Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнення на її користь на утримання сина аліментів у розмірі 3000 грн. щомісячно. До початку першого судового засідання позивачка подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила стягувати з відповідача аліменти у розмірі 9000 грн. щомісячно. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 14.11.2013 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народився син [PERSON] . Подружнє життя у неї з відповідачем не склалося й у червні 2016 року вони при припинили спільне проживання. На підставі рішення Богородчанського районного суду від 08.05.2017 року вони розірвали шлюб. З часу припинення спільного проживання - червня 2016 року, дитина залишилась проживати з нею. Приблизно з цього часу відповідач перестав брати участь у вихованні та утриманні сина, не цікавиться його станом здоров`я, не проявляє батьківського піклування, нехтує своїм обов`язком щодо матеріального забезпечення дитини. Вказані обставини на думку позивачки свідчать, що відповідач свідомо не бажає брати участь у вихованні дитини та її житті в цілому. Також вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання їхнього сина у розмірі 9000 грн. Зазначає, що відповідач працює в Республіці Італія, має постійний дохід, а тому може сплачувати такі аліменти на утримання сина. Наголошує, що дитина має незадовільний стан здоров`я, проходить лікування хвороби очей, на що вона витрачає значні кошти. Проживаючи з сином вона витрачає кошти на оренду житла, самостійно оплачує перебування сина на навчанні. Зважаючи на вказані обставини просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали з викладених підстав, вказали, що відповідача слід в судовому порядку позбавити батьківських прав щодо сина [PERSON] , оскільки він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дитини. Також вважають підставною вимогу про стягнення аліментів. Представник Богородчанської райдержадміністрації підтримав висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо сина [PERSON] . Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та суду пояснили, що він з позивачкою припинили спільне проживання через несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. Після розірвання шлюбу він проживає в шлюбі з іншою жінкою й у них народилося двоє дітей. Після припинення шлюбних відносин з позивачкою, остання почала перешкоджати його зустрічам з сином. Під час нечастих його зустрічей з сином позивачка влаштовувала скандали й він був змушений припиняти зустрічі, щоб не травмувати дитину. Зазначив, що не надавав матеріальної підтримки дитині в останні роки, оскільки відповідачка відмовлялася таку отримувати. Вказав, що має міцні батьківські почуття до сина, хоче про нього дбати, тому просить не позбавляти його батьківських прав. Позов в частині стягнення аліментів визнав частково. Вказав, що він як батько згідний надавати матеріальне утримання для дитини, однак визначений позивачкою розмір для нього є непосильний. Він на даний час не має стабільного заробітку, а тому стягнення аліментів у запропонованому позивачкою розмірі поставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище. Вислухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягає, а позов про стягнення аліментів слід задовольнити частково, з таких підстав. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що відповідач є батьком народженого у шлюбі з позивачкою сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом із реєстру актів про народження (а.с.7). В червні 2016 року сторони припинили спільне проживання. На підставі рішення Богородчанського районного суду від 08.05.2017 року (а.с.11) позивачка та відповідач розірвали шлюб. Після припинення спільного проживання дитина проживає з позивачкою, що сторонами не оспорюється. Із встановлених в ході судового розгляду обставин справи можна зробити висновок, що відповідач не приділяє належної уваги дитині, спілкування з сином носить епізодичний характер, він не цікавився життєвими потребами дитини, не дбає про її фізичний розвиток, здоров`я, тощо. Відповідач також занедбав свої батьківські обов`язки щодо матеріального забезпечення потреб дитини. Таке ставлення до дитини хоч і є наслідком поведінки самого відповідача, але на думку суду, не свідчить про необхідність прийняття рішення про позбавлення батьківських прав. Відповідно до норм Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Той факт, що відповідач під час розгляду справи судом заперечує проти позбавлення його батьківських прав, намагається налагодити спілкування з дитиною свідчить про його інтерес до дитини, небайдужість до її долі та їх взаємин. В обґрунтування вимог позивача також надано висновок органу опіки та піклування (а.с.69) про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з тим, цей висновок ґрунтується в більшій мірі на поясненнях позивачки та свідків [PERSON] та [PERSON] - сусідів за місцем проживання позивачки в селищі Богородчани. Однак, в судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач більшість часу проводять за межами території України - в Італійській Республіці, а тому пояснення свідків, на думку суду, не відображає реального стану відносин відповідача з сином. З поданого суду висновку не зрозуміло, чому орган опіки та піклування прийшов до думки, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. При цьому органом опіки та піклування не вжито заходів до того, щоб вказати батькові на необхідність змінити його ставлення до виховання дитини та спілкування з нею. Статтею 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що поданий висновок органу опіки та піклування не є об`єктивним, а тому не може ставитись в основу судового рішення. Беручи до уваги наведене, з урахуванням поведінки відповідача, обставин справи, за відсутності переконливих доказів про умисне ухилення відповідача від виконання обов`язків по вихованню дитини, суд вважає, що підстав для позбавлення його батьківських прав на даний час немає. При цьому суд вважає за необхідне вказати відповідачу на необхідність налагодити стосунки із сином та змінити ставлення до своєї безпосередньої участі у вихованні дитини. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то позов в цій частині підлягає до часткового задоволення з таких підстав. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регламентують, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено : з 1 січня 2021 року - 2395 грн; із 1 липня 2021 року - 2510 грн; із 1 грудня 2021 року - 2618 грн. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягувати з відповідача на утримання неповнолітнього сина суд, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, враховує: факт проживання дитини з матір`ю; вік дитини, матеріальне становище позивачки, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, навчання, здоров`я дитини, те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини, матеріальне становище та стан здоров`я платника аліментів, те, що він є особою працездатного віку. Суд також враховує, що відповідач в іншому шлюбі має на утриманні двоє неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] ,(а.с.97) та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.106). Водночас, суд не приймає до уваги доводи позивачки, якими вона обґрунтовує розмір аліментів на суму 9000 гривень щомісячно, зокрема витратами на оплату житла, навчання дитини, витратами на оплату гуртків, витратами на лікування, оскільки питання про стягнення таких підлягає вирішенню шляхом подання позову про участь батька у додаткових витратах на дитину в порядку, визначеному ст. 185 Сімейного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, враховуючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , які підлягають стягненню з відповідача, слід визначити у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що, на переконання суду, буде відповідати інтересам дитини та не порушуватиме права кожного з сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовна заява містить дві вимоги - немайнового та майнового характеру, розмір судового збору за якими становить по 840 грн. 80 коп. Оскільки у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав судом відмовлено, то сплачений судовий збір за цією вимогою слід залишити за позивачкою. Зважаючи на те, що за вимогою про стягнення аліментів позивачка була звільнена від сплати судового збору, беручи до уваги те, що така вимога частково задоволена судом, то з відповідача слід стягнути на користь держави 840 грн 80 коп. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial