Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 19.04.2001. У шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Причинами розпаду сім`ї стали відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя. В даний час шлюбні відносини між ними припинені. Просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище " [PERSON] ", судові витрати стягнути з відповідача. В судове засідання позивач не з`явилася, у позовній заяві просила розгляд справи здійснювати у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився. Від її представника надійшла заява про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 15.07.2021 (а.с. 4), шлюб між сторонами зареєстровано 19.04.2001 Тульчинським відділом ДРАЦС у Тульчинському районі Вінницької області, за актовим записом № 26. При реєстрації шлюбу сторони прізвищ не змінювали. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 02.07.2013 та серії [NUMBER] від 20.09.2007 (а.с. 10-11). Спільне життя сторін не склалось. Фактичні взаємини не відображають їхнього прагнення щодо збереження шлюбу та сім`ї. Причинами розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що сторони шлюбні відносини не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, наміру зберегти сім`ю не має, а відповідач не заперечує, за таких обставин суд вважає, що подальше збереження їх сім`ї неможливе, а тому є підстави для розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на те, що позивач не змінювала прізвища при реєстрації шлюбу, підстав для розгляду її вимоги щодо залишення після розірвання шлюбу прізвища " [PERSON] " не має. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Позивач у позовній заяві просила всі понесені нею судові витрати стягнути з відповідача. В матеріалах справи наявна квитанція про сплату нею при зверненні до суду з даним позовом судового збору у розмірі 908 грн. (а.с 1), квитанція про сплату витрат на професійну правничу допромогу у розмірі 3000 грн. (а.с. 13) та договір № 28/2021 від 19.07.2021, в якому обумовлено сторонами (позивачем та адвокатом Дунаєвим І.Б.) розмір гонорару у даній справі - 3000 грн. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908 грн. Щодо витрат на професійну правничу допормогу, то у заяві про визнання позовних вимог представник відповідача зазначає, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допормогу у розмірі 3000 грн. не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт. Вважає, що розмір даних судових витрат підлягає зменшенню до 500 грн. і з врахуванням визнання позову відповідачем, відшкодуванню підлягають витрати позивача на послуги адвоката у розмірі 250 грн., що на переконання відповідача буде співмірним, пропорційним та розумним у даному випадку. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої та четвертої вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої та шостої вказаної статті у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З приводу витрат на професійну правничу допомогу висловився Верховний Суд у постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19. У постанові ВС дійшов висновку про те, що, оскільки розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним, тому дані судові витрати підлягають до стягнення. Таким чином, беручи до уваги, що умовами договору обумовлено розмір гонорару 3000 грн., тому дані судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved