Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідача такою, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві посилається на те, що 15 травня 1992 року став власником житлового будинку згідно договору купівлі-продажу за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з дозволу позивача 11.08.2011 року була прописана відповідач [PERSON] , яка в жовтні 2011 року виїхала з даного будинку до Російської Федерації на постійне місце проживання. Відповідач в зазначеному будинку не проживає біля восьми років. Також вона не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, тому позивач вважає, що відповідач втратила право користування вказаним житлом. Визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком, необхідне позивачу для зняття її з реєстрації у відповідальності до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р№ 1382-1V, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір виплати соціальної допомоги. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, оскільки викликалася до суду шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці Ульяновського районного суду на веб-порталі "Судова влада України" в мережі "Інтернет". Відзиву на позовну заяву та будь яких заяв та клопотань від відповідачів на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду з повідомленням сторін у відповідності із ст.ст. 223, 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов піддягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.05.1992 року, зареєстрованого в реєстрі за №1126 [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . ( а.с.7- 8). Згідно довідки Шамраївської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області №92 від 16.01.2020 року в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , однак на території Шамраївської сільської ради не проживає ( а.с.12). Оскільки в будинку зареєстрована відповідач позивач не може в повній мірі реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним майном. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. За таким підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, і тому вони підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved