Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] про стягнення на предмет іпотеки. В позові вказував, що 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1. 2.2. Договору Банк відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 13.02.2008 № 2501/0208/88-498 позичальником згідно якого є [PERSON]. 13.02.2008 року ВАТ «Сведбанк» - [PERSON], уклали кредитний договір № 2501/0208/88-498. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язується надати боржнику кредит у сумі 22000,00 доларів США, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Відповідно до листа №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Банк кредитор) свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 22000,00 доларів США. В свою чергу, відповідач, неналежно не виконує взяті на себе зобов'язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 01.04.2013р., має прострочену заборгованість: за кредитом - 20 717,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 165590,98 грн., по відсотках - 11462,58 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 91620,39 грн. У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нарахована неустойка: пеня - 17 420,79 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 139244,38 грн. Зазначає, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, ВАТ «Сведбанк» та фізичні особи - громадяни України якими є - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали Іпотечний договір надалі за текстом - Іпотечний договір), відповідно до якого останні передали Банку в іпотеку наступне майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить Відповідачам на праві спільної сумісної власності. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 31725,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України на день посвідчення іпотечного договору, становив - 160 211,25 гривень. Просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі права спільної сумісно власності, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» (ЄДРПОУ: 35326253, п/р 26507010332001 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО: 300346, Юридична адреса: 07400. Київська область, м. Бровари, буд. Незалежності, 14), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2501/0208/88-498 від 13.02.2008 року) яка станом на 01.04.2013 складає 396455,75 грн., а саме: за кредитом - 165590,98 грн.; по відсотках - 91620,39 грн.; пеня - 139244,38 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна. Виселити без надання іншого житла відповідачів [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON], зі зняттям з реєстраційного обліку з житлового приміщення,а саме: квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі. Відповідачі, [PERSON], [PERSON] ,[PERSON] та їх представник в судовому засіданні позов не визнали подали на нього свої заперечення . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про день та місце розгляду справи. Третя особа, представник ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причину своєї неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до часткового задоволення . Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 2008 № 2501/0208/88-498 позичальником згідно якого є [PERSON]. 13.02.2008 року ВАТ «Сведбанк» - [PERSON], уклали кредитний договір № 2501/0208/88-498. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язується надати боржнику кредит у сумі 22000,00 доларів США, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, року ВАТ «Сведбанк» та фізичні особи - громадяни України якими є - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали Іпотечний договір , відповідно до якого останні передали Банку в іпотеку наступне майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить Відповідачам на праві спільної сумісної власності. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 31725,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України на день посвідчення іпотечного договору, становив - 160 211,25 гривень. З умовами договору відповідачі погодилися, про що свідчить їх особистий підпис в договорі іпотеки. 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1. 2.2. Договору Банк відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 13.02.2008 № 2501/0208/88-498 позичальником згідно якого є [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 1 ст.589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України звернення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) в разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, що передбачено також кредитним договором. Згідно пункту 1 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя, в разі невиконання відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору, одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], неналежно виконував взяті на себе зобов'язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 01.04.2013р., має прострочену заборгованість: за кредитом - 20 717,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 165590,98 грн., по відсотках - 11462,58 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 91620,39 грн. У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нарахована неустойка: пеня - 17 420,79 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 139244,38 грн. Крім того рішенням Вижницького районного суду від 21 листопада 2001 року задоволено позов ПАТ Сведбанк до [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості , задоволено. Стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 260 467 гривень за кредитним договором № 2501/0208/88-498 від 13.02.2008 року та направлено на виконання у відділ Вижницького ДВС. Твердження відповідачів про те,що вони погашали заборгованість не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні , оскільки вони не надали суду жодних доказів погашення боргу по виконавчих листах. Статтею ст.35 ч.1 ЗУ «Про іпотеку», встановлено, що в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Таким чином, законодавець зазначив необхідною умовою початку звернення стягнення на предмет іпотеки, надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення. З матеріалів справи вбачається, що вимога про усунення порушень та добровільне виселення № млS13/3/12 від 13.05.2013 року направлена відповідачам, однак у передбачений тридцятиденний строк ними не виконана. Таким чином, суд вважає, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить відповідачам [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] на підставі права спільної сумісно власності, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» (ЄДРПОУ: 35326253, п/р 26507010332001 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО: 300346, Юридична адреса: 07400. Київська область, м. Бровари, буд. Незалежності, 14), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2501/0208/88-498 від 13.02.2008 року) яка станом на 01.04.2013 складає 396455,75 грн., а саме: за кредитом - 165590,98 грн.; по відсотках - 91620,39 грн.; пеня - 139244,38 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна. Згідно зі ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.109 Житлового кодексу України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення його мешканців. З роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням). Як вбачається з матеріалів справи відповідачі, були повідомлені ТОВ «Кредитні ініціативи» про добровільне звільнення з квартири [ADDRESS], (а.с.24). Тому суд вважає, що необхідно виселити відповідачів, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Що стосується вимоги про зняття відповідача та членів її сім'ї чи інших осіб з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку, то суд вважає, що вона є зайвою, оскільки факт виселення є підставою для зняття відповідача з реєстрації в примусовому порядку. Окрім того, відповідно до вимог ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). За таких обставин суд вважає, що вимога позивача стосовно зняттям відповідача та інших осіб з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку не підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно вiдповiдачів (крім договірних, зазначених в позові), предмета спору, а вiдповiдачі не довели незаконність дій позивача. Крім того ч.1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, який також потрібно стягнути з відповідачів. На підставі ст.ст.35, 38-40 ЗУ "Про іпотеку ", ст.ст.9, 109 ЖК України, ст.ст. 526, 530, 536, 575, 589-591, 610, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial