Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом. В позові вказує, що відповідно до укладеного кредитного договору від 19.09.2007 року між АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, останній отримав кредит зі сплатою відсотків та комісії за користування кредитом. Далі зазначає, що у зв'язку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість в загальному розмірі 24 174,83 грн. На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору. В судове засідання сторони не явилися, позивач просив справу розгянути без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. В порядку ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд ухвалив розглянути справу заочно. Дослідивши надані у справі докази, суд вважає, що існують законні підстави для відмови у задоволенні позову. Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ст. 207 ЦК України. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до укладеного договору від 19.09.2007 року між АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, останній строком на 12 місяців (по 18.09.2008 року) отримав кредит у розмірі 1824,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості та оплатою щомісячної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 304 грн. У зв'язку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору станом на 22.11.2013 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка складається з наступного: 1088,98 гривень - заборгованість за кредитом, 8468,08 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 123,10 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, 12 867,30 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1127,37 гривень - штраф (процентна складова), а всього заборгованості - 24 174,83 гривень. Перелічені обставини суду підтверджені: копією вищезазначеного кредитного договору з додатком, розрахунком позивача заборгованості відповідача, правовстановлюючими документами позивача. Проте з договору сторін вбачається, що кредитні кошти позивачеві надавалися на строк з 19.09.2007 по 18.09.2008 року. Крім того, як вбачається з наявного в матеріалах розрахунку заборгованості відповідача останнє погашення ним коштів відбулося ще 07.04.2008 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Але відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту, які є невід'ємною частиною договору, сторони встановили термін позовної давності тривалістю 5 років. Натомість, згідно вхідного (реєстраційного) штампа про прийняття вхідної кореспонденції суду позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором 03.12.2013 року, тобто, з пропущенням строку позовної давності, як передбаченого законом так і встановленого договором сторін. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропущення позивачем строку позовної давності позивач суду не надав, належних правових підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності суд не вбачає, бо судом не встановлено таких причин його пропуску, за яких позивач фактично був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду із цим позовом. При цьому суд враховує положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з якого слідує, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 267 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed