Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи який зазначила, що до Підгірцівської сільської ради звернулася [PERSON] з питання погодження матеріалів технічної документації щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі. З наданих матеріалів вбачалося , що на підставі рішення Підгірцівської сільської ради в 2002 році відповідачу було надано земельну ділянку площею 0,447 га для будівництва житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, яка їй належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Частину земельної ділянки площею 1100 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства відповідач в 27.08.2004 року подарувала [PERSON]. Після виготовлення технічної документації у відповідача залишились частини земельних ділянок яким повинні бути присвоєнні окремі кадастрові номери. Дані обставини встановленні постановою Обухівського районного суду по справі №2-а-33/15. Крім того після відчуження [PERSON] частини земельної ділянки прощею 0,11 га із загальної площі 0,447 га відбулося зміна меж об'єкта землеустрою. На підставі викладено позивач просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, вказавши, що вона як мешканка села Підгірці отримала вказану земельну ділянку. Яку в подальшому приватизувала, а згодом частину її подарувала [PERSON]. Все це вона робила законно та їй не зрозуміло чому сільська рада чинить перешкоди в затвердженні технічної документації. Просить в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог. Вважає їх необґрунтованими та надуманими. Вказує на те , що позивачем не обґрунтовано яким чином відповідач порушує їх право та просить застосувати позовну давність. Представник третьої особи [PERSON] заявлені позовні вимоги визнав та просить їх задовольнити, оскільки подарована відповідачем частина земельної ділянки знаходиться на іншому місці, а не там де вказано в технічній документації. Залучена до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явилася , направивши суду заяву в якій просить слухати справу в її відсутності , проти заявленого позову заперечує. Суд заслухавши сторони , їх представників, представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи встановив. Відповідно державного акту на право власності на землю [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,447 га в с. Романків підгірцівської сільської ради, для будівництва житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (а.с.12). Згідно договору дарування земельної ділянки від 27.08.2004 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1100 кв.м земельної ділянки в с. Романків на території Підгірцівської сільської ради, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства, на підставі вказаного договору дарування [PERSON] виготовила та отримала державні акти на право власності на земельну ділянку (а.с.8-11). Встановивши обставини справи, суд вважає, що між сторонами виникли спірні земельні та цивільні правовідносини. Визначивши спірні правовідносини суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. У відповідності зі статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. Відповідно до статті 125, частини 1 статті 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно з положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права; припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частинами 2 та 3 статті 152 Земельного кодексу України закріплено право власника земельної ділянки вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю; захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав та іншими, передбаченими законом, способами. Суд вважає, що між сторонами виникли спірні земельні правовідносини щодо правомірності набуття, реалізації та оформлення відповідачем та третьою особою права власності на земельні ділянки. Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають право власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України; набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність; безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України, а згідно статті 118 даного кодексу встановлено, що громадянин, зацікавлений у одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної державної адміністрації або ради за місцем знаходження земельної ділянки; у заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; відповідна адміністрація або рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, але позивач в порушення даної статті не довів суду належними та допустимими доказами факт порушення відповідачами будь-якого його права. Відповідно до ст.З ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свого охоронюваного законом інтересу. Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом цивільного захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Позивачем в судовому засіданні не було доведено, який охоронюваний законом їх інтерес був порушений відповідачем, а тому суд також вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю. Крім того позивачем відповідно до пояснення сторін та наданих документів сплинув строк позовної давності, що є також підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed