Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочинів недійсними. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 13 листопада 2015 року [PERSON] , який діяв від імені ТзОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір комісії транспортних засобів та номерних агрегатів, з видачею довідки рахунку з [PERSON] . Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] придбав транспортний засіб VW Polo Sedan, 1.6 benzin, 2014 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , який належав позивачу на праві власності, відповідно до свідоцтва про реєстрацією транспортного засобу [NUMBER] . Вказаний договір [PERSON] підписав від імені позивача на підставі довіреності від 13.11.2015 року, якою директор товариства Андрес Целлер уповноважив його зняти з обліку та продати вказаний автомобіль та наказу №139 від 13.11.2015 року про продаж автомобіля. Однак, ні довіреність, ні наказ директор ТзОВ «Порше Лізинг Україна» Андреас Целлер не видав. Висновком спеціаліста №23 від 23.10.2018 року встановлено, що підписи від імені Андреаса Целлера на довіреності ТОВ «Порше Лізинг Україна» від 13.11.2015 року про уповноваження [PERSON] зняти з обліку та продати автомобіль Volkswagen Polo та наказі №139 від 13.11.2015 року про продаж автомобіля Volkswagen Polo виконані не Андреасом Целлером . Окрім, того ТзОВ «Порше Лізинг Україна» завжди використовує фірмові бланки компанії, проте і довіреність і наказ виконані не на фірмовому бланку. [PERSON] ніколи не перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Порше Лізинг Україна». Всі вищевказані обставини свідчать про те, що ТзОВ «Порше Лізинг Україна» не виражало волевиявлення на відчуження вказаного транспортного засобу. За таких обставин, довіреність від 13.11.2015 року, наказ №139 від 13.11.2015 року та договір комісії від 13.11.2015 року є недійсними правочинами, оскільки вчинені без волевиявлення ТОВ «Порше Лізинг Україна». Позивач також просить стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5286,00 гривень та витрат на правову допомогу і розмірі 15000 гривень. Ухвалою суду від 14 січня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове провадження. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О. Ухвалою від 21 січня 2021 року справа прийнята до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, згідно поданої заяви, просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 13.11.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» в особі директора Андреаса Селлера, який діє на підставі статуту уповноважив [PERSON] зняти з обліку та продати автомобіль марки Volkswagen Polo, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2014 року випуску. Наказом №139 від 13.11.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» наказало [PERSON] продати автомобіль Volkswagen Polo, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2014 року випуску. 13 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комісії транспортних засобів та номерних агрегатів з видачею довідки-рахунку про купівлю [PERSON] транспортного засобу, належного ТзОВ «Порше Лізинг Україна», Volkswagen Polo, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2014 року випуску. За приписом частини статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частини 3 статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією стороною іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відтак довіреність підтверджує укладення договору доручення, який є одностороннім правочином. Відповідно до частини 5 статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. За нормою частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 1011 ЦК України - за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Представник позивача, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору комісії від 13.11.2015 року, посилається на те, що наміру відчужувати транспортний засіб не мав, ТОВ "Порше Лізинг Україна" не уповноважував [PERSON] продавати транспортний засіб, наказу про продаж вказаного автомобіля не видавав, вказаних документів не підписував, підпис директора ТзОВ «Порше Лізинг Україна» А.Целлера на довіреності та наказі підроблений. На підтвердження позовних вимог позивачем надано складений на замовлення висновок спеціаліста Відокремленого підрозділу «Центр експертиз та оцінки» ПП «Консалтинг Експерт груп» «Діктум-фактум» №23 від 23.10.2018, згідно якого підпис на довіреності ТОВ «Порше Лізинг Україна» від 13.11.2015 року про уповноваження Андреасом Целлером гр. [PERSON] зняти з обліку та продати автомобіль Volkswagen Polo, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2014 року випуску та наказу ТОВ «Порше Лізинг Україна» №139 від 13.11.2015 року про продаж автомобіля Volkswagen Polo, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2014 року випуску підпис від імені Андреаса Целлера , зображення якого наявне в технічному зображення копії вказаних документів та які було використано в якості зразка при копіюванні, виконані не Андреасом Целлером , а іншою особою. Жодних доказів, які б спростовували висновки спеціаліста, суду не надано. Отже, зважаючи на те, що судом достовірно установлено відсутність волевиявлення власника транспортного засобу ТзОВ «Порше Лізинг Україна» на видачу [PERSON] довіреності на наказу про продаж, належного позивачу транспортного засобу, у зв`язку з чим у останнього не було права на вчинення від імені позивача правочину щодо розпорядження автомобілем, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову про визнання недійсними довіреності від 13.11.2015 року з підстав відсутності волі позивача на її видачу, наказу №139 від 13.11.2015 року та договору комісії від 13.11.2015 року як такого, що суперечить цивільному закону. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Суд враховує вимоги Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах": що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, а тому доходить висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір по 2643,00 грн. з кожного відповідача. Відповідно до ст. 133 ЦПК України - до витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач заявив вимогу про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу та визначив розмір витрат у розмірі 15 000 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат подається детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між позивачем ТзОВ «Порше Лізинг Україна» та Адвокатським об`єднанням «КПД Консалдинг», укладений договір про надання юридичних послуг від 10.04.2018 року. За даним договором позивачу було надано професійну правову допомогу стосовно питань, пов`язаних з господарською діяльністю. Оплата позивачем правової допомоги підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] за період з 07.11.2018 року по 07.11.2018 року на суму 15000 грн. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), розумності їх розміру, зважаючи на обставини справи та складність справи. Суд визнає надані документи до заяви представником позивача належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, згідно вимог ст. 141 ЦПК України. З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оцінивши рівень витрат позивача на правничу допомогу з урахуванням того, що такі витрати понесені фактично, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а також те, що їх сума обґрунтована та доведена, суд доходить висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. по 7500 грн. з кожного відповідача.

Outcome: approved