Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в від імені та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, яким просить виселити відповідачів з житлового будинку , розташованого за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 позовні вимоги АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №2/08-10 від 11.03.2008 в розмірі 84059,79 доларів США, 51206,51 грн. пені та судовий збір в розмірі 3441,00 грн. 08.02.2018 старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області Давидовим В.О. відкрито виконавче провадження №55734960 на виконання виконавчого листа № 645/8351/13-ц, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 27.08.2014 про стягнення з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором №2/08-10 від 11.03.2008 в розмірі 84059,79 доларів США, 51206,51 грн. пені. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб, місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , отриманої в ході виконавчого провадження, станом на 11,06.2019 за даною адресою зареєстровано: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Позивачем зазначено, що предмет іпотеки придбано відповідачем [PERSON] за кредитні кошти, а отже, вважає, що виселення може бути без надання іншого приміщення. Звернення стягнення на переданні в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщеннЯ є підставою для виселення всіх мешканців. Позивачем направлялись на адресу відповідачів відповідні вимоги (претензії) про виселення протягом одного місяця з дати отримання відповідних вимог відповідачами. Житлове приміщення відповідачі добровільно не звільнили, в зв`язку з чим, до суду було подано відповідний позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.09.2019 провадження по вищевказаній справі відкрито, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. 02.01.2020 відповідачем [PERSON] наданий відзив на позовну заяву. 16.01.2020 в судовому засіданні до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Представник позивача Невечеров Д.В., який діє на підставі довіреності №76 від 13.02.2020, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, відповідачем [PERSON] надана заява, якою просить розглянути справу у її відсутності, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав, наведених у відзиві на позов. Від представника третьої особи Департаменту служб у справах дітей ХМР Голубової О.С., яка діє на підставі довіреності, надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дітей. З метою дотримання розумних строків розгляду справи (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року), розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 позовні вимоги АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №2/08-10 від 11.03.2008 в розмірі 84059,79 доларів США, 51206,51 грн. пені та судовий збір в розмірі 3441,00 грн. Відповідно до договору іпотеки № 2/08-10 від 11.03.2008 укладеного між ВАТ АБ «Украгазбанк» - іпотекодержателем та [PERSON] - іпотекодавцем, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок житловою площею 45,2, загальною 109,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, нотаріально посвідченого 11.03.2008 за реєстровим №2685. Постановою від 08.02.2018 старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області Давидова В.О. відкрито виконавче провадження №55734960 на виконання виконавчого листа № 645/8351/13-ц, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 27.08.2014 про стягнення з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором №2/08-10 від 11.03.2008 в розмірі 84059,79 доларів США, 51206,51 грн. пені. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб, місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , станом на 25.09.2019 за даною адресою зареєстровано: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторона позивача посилається на те, що предмет іпотеки було придбано відповідачем [PERSON] за кредитні кошти, а отже виселення може бути здійснене без надання іншого житлового приміщення. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених доказів, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини першої статті 575 ЦК Українитастатті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно з вимогами ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст.33 Закону України«Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень ч. 4 ст. 33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано відповідних вищезазначених доказів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, відповідно до укладеного 11.03.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] кредитного договору № 2/08-10, кредитні кошти [PERSON] надавались і іноземній валюті. В забезпечення виконання даного зобов`язання, між томи ж сторонами був укладений 11.03.2008 іпотечний договір без оформлення заставної, за умовами якого, [PERSON] передала в іпотеку АБ «Укргазбанк» житловий будинок житловою площею 45,2, загальною 109,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, нотаріально посвідченого 11.03.2008 за реєстровим №2685. 07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що Протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Як вбачається з іпотечного договору, нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов`язань [PERSON] , як громадянина України, за кредитом, наданим їй кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті є будинок [ADDRESS] , загальною площею 109,1 кв.м. Даний житловий будинок використовується відповідачами по справі як місце постійного проживання, та іншого нерухомого майна у власності в жодного з відповідачів немає. Таким чином, зазначене житло є таким, що відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону. Зазначене узгоджується з висновками Верховного суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 31.10.2018 у справі №465/1310/17; Великої Палати Верховного суду у справі №802/1340/18-а від 20.11.2019. Таким чином, посилання позивача, що в ході виконавчого провадження старшим державним виконавцем міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові ГТУЮ у Харківській області, здійснюється примусове звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ч.7ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», є такими, що не відповідають вимогам положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». якими забороняється примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Проте, на підтвердження обставин провадження примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем жодного доказу не надано. Окрім того, як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.06.2019 у виконавчому провадженні №55734960, отриманої з автоматизованої системи виконавчого провадження, яка діє на підставі положення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2432/5, до ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові ГТУЮ у Харківській області надійшла заява стягувача АБ «Укргазбанк» щодо повернення без виконання виконавчого листа № 645/8351/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 2/08-10 від 11.03.2008 в розмірі 84059,79 доларів США та 51206,51 грн. пені, в зв`язку з чим, дане виконавче провадження завершено. Таким чином, на момент подачі позивачем даного позову до суду виконавче провадження по примусовому виконанню заочного рішення суду про стягнення з відповідача [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитом, на яке посилається позивач, як на підставу своїх вимог - закрито. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року. Права власника квартири визначені в ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Тобто право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР. Враховуючи викладене, позивач не довів обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог про виселення відповідачів зі спірного житлового будинку, тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed