Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, вимоги якої у судовому засіданні уточнив та обґрунтовує тим, що рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р. його було поновлено на роботі у відповідача. Отримавши в суді копію резолютивної частини рішення, позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про поновлення його на роботі, додавши копію резолютивної частини рішення Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р. Особа, уповноважена на отримання та реєстрацію вхідної кореспонденції, секретар Лобода Т.О. відмовила в прийнятті та реєстрації заяви про поновлення на роботі, про що був складений відповідний акт від 19.12.2014 року, а заяву було направлено на адресу відповідача рекомендованим листом, який був отриманий 22.12.2014 року. Однак відповідач всупереч ч.5 ст.235 КЗпП України негайно не виконав рішення суду про поновлення на роботі. Оскільки Апеляційний суд не видає виконавчі листи, позивач вимушений був дочекатися повернення справи до суду першої інстанції після чого, отримавши виконавчий лист, звернувся до ВДВС СМУЮ із заявою про примусове виконання рішення суду про поновлення на роботі. Лише 29.12.2014 року відповідач видав розпорядження про поновлення на роботі. Таким чином, затримав виконання рішення про поновлення на роботі з 19.12.2014 року по 29.12.2014 року, а тому відповідно до ст.236 КЗпП України повинен виплати середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Крім того, такими діями відповідача, позивачу заподіяно моральну шкоду, розмір якої оцінено в 1000 грн. Так безпідставна відмова секретаря в прийнятті та реєстрації заяви про виконання рішення суду, витрачання часу необхідного для відправки рекомендованого листа та грошей для його оплати, а також, невиконання рішення суду з вини відповідача призвело до моральних страждань і вимагало додаткових зусиль для організації життя. Поновивши позивача на роботі, відповідач видав розпорядження №01/06-25 від 29.12.2014 року, яким запровадив для [PERSON] простій з 29.12.2014 року, який був подовжений розпорядженнямвід 28.01.2015 р. та від 25.02.2015 р. до 29.04.2015 р. заборонивши позивачу виходити на роботу та оплативши цей час із розрахунку 2/3 посадового окладу. Ці розпорядження про встановлення простою є не законними. Так, в констатуючий частині розпорядження № 01/06-25 від 29.12.2014 року відповідач повязав запровадження простою із наданням консультацій з питань трудового законодавства членам профспілки штатними працівниками профкому, тобто доручив виконання частини трудових обовязків позивача, зазначених в п.1.1 тимчасової трудової угоди від 01.03.2008 року, іншим працівникам. Таким чином, запровадження простою для одного позивача, відповідач повязував не із зупиненням роботи, викликаним відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (ст.34 КЗпП України), а із змінами в організації праці, оскільки фактично зупинення роботи не відбулось, а мало місце її виконання іншими особами. Таким чином, у випадку відсутності простою певного структурного підрозділу чи всього підприємства, оплата в розмірі 2/3 посадового окладу здійснюється лише у разі наявності повідомлення працівника про початок простою не з вини працівника, такого повідомлення позивач роботодавцю не надавав. Крім того, ч.2 ст.252 КЗпП України повязує можливість зміни оплати працівників, які є членами виборних профспілкових органів лише із попередньою згодою органу членами якого вони є. Позивач з 30.09.2013 року є членом профкому ППО «Солідарність» ДП, «Завод ОБ та ВТ» ВАТ «СМНВО ім.М.В.Фрунзе», про що відповідачу достовірно відомо з 02.10.2013 року, однак, попередньої згоди профкому ППО «Солідарність» відповідач на зміну оплати праці у розмірі 2/3 посадового окладу не отримав. Таким чином, відповідач всупереч вимогам законодавства заборонив позивачу виходити на роботу, безпідставно запровадив простій та змінив оплату праці без згоди виборного профспілкового органу та за період з 29.12.2014 року по цей час, безпідставно не виплачував частину зарплати, яку повинен індексувати та компенсувати у звязку з несвоєчасною виплатою. Так дії відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду в розмірі 2000 грн., оскільки позбавлення можливості виконання трудових обовязків, недоплати зарплати, відчуваються моральні страждання. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р. про поновлення на роботі в розмірі 415 грн. 52 коп., визнати незаконними розпорядження відповідача від 29.12.2014 р. № 01/06-25, від 28.01.2015 р. № 01/06-01, від 25.02.2015 р. № 01/06-02, від 29.04.2015 р. № 01/06-04, від 27.05.2015 р. № 01/06-06, від 21.08.2015 р. № 01/06-07. Стягнути моральну шкоду в розмірі 3\~000 грн. та зобовязати донарухувати різницю зарплати до посадового окладу за період з 29.12.2014 р. по 27.07.2015 р., та з 21.08.2015 р. по 30.09.2015 р., нарахувати та виплатити індексацію невиплаченої вчасно частини зарплати за період з 29.12.2014 р. по день фактичної виплати включно, нарахувати та виплатити компенсацію за порушення строків виплати невиплаченої вчасно частини зарплати та її індексації за період 29.12.2014 р. по день фактичної виплати включно. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надавши у судовому засіданні заперечення. Позивач ставить питання про скасування розпорядження № 01/06-25 від 29.12.2014р. про встановлення простою, що є необґрунтованим. Відповідно до умов трудового договору до кола обов'язків позивача входило надання консультацій з трудового законодавства членам профспілки машинобудування та металообробки ПАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе» та правове забезпечення роботи профкому. Враховуючи той факт що з часу першого звільнення позивача в 2010 р., консультації членам профспілки надавались штатними працівниками профкому, а також спеціалістами вищестоящого органу профспілки машинобудування та металообробки, питання з правового забезпечення діяльності профкому не виникають, робота в межах обов'язків позивача відсутня, про що був складений відповідний акт, та згодом видано розпорядження про запровадження простою. Жодної роботи позивачу керівником профспілкової організації не доручалося. За весь період простою позивач на робочому місці, в приміщенні профспілкової організації чи на її сходах не з'являвся. Таким жодних об'єктивних доказів виконання будь-якої роботи за дорученням роботодавця, в межах обов'язків визначених трудовим договором, позивачем не надано, враховуючи що період простою оплачений позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, жодних підстав для скасування розпорядження та проведення доплат на сьогодні не існує. Безпідставним є посилання позивача на наявність якихось змін в організації виробництва і праці, які нібито обумовили запровадження простою для позивача. Простій запроваджений у зв'язку з відсутністю роботи як такової, запроваджений з ініціативи роботодавця, і тому будь-які посилання позивача на необхідність повідомлення працівника про початок простою є безпідставними. Враховуючи, що жодної необхідності в присутності позивача на робочому місці не було, йому було заборонено виходити на роботу. Таким чином розпорядження про запровадження простою для позивача є законним, жодних правових підстав для його скасування не існує. В 2014р. позивач звертався з аналогічними позовними вимогами до відповідача, рішенням Ковпаківського районного суду від 28.07.2014р. (справа № 592/5433/14-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 27.08.2014р. в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014р. рішення судів залишені без змін. Безпідставними вважають позовні вимоги в іншій частині. Як вбачається з резолютивної частини рішення Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014р. судом не було допущено негайного виконання рішення в частині поновлення. На виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р., державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сумського міського управлення юстиції були видані постанови про відкриття виконавчого провадження № 45939995, № 45939961 від 25.12.2014р. На виконання цих постанов негайно з часу їх надходження було видано розпорядження про поновлення позивача на роботі та перераховано згідно платіжного доручення № 92 від 29.12.2014р. заробітна плата за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Крім того позивачем не надано вичерпних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині вважають такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю. Суд вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази вважає позовні вимоги задовольнити частково. 01 березня 2008 р. між сторонами укладено тимчасовий трудовий договір /а.с.16/. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р., у справі за позовом [PERSON] до Обєднаної первинної організації профспілки працівників машинобудування та металообробки ПАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе», третя особа: [PERSON] про зобовязання надати невикористану та додаткову відпустку, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, поновлено [PERSON] з 15 травня 2014 р. на роботі на посаді консультанта з правових підстав Обєднаної первинної організації профспілки працівників машинобудування та металообробки ПАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе» /а.с.10/. Актом від 19.12.2014 р. підтверджено факт не прийняття та реєстрації заяви [PERSON] про виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р., працівником ПАТ «СНВО ім. М.В. Фрунзе» /а.с.5/. Розпорядженням відповідача № 01/06-24 від 29.12.2014 р., [PERSON] поновлено консультантом з правових питань з 15.05.2014 р. /а.с.12/. У звязку з наданням консультацій з питань трудового законодавства членами профспілки штатними працівниками профкому, запроваджено для консультанта з правових питань, [PERSON], простій, початок встановлено з 29.12.2014 р., заборонено до закінчення простою виходити на роботу та зявлятися на робочому місці 28.01.2015 р. /а.с. 13/. Розпорядженнями «Щодо простою консультанта з правових підстав» № 01/06-01 від 28.01.2015 р., № 01/06-02 від 25.02.2015 р., № 01/06-04 від 29.04.2015 р., № 01/06-06 від 27.05.2015 р. продовжено строк простою, з кінцевою датою виходу на роботу 29 липня 2015 р. /а.с.14,15,33,34/. На підставі розпорядження № 01/07-07 від 09.07.2015 р., [PERSON] надано щорічну відпустку за 2014 р. 2015 р., з 28.07.2015 р. по 20.08.2015 р., на 24 календарних дня /а.с.54/. Розпорядженням № 01/06-07 від 21.08.2015 р. [PERSON] продовжено строк простою до 30.09.2015 р. /а.с.55/. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. Відповідно, обовязок роботодавця видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Отже дії відповідача у відмові в прийнятті до виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р. в частині поновлення на роботі [PERSON] є такими, що порушують вимоги чинного законодавства та є незаконними, що свідчить винесення розпорядження про поновлення на роботі позивача лише 29 грудня 2014 р. Оскільки згідно ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача 415 грн. 52 коп. Так судом встановлено, що відповідно вищевикладеної норми, відповідач після винесення розпорядження про поновлення позивача на роботі, не здійснив з ним розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 р., середній заробіток [PERSON] складає 51 грн. 94 коп., кількість днів прострочення виконання становить 4 дні (19.12.2014 р., 22.12.2014 р., 24.12.2014 р., 26.12.2014 р.), що дорівнює восьмим годинам, оскільки позивач згідно умовам укладеного договору працює по дві години, отже загальна сума середнього заробітку за час затримки становить 415 грн. 52 коп. Статтею 34 КЗпП України визначено, що простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: 1) оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства; 2) за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоров'я чи життя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток; 3) відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з не залежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором; 4) простій з вини працівника в будь-якому разі оплаті не підлягає. Поняття "простій" законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно матеріалів цивільної справи та оспорюваних розпоряджень, простій встановлювався позивачу у звязку з наданням консультацій з питань трудового законодавства членами профспілки штатними працівниками профкому, яка є підставою відповідно вимогам ст. 43 КЗпП України. Позивач не надав суду будь-яких доказів звернення до нього з консультаціями з правових питань працівників профкому чи представництва інтересів членів профспілки чи профкому в суді за весь період з моменту поновлення його на роботі та в інші періоди виконання ним трудових обовязків. Представником відповідача надано достатній обсяг доказів, що підтверджують про виплату позивачу часу простою у розмірі 2/3 тарифної ставки. Відповідно вимоги про визнання незаконними розпоряджень про встановлення простою та здійснити донарахування різниці зарплати до посадового окладу, є не обґрунтованими та такими, що підлягають відмові. Порушення відповідачем трудових прав у вигляді не виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача, завдало йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодування на його користь на підставі ст. 237-1 КЗпП України. При цьому враховуючи всі обставини справи та виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, доведеності позивачем обсягу моральних страждань, суд визначає її розмір у 100 грн.

Outcome: partial