Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про його виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та відшкодування їй моральної шкоди в розмірі 15000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 липня 2013 року, виданого Кіровоградською міською радою. Вказується, що [PERSON] син позивача , останні три роки чинить перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою, шляхом вчинення сварок, висловлював погрози фізичної розправи. [PERSON] та її малолітня дитина змушена була виселитися з квартири побоюючись за своє життя та життя своєї дитини. Відповідач забороняв приходити до власної квартири, забороняв заходити до кухні, готувати собі та чоловікові їжу, вказував, що він є власником квартири, відповідач роздягнувся до гола та ходив по квартирі змушуючи вийти з неї. Такі його протиправні дії завдали дуже сильні душевні переживання. Із-за постійних сварок у квартирі з боку відповідача, які він влаштовував, разом з чоловіком була вимушена переїхати та тимчасово проживала за адресою: [ADDRESS] . 30.10.2018 року Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда по справі №404/6320/18 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 06.11.2018 року Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда по справі №404/6805/18 про вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Позивач вважає, що має всі підстави для звернення до суду за захистом свого порушеного права відповідно до ст. 15 ЦК України. Способом захисту свого порушеного права у відповідності до ч.2 ст. 16 ЦК України є виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та стягнення моральної шкоди в сумі 15000 грн. та просить стягнути сплачений судовий збір в сумі 768, 40 грн. До судового засідання представником позивача надано клопотання про розгляд справи без їх участі та підтримку позовних вимог (а. с. 92 ). Відповідач надав відзив на позовну заяву з посиланням, що є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України , кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним та відповідно до ст. ст. 317,319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Співмешканець позивача скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, а саме наніс тілесні ушкодження його дружині [PERSON] , позивач сама вирішила проживати окремо, але постійно приходить в квартиру та вчиняє сварки, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Треті особи в судовому засіданні зазначили, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено наступні факти. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 липня 2013 року, виданого Кіровоградською міською радою. Відповідач є сином позивача від першого шлюбу. Сторони мають сімейний конфлікт , оскільки фактично співвласники квартири мають свої сім`ї та не можуть вирішити між собою питання спільного користування та розпорядження власністю. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 316 ч.1 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст.319 ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частина 3 ст. 358 ЦК України, надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками. Передбачено ст.391 ЦК України, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено ст. 155 ЖК України - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, зазначено в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України. Осскільки позивач посилається на Житловий Кодекс України , то в Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Житло (квартира, будинок) може перебувати у власності громадян на праві спільної часткової або спільної сумісної власності, якщо власниками житла є декілька осіб. Якщо брати загальні правила вселення у спірну квартиру, то вони свідчать про те, що згода інших співвласників квартири таки потрібна, якщо один з співвласників такого житла одружився і хоче проживати разом з своєю дружиною у належному йому житлі (своїй частці, навіть якщо вона не виділена в натурі), оскільки згідно ст. 358 ч. 1 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтю 369 ЦК України, визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Проте, Житловий кодекс визначає обов`язковість згоди всіх співвласників (наймачів) квартири лише у тому випадку, коли квартира відноситься до державного та громадського житлового фонду, зокрема ст.65 ЖК встановлює, що в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Правила користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду визначаються главою 6 ЖК. Суд не вбачає підстав для виселення відповідача відповідно до вимог статей 116, 157 ЖК Стосовно обґрунтованості підстав для виселення Велика Палата ВС зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Встановлено правовою позицією ВСУ у справі № 6-709цс16, що: частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У зв`язку з викладеним, задоволення позовної вимоги позивача є взаємно виключним та суперечливим, оскільки виселивши відповідача зі спірного житла, може виникнути спір про порушення права відповідача проживати з дружиною у власному помешканні . Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Проте, в даному випадку позивачем не заявлялося питання про встановлення порядку користування її власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Статтею 41 Конституції України закріплений принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Поняття спільної часткової власності викладено в ст. 356 ч. 1 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Відповідно до ст. 358 чч. 1-3 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У ст. 47 ЖК Української РСР визначено норму жилої площі на одну особу в розмірі 13,65 квадратного метра. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Встановлено п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Обгрунтовуючи позовні вимоги адвокат позивача посилається на ст.ст. 116,157 ЖК України , при цьому вказані норми мають відношення до правовідносин власника житла та членів його сім`ї, що відрізняється від фактичних обставин справи , оскільки розглядуваний спір стосується правовідносин між співвласниками та регулюється іншими нормами , а саме вищевказаними нормами Цивільного Кодексу України. Саме відсутність права виселення одного з співвласників іншими без надання іншого житлового приміщення є підставою для відмови в задоволенні позову. Окрім того , до подачі позову до суду , відсутні були жодні попередження відповідачу щодо неприпустимості його неналежної поведінки. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173 КУпАП по відношенню до власника житла не є підставою для його виселення без надання іншого житлового приміщення. Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 1167 ЦК України. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями і бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, у позовній аші про відшкодування моральної (немайнової-) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Суду не надано доказів заподіяння моральної шкоди позивачу відповідачем , на час розгляду справи саме позивач проживає у спірній квартирі , а відповідач на дачі, що належить його дружині, йому позивачем вчиняються перешкоди у користуванні належним йому майном, у зв`язку з чим він приходить до квартири , а позивач не впускає та викликає поліцію. За вказаних обставин моральна шкода не доведена в суді , тому в цій частині позов також не підлягає задоволенню . Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову , суд вирішує судові витрати залишити по фактичному їх понесенню сторонами . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed