Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та вказав, що 22 квітня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він передав, а відповідач отримала 375000 грн., які зобов'язалась повернути до 22 червня 2011 року. У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 22 квітня 2011 року між сторонами був укладений також договір іпотеки, предметом якого є належні відповідачеві житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки за цією ж адресою: загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 3220487201:04:001:0056, та загальною площею 0,1084 га, кадастровий номер 3220487201:04:001:0085. Оскільки остання свої зобов'язання за договором позики виконала лише частково, станом на 31.01.2014 р. у відповідача виникла заборгованість в розмірі 233476 ,07 грн., де 200000 грн. - сума боргу, 25388,07 грн. - 3% річних; 8088 грн. - збитки від інфляції. Окрім того, вважав, що відповідач повинна сплатити йому проценти в розмірі 62967,27 грн., а тому в рахунок заборгованості у сумі 296443,34 грн. просив звернути стягнення на предмет іпотеки, надавши йому право на продаж предмету іпотеки з усіма повноваженнями продавця, встановивши початкову ціну продажу не нижче звичайної ринкової ціни на відповідний об'єкт нерухомого майна, земельної ділянки на момент продажу, відповідно до оцінки, проведеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності. У судове засідання позивач не прибув, про місце та час розгляду справи повідомлений належно, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позов підтримав. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково і пояснила, що коштів від позивача не отримувала, а взяла товар на реалізацію. Кошти від продажу товару повертала частинами. Заборгованість у сумі 200000 грн. визнала. Вислухавши відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 того ж Кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.526, ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.1050 того ж Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. З нотаріально посвідченого договору позики від 22.04.2011 р. судом встановлено, що позивач передав, а відповідач отримала 375000 грн., які зобов'язалась повернути до 22 червня 2011 року. Згідно з п.2 цього договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання договору позики, що спростовує твердження відповідача про його безгрошовість. З розписки від 24.09.2014 р., не оспореної відповідачем, вбачається, що вона визнала наявність боргу станом на 01.02.2014 р. у сумі 200000 грн. за договором позики від 22.04.2011 р. Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 31.01.2014 р. у відповідача виникла заборгованість в розмірі 233476 ,07 грн., з яких 200000 грн. - сума боргу, 25388,07 грн. - 3% річних; 8088 грн. - збитки від інфляції. Доказів на підтвердження неправильності розрахунку відповідач суду не надала. Тому суд, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з визначеною ним сумою заборгованості у розмірі 233476 ,07 грн., однак у вимозі стягнути з відповідача проценти в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 62967,27 грн. відмовляє, на підставі такого. Вимагаючи стягнути проценти, позивач послався на ч.1 ст.1048 ЦК України. Однак положення цієї норми не виключають дії спеціальних правил Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відповідно до яких надання грошових коштів у позику є фінансовою послугою, яка надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом; в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Між тим доказів того, що він має право здійснювати фінансові послуги, позивач суду не надав. Задовольняючи вимогу позивача звернути стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з такого. З договору іпотеки від 22 квітня 2011 року судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань відповідача за договором позики між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS], та земельні ділянки за цією ж адресою: загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 3220487201:04:001:0056, та загальною площею 0,1084 га, кадастровий номер 3220487201:04:001:0085, які належать на праві власності відповідачеві. Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст.7 того ж Закону, іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання; якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що вимоги позивача звернути стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню як такі, що ґрунтуються на законі, а тому задовольняє їх у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі зазначеного,

Outcome: partial