Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування пред'явлених позовних вимог посилається на те,\~ що 15.12.2012 року вона зареєструвала\~шлюб з відповідачем [PERSON] Від цього шлюбу у них є спільний син [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаємного розуміння в сім'ї, сім'я розпалася, подружні відносин вони не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. Відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, в звязку з чим просить стягнути з відповідача аліменти на утримання їхнього сина в розмірі 1/4 частки всіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення нею повноліття. Позивач в судове засідання не зявилась, але до суду подала заяву в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, але до суду подав заяву в якій просив справу розглянути без його участі, проти позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 15.12.2012 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис №1574. Від цього шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК №235535 від 20.03.2013 року. З позову вбачається, що сторони разом не проживають, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до\~ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивача на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідач добровільно свого законного обовязку по утриманню дитини не виконує, матеріальної допомоги не надає. Ч.1 ст.180 СК України\~передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом (ч.2 ст.181 СК України). Враховуючи те, що діти проживають разом з позивачем, у неї виникло право на отримання аліментів від відповідача. Відповідно до ч.3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини, присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен врахувати обставини визначені ч. 1\~ст.182 СК України. Оскільки відповідач належним чином не виконує законного обовязку по утриманню неповнолітньої дитини, чим порушує її майнові права, то на користь позивача з нього необхідно стягувати аліменти в частці від його заробітку (доходу), яку суд визначає з урахуванням майнового стану відповідача, в розмірі: 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним розмір судового збору. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно\~ст.430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах стягнення аліментів\~у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved