Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири №31 у буд. 42 по пр-ту. Металургів в м. Алчевську Луганської обл., загальною площею 54 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка складається з 1,6 коридори, 2,4 кладова, 3 кухня, 5,9 кімнати, 6 ванна кімната, 7 туалет, 8 ванна кімната, укладений 03 липня 2017 р. між нею, як покупцем та відповідачем, як продавцем та визнати за нею права власності на зазначену квартиру. Позивачка у судове засідання не зявилась, просила справу розглядати за її відсутності, позов підтримала, про що надала відповідну письмову заяву. Відповідач у судове засідання не зявився, просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнав, про що надав відповідну письмову заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2017 р. сторони у простій письмовій формі підписали договір купівлі-продажу квартири №31 у буд. 42 по пр-ту. Металургів в м. Алчевську Луганської обл., загальною площею 54 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка складається з 1,6 коридори, 2,4 кладова, 3 кухня, 5,9 кімнати, 6 ванна кімната, 7 туалет, 8 ванна кімната та відповідачу було сплачено 3800 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 96000 грн., на підтвердження продажу відповідач надав позивачці комплект ключів від зазначеної квартири та письмову розписку, а позивачка у свою чергу прийняла майно у своє володіння. Нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири сторони домовились не пізніше 30.07.2017 р. Зазначена квартира належала на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON], яка померла 24.06.2013 р., на праві свідоцтва про право власності на житло №10055 від 08.02.1999 р., виданого управлінням економіки та ринкових відносин Алчевської міської ради Луганської області. Нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу у м. Алчевську Луганської обл. неможливо, оскільки у нотаріусів відсутній доступ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно ч.3 до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 638 ч.1 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 640 ч.3 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно наказу МЮУ від 17.06.2014 р. № 953/5, зареєстрованого в МЮУ 17.06.2014 р. за № 640/25417 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян та території проведення антитерористичної операції» тимчасово припинений доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи МЮУ, а саме: Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру прав на нерухоме майно, Спадкового реєстру, до закінчення антитерористичної операції на сході України на території: Луганська область м. Алчевськ. Аналізуючи наведені положення ЦК України суд зазначає, що зі ст.640 ЦК України виключені положення про визнання договору укладеним тільки після його державної реєстрації, а зі ст.657 ЦК України виключене положення про обовязкову державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості; ст.334 ч.3, 220 ч.2 ЦК України не передбачають для вирішення питання про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно у разі визнання договору дійсним на підставі рішення суду необхідності надання суду будь-яких доказів сплати будь-яких платежів до будь-яких державних цільових фондів, державного або місцевого бюджету, податків тощо. Тому відсутність сплати таких платежів, навіть якби вони були передбачені діючим законодавством, не впливає на визнання договору дійсним, і може бут підставою для подачі відповідного позову про стягнення такого платежу у завязку із визнанням договору, що потребує нотаріального посвідчення, дійсним у судовому порядку. Вирішуючи питання про наявність в діях відповідачів ухилення від нотаріального посвідчення договору, суд виходить з того, що для будь-якої особи, яка не бажає бути звинуваченою у роботі на ФСБ, є загальновідомими і відповідно до ст.61 ч.2 ЦПК України не потребують доказування у судах України цілодобові провокації бандитсько-терористично-сепаратистських угруповань російсько-терористичних бандитів-найманців на межі контрольованих і неконтрольованих Україною територій, стрільба вказаних осіб з ПЗРК по працюючим кондиціонерам, з РСЗВ БМ-21 "Град" та ствольних артилерійських систем по населеним пунктам по всій площі дальності вогню у т.ч. і на контрольованій ними території, застосуванням боєприпасів з ядерним зарядом на території Луганського аеропорту і важких вогнеметних систем "Чебурашка" на території Донецького аеропорту, одночасне вживання вищеназваними членами вищеназваних угруповань як алкогольних напоїв так і наркотичних речовин, відсутність дисципліни, насильство, захоплення чужого майна тощо. За таких обставин будь-яка особа під час перетинання межі між поки що контрольованими та неконтрольованими Україною територіями наражається на реальну небезпеку для власного життя, здоров'я, честі та гідності, тобто всього того, що згідно ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому суд вважає, що з боку відповідачів має місце дійсне, а не удаване ухилення від поїздки для здійснення нотаріального посвідчення договору. Оскільки перетинання державного кордону України з місця проживання відповідача (неконтрольованої Україною території) до Російської Федерації є протизаконним, суд не може і вважати ухилення удаваним за можливості видачі довіреності від відповідача на території РФ для укладення договору купівлі-продажу, бо така позиція суду фактично є підбурюванням інших осіб до незаконного перетинання державного кордону України. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ст.41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивачки провести нотаріальне посвідчення договору є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими субєктами цивільних та інших правовідносин. Тому, виходячи із закладеного у ст.6 ч.1 Конвенції права людини на справедливий і безсторонній суд під час визначення її громадянських прав і обовязків, суд вважає за необхідне задовольнити позов за відсутності іншого дієвого способу захисту прав позивачки. Суд вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, тому визнання позову слід прийняти. На підставі викладеного,

Outcome: approved