Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, а саме, суми матеріальних збитків у розмірі 6708, 00 грн, суми моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн, витрат на юридичну допомогу в розмірі 2500,00 грн, витрат на здійснення оцінки ремонту автомобіля в розмірі 600,00 грн та судових витрат. Вказані позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 29.05.2014 року з вини відповідача сталося ДТП за участі позивача. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 12.06.2014 року відповідача було визнано винним у порушенні п.13.1 ПДРУ та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. При цьому, відповідач свою вину у вказаній ДТП не заперечував. Водночас, ані відповідач, ані ПАТ УСК «ГАРАНТ-АВТО» заподіяну шкоду позивачу не відшкодували. У зв'язку з чим, позивач був змушений самостійно звернутись до суб'єкта оціночної діяльності та здійснити оцінку ушкоджень автомобіля. У зв'язку з чим, позивач просить відшкодувати завдану йому майнову шкоду, а також, моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях позивача, у зв'язку з із знищенням чи пошкодженням майна, перенесення нервового стресу, відчуття побутових незручностей, які полягають, зокрема, у неможливості експлуатації транспортного засобу. У зв'язку з вищенаведеним, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала письмові заперечення проти позову. Основними аргументами представника відповідача є те, що в обґрунтування розміру майнової шкоди позивач посилався на висновок про оцінку вартості матеріального збитку, нанесеного власнику транспортного засобу, проте відповідно до цього висновку розмір завданої шкоди становить 5986, 00 грн, а не 6708,11 грн, а перелік характеру пошкоджень транспортного засобу зазначений у висновку не співпадає із пошкодженнями, завданими в результаті ДТП, яке сталось 29.05.2014 року з вини відповідача. Щодо моральної шкоди, представник відповідача вважає розмір вказаної шкоди необґрунтованим, за відсутності жодного доказу, наданого на підтвердження вказаної шкоди, зокрема, враховуючи на відсутність даних про те, що автомобіль було відремонтовано а також, що через наявні пошкодження цей автомобіль не можна було експлуатувати, зазначивши при цьому, що пропозицій чи вимог відшкодувати шкоду, завдану відповідачем позивачу внаслідок ДТП, що сталось 29.05.2014 року до відповідача не надходило. Щодо стягнення витрат на юридичну допомогу та витрат на здійснення оцінки ремонту автомобіля, представником зазначено про відсутність доказів на підтвердження витрат на правову допомогу та не вказано норму закону, яка зобов'язує відповідача відшкодовувати витрати на проведення вказаної оцінки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Згідно з вимогами ч. 3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено наступне. 29.05.2014 року близько о 19 год. 40 хв. [PERSON], керуючи автомобілем "Тойота", номерний знак [NUMBER], по вул. Уборевича, 13 в м. Києві, під час заїзду на паркову не дотримався безпечного бокового інтервалу до автомобіля "Міцубісі", номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON], внаслідок чого сталось зіткнення зазначених автомобілів, що призвело до їх пошкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 12.06.2014 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього штраф (а.с.6). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з цим, відповідно до додатку до схеми місця ДТП, в переліку видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, отриманих унаслідок ДТП, автомобіль «Міцубісі», номерний знак [NUMBER] отримав пошкодження заднього бамперу справа. Відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду №9392942, яка стосується ДТП, що сталось 29.05.2014 року, зовнішнім оглядом було установлено, що автомобіль [PERSON] «MITSUBISHI HATIBA», номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження задньої центральної частини автомобіля. Разом з цим, на підтвердження матеріальної шкоди, позивачем було надано рахунок ТОВ «Автоград» №М_СчТО1397 від 17.06.2015 року на автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, номерний знак [NUMBER] яким передбачено заміна деталей та виконання робіт з ремонту вказаного автомобіля на загальну суму 7490,7 грн (а.с.7). При цьому, в рахунку зазначено, що він є дійсним на протязі двох календарних днів. Судовим розглядом встановлено, що позивачем не було сплачено кошти за вказаним рахунком, машину не було відремонтовано. Відповідно, рахунок ТОВ «Автоград» №М_СчТО1397 від 17.06.2015 року не може бути визнаний судом належним доказом, що підтверджує матеріальну шкоду, отриману внаслідок ДТП 29.05.2014 року, оскільки рахунок складено через рік після ДТП, є певні неточності в зазначенні марки автомобіля, строк дії рахунку завершився 20.06.2015 року, в судовому засіданні було встановлено, що ремонт за вказаним рахунком не було проведено. Крім того, на підтвердження матеріальної шкоди, позивачем було надано звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди, нанесеної володільцю колісного транспортного засобу №312/15, при цьому, датою проведення оцінки вказано 30.07.2015 року, датою складення звіту вказано 03.08.2015 року, об'єктом оцінки вказано автомобіль Mitsubishi Pajero Sport (а.с.8-24). За даними експертного огляду транспортного засобу від 30.07.2015 року, встановлено характер пошкоджень автомобіля, зазначено деталі та опис ушкоджень: бампер задній (ремонт, окраска), крило заднє праве (ремонт окраска), крон. бампера справа (а.с.20). Відповідно до ремонтної калькуляції №312/7-15 прораховано вартість ремонту, що включає: фарбування бамперу заднього та боковини з правої сторони, а також, заміну крон. з пр.бамперу (а.с.18). Відповідно, враховуючи ушкодження, зазначені в довідці про про дорожньо-транспортну пригоду №9392942, яка стосується ДТП, що сталось 29.05.2014 року, в схемі місця ДТП, в переліку видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, отриманих унаслідок ДТП, беручи увагу заперечення представника відповідача щодо відсутності взаємозв'язку між пошкодженнями, про які вказано в звіті експерта та ДТП, що сталася 29.05.2014 року, у суду відсутні підстави вважати вказаний звіт належним доказом, що підтверджує матеріальну шкоду, отриману внаслідок ДТП 29.05.2014 року. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням транспортних засобів, а згідно з ч. 2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у пункті 2 роз'яснив, що при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відтак, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, необхідним є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника. У ході розгляду даної справи судом було встановлено наявність у діях відповідача повного складу адміністративного правопорушення. Так, вина відповідача у настанні 29.05.2014 року вказаної ДТП встановлена постановою Святошинського районного суду міста Києва від 12.06.2014 року у справі про адміністративні правопорушення № 759/9280/14-п. Водночас, в судовому засіданні позивачем не було доведено, що збитки, підтверджені рахунком ТОВ «Автоград» №М_СчТО1397 від 17.06.2015 року та звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди, нанесеної володільцю колісного транспортного засобу №312/15 спричинені внаслідок ДТП від 12.06.2014 року, також не підтверджено наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача із завданням позивачу матеріальних збитків, про які йде мова в позовній заяві. З тих самих підстав, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача витрат на здійснення оцінки ремонту автомобіля. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити про таке. Позивач обґрунтовує вимоги щодо стягнення моральної шкоди тим, що внаслідок ДТП позивач переніс нервовий стрес, вимушений був знайти кошти для ремонту автомобіля, неможливістю експлуатувати автомобіль протягом тривалого часу. Водночас, в судовому засіданні представник позивача повідомив про те, що автомобіль не було відремонтовано, доказів перенесення нервового стресу до суду не надано, доказів того, що автомобіль використовувався позивачем в трудовій діяльності суду не надано. Крім того, згідно пояснень представника позивача, наслідком ДТП не було приведення автомобіля в нерухомий стан, що також убачається з характеру та локалізації механічних ушкоджень автомобіля, зазначених у довідці ДАІ. У відповідності до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз'яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім'ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи. Проте, належних доказів, в порушення ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б підтвердили будь-яке з цих негативних явищ, суду надано не було, у тому числі й доказів душевних страждань позивача під час або внаслідок ДТП. Суд не вбачає наявності причинно-наслідкового зв'язку між дорожньо-транспортною пригодою та погіршенням емоційного стану позивача, а саме - відсутності моральної рівноваги та спокою, наявності душевних страждань, пригніченого стану, психологічного дискомфорту, емоційної напруги, стресу, тим більше, що суду не надано жодного доказу на підтвердження перебування позивача в такому стані. Витрати часу та необхідність вжиття позивачем певних дій для досягнення справедливості, також не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 23, 1167 ЦК України, оскільки що стосується суду, це було необхідно для прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі про адміністративне правопорушення, щодо інших органів-позивачем не вказано що саме він має на увазі. Порушення звичайного укладу життя позивача у зв'язку з ДТП також не доведено належними та допустимими доказами. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з чим, витрати на юридичну допомогу відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні з даним позовом до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed