Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про скасування наказу від 26.02.2018 року №12, стягнення заборгованості середнього заробітку з розрахунку 352 грн. 16 коп. за один фактично відпрацьований день, починаючи з 01.02.2018 р. та відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн. 00 коп. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково і просили суд відмовити у відшкодуванні моральної шкоди. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Довідки НМЦ ЦЗ та БЖД Миколаївської області №2/01-16 від 05.03.2018 року, [PERSON] працює в НМЦ ЦЗ та БЖД Миколаївської області з 16 червня 2014 року по теперішній час. [PERSON] з 12 вересня 2017 року увільнений від виконання посадових обов`язків методиста обласного медичного кабінету у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. Згідно Витягу з наказу №12 від 26.02.2018 року НМЦ ЦЗ та БЖД Миколаївської області, наказано Фінансово-економічній групі Центру призупинити виплату середнього заробітку з лютого місяця 2018 року [PERSON] , призваному на військову службу до Збройних Сил України за контрактом осіб офіцерського складу. Відповідно до Витягу з наказу Міністерство оборони України №606 від 04.09.2017 р., прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, зараховано до cписків особового складу Збройних Сил України та призначено полковника запасу [PERSON] військовим комісаром корабельного районного військового комісаріату м. Миколаєва оперативного командування "Південь" сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС - 2904003. 26.02.2018 року [PERSON] надійшло повідомлення про призупинення виплату середнього заробітку. Відповідно до довідки НМЦ ЦЗ та БЖД Миколаївської області №116/01-15 від 07.03.2018 р. про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку виплат увільненому ( у звязку з призивом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу), середньоденна заробітна плата (дохід) частка становить 325,15 грн., а згідно порядку №100 від 08.02.1995 р. п.10 у періоді, на який припадає мобілізація відбулося підвищення окладів, у зв`язку з чим було проведено коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення (посадовий оклад з 01.01.2017 р. - 3152 грн., посадовий оклад з 01.01.2018 п. -3471 грн. Коефіцієнт коригування складає - 1,10). З 01.01.2018 р. частка (результат) становить 352 грн. 16 коп. В той же час, на теперішній час вказана заборгованість перед позивачем не погашена, у зв`язку з чим позивач просить стягнути середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 136 510,00 грн. Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період -це періодфункціонування національної економіки,органів державної влади,інших державних органів місцевого самоврядування,Збройних Сил України,інших військових формувань,сил цивільного захисту,підприємств,установ і організацій,а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни,незалежності та територіальної цілісності України,який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. За такого, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з лютого 2017 р. по день розгляду спарави (99 днів робочий день) х 352,16 грн. (за один фактично відпрацьований день) = 34 863,84 грн. Згідно ст.ст.23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві повинно бути зазначено у чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 23 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування моральної шкоди, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; моральної шкоди (фізичні та душевні страждання, приниження честі і гідності фізичної особи); причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок державних органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 3000 грн, оскільки позивачем спричинення моральної шкоди суду не доведено, не зазначено з яких міркувань позивач виходив визначаючи розмір шкоди. Крім того, суд вважає поновлення майнових та трудових прав позивача у визначений спосіб достатньою справедливою сатисфакцією. За такого, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial