалася. Оцінюючи пояснення свідків, суд звертає увагу на те, що свідок [PERSON],[INFO], на праве вухо зовсім не чує, ліве - не повністю чує, в день, коли вона давала пояснення вона мала високий тиск, пила ліки, вона не змогла нічого у справі пояснити. Свідок [PERSON] теж підтвердила хворобливий стан [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що його бабуся [PERSON] нормально себе почувала, а її чомусь поклали у лікарню, хоча сам не прийняв ніяких заходів для її повернення додому, якщо вона була здорова. Тому пояснення свідків не спростовують висновок судово-психіатричного експерта №87від 09.02.2017. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Сторонам розяснені їх права у судовому засіданні та зазначені статті. Сторони пояснили, що вони їм зрозумілі. Клопотань від сторін не надійшло. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України правочин визнається недійсним в разі порушення вимог частин 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення право чину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Відповідно до ст.ст. 1233, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч.1,2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, для дійсності заповіту, волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Незбіг між волею і волевиявленням заповідача має місце тоді, коли заповіт був складений дієздатною особою, яка в момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (стаття 225 ЦК), під впливом помилки (статті 229 ЦК), насильства (стаття 231 ЦК). Як зазначено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування", за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного чи психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров"я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст.145 ЦПК). Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12). Виходячи з ст.ст.147,212 ЦПК України, справи про визнання заповіту недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів. Статтею 3 Закону України „Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров"я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За висновком проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи [PERSON], [INFO], яка померла 13.05.2016, на період складання заповіту 10.10.2013 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, артеріальна гіпертензія, інсульт). Внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту Висновок експертизи, у ході якої досліджувалися амбулаторні карти та історія хвороби [PERSON], носить категоричний характер. Іншими дослідженими доказами в судовому засіданні та відповідачем він не спростований та не поставлений під сумнів. У контексті викладеного необхідно розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину встановлюється на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України N 6-131цс14 від 17 вересня 2014 року та N 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року). Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено той факт, що [PERSON] під час підписання заповіту 10.10.2013 у приватній нотаріальній конторі Приморського районного нотаріального округу, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], виявляла ознаки психічного розладу, внаслідок чого не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Позивач не просить стягнути судові витрати на його користь з відповідача, тому судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: approved