Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 10 червня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та Відповідачем було укладено Договір №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту у відповідності до умов якого Позивачу було надано позику в розмірі 3000,00 гривень. В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №0110/1 від 01 жовтня 2018 року за яким Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» було відступлено право вимоги заборгованості по кредитних договорах, включаючи право вимоги до Відповідача, яке виникло на підставі Договору №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Позичальник свої зобов`язання за договором №3196722558-008599 належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом в розмірі 3000,00, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 6071,10 грн., заборгованість по пені в розмірі 7415,00 грн., а всього заборгованість складає 16486,10 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором №3196722558-008599 від 10.06.2018 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту у сумі 16486,10 грн., що складається з - заборгованості за кредитом - 3000 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 6071,10 грн., заборгованості за пенею - 7415 грн., а також судові витрати - 1 500, 00 грн. витрати за юридичні послуги та 1 762, 00 витрати по сплаті судового збору. Не погодившись із первісним позовом, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд встановити нікчемність п. 7.1. Договору №№3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту в частині розміру пені, визнати недійсним п. 3.2.1., 6.2., 7.1. Договору №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту в частині встановленої річної відсоткової ставки, також просив суд стягнути моральну шкоду в розмірі 15000,00 гривень. Ухвалою суду від 16 січня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05 березня 2019 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов і об`єднані позови в одне провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував у повному обсязі. В судовому засідання представник Відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, до суду надав свій Відзив. Зокрема, вказував, що договір №3196722558-008599 від 10.06.2018 було укладено в електронному вигляді шляхом використання одноразового ідентифікатора, шляхом підтвердження договору на Інтернет сайті https://e-groshi.org.ua. Вказував, що Відповідач після підписання договору №3196722558-008599 від 10.06.2018 не отримав від Позивача свого екземпляру, а тому такий договір не створює жодних правових наслідків для Відповідача. Крім того, представник Відповідача під час надання своїх пояснень стверджував, що умови договору суперечать Закону України «Про споживче кредитування» в частині порядку зарахування оплати, яка надходила на адресу Позивача. Також зазначав, що розмір пені, який нараховувався Позивачем не відповідає нормам закону. З приводу зустрічного позову, представник Відповідача пояснив, що деякі пункти Договору №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту суперечать Закону України «Про споживче кредитування», що є підставою вважати їх нікчемними, а тому просив суд визнати п. 3.2.1., 6.2., 7.1. Договору №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту недійсними, оскільки такі пункти не є справедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Представник позивача за первісним позовом проти задоволення зустрічного позову повністю заперечував, надав до суду відзив, в якому стверджував, що на відносини сторін Закон України «Про споживче кредитування» не розповсюджується», вважає, що зустрічний позов є безпідставним та необґрунтованим, просив його відхилити. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача адвоката Забара А.В., дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 10 червня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та Відповідачем було укладено Договір №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту. На виконання вказаного Договору з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» на користь Позивача було перераховано грошові кошти в розмірі 3000,00 гривень. В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та Позивачем за первісним позовом було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №0110/1 від 01 жовтня 2018 року за яким Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» було відступлено право вимоги заборгованості по кредитних договорах, включаючи право вимоги до Відповідача, яке виникло на підставі Договору №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Таким чином, до Позивача перейшло право вимоги боргу по договору №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту, по якому Відповідач виступає стороною. Позивачем було надано до суду розрахунок заборгованості (а.с. ___) з якого видно, що Відповідач здійснив часткове погашення заборгованості в розмірі 3 925 гривень. Судом також встановлено, що оплату, здійснену Відповідачем в розмірі 3 925 гривень Позивач спрямував на погашення пені. Судом встановлено, що Договір №3196722558-008599 про надання позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації Відповідача на сайті https://e-groshi.org.ua. Відповідно до умов Договору позика складає 3000,00 гривень, сума процентів за користування позикою становить 1091,10 гривень за 31 днів. Умовами Договору (п. 3.2.1.) визначено, що проценти за користування позикою становить 2% за кожен день користування позикою, що становить 730 процентів річних. Фіксована процентна ставка за цим Договором становить 2% (шістдесят гривень 00 копійок процентів) за кожен день, починаючи з дати видачі позики і закінчуючи Датою фактичного повернення позики включно, протягом строку користування Позикою. Відповідно до п. 5.2-5.4. договору строк, на який надається позика за цим договором становить 31 днів. Дата надання позики 10.06.2018. Дата повернення позики - не пізніше 23:00 10.07.2018 включно. Відповідно до умов договору (п. 7.1.) у випадку порушення строку повернення позики, позичальник має право стягнути пеню в розмірі 3% від залишку суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Як видно із розрахунку заборгованості, наданим Позивачем, Позивач просить стягнути крім основної суми заборгованості, проценти за користування позикою, які Позивач нараховує за період з дати надання позики, тобто з 10.06.2018 до дати 01.10.2018 включно, пеню із розрахунку 3% за кожен день прострочення, нараховану Позивачем за період з 11.07.2018 по 01.10.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На правовідносини сторін розповсюджується дія положень Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону № 1023-XII нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. П. 3.2.1 договору встановлено, що фіксована процентна ставка за цим договором становить 2% (шістдесят гривень 00 копійок процентів) за кожен день, починаючи з дати видачі і закінчуючи датою фактичного повернення позики включно, протягом строку користування позикою. Сторонами в договорі також погоджено дату повернення позики, а саме не пізніше 10.07.2018 включно. Дослідивши умови Договору №3196722558-008599, суд приходить до висновків, що умовами договору не передбачено розміру процентів та порядку їх нарахування після 10.07.2018. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна позиція узгоджується з позицією ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі за №6-1412цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо стягнення пені, то суд приходить до висновку, що такі вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст. 3 вказаного закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, діє законодавче обмеження розміру пені, який може бути стягнутий управненою стороною на свою користь та такий розмір не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, а тому вимога про стягнення пені в розмірі 3% за кожен день прострочення не підлягає задоволенню. Аналогічна позиція узгоджується із позицією Верховного суду, викладеній в Постанові від 20.12.2018 № 367/8076/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Що стосується вимоги про стягнення основної суми заборгованості, то вона не підлягає задоволенню, оскільки за наданих до суду доказів з боку Позивача видно, що Відповідачем було сплачено заборгованість в розмірі 3925 грн., що є свідченням того, що Відповідачем було погашено заборгованість навіть в більшому розмірі, ніж передбачено самим договором. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] , то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Заявляючи зустрічний позов, Позивач за зустрічним позовом просив встановити нікчемність п. 7.1. Договору в частині розміру пені, застосувати наслідки нікчемного правочину, оскільки нікчемність вказаного правочину передбачена ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач за зустрічним позовом також просив визнати недійсним п.6.2. 7.1. Договору в частині строку нарахування відсотків, визнати недійсним п. 3.2.1. щодо розміру відсотків. Позивач за зустрічним позовом також просив стягнути моральну шкоду. Відповідно до п. 7.1. Договору у випадку порушення (прострочення) Позичальником строку повернення Позики, та/або суми процентів за користування позикою, позикодавець має право додатково, крім процентів за користування позикою за кожен день прострочення стягнути з позичальника пеню в розмірі 3,00 % від залишку суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Пеня підлягає сплаті шляхом внесення готівкових коштів в касу позикодавця або перерахування таких коштів на поточний рахунок позикодавця (вказаний в розділі «Терміни» цього Договору). Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Розмір позики, який надавався Позивачу за зустрічним позовом становив 3000,00 гривень. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» установити у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні. З урахуванням обмеження сфери дії Закону України «Про споживче кредитування» на угоди, загальний розмір кредиту по яких не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення нікчемності п. 7.1. Договору не підлягають задоволенню. Суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги Позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним п. 6.2. Договору, оскільки вказаний пункт договору не встановлює строку та порядку нарахування відсотків, в тому числі не встановлює розміру відсотків після граничної дати нарахування відсотків, встановленої договором. Судом проаналізовано відповідне положення договору та встановлено, що договір не містить розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, що зумовлює відсутність правових підстав для нарахування процентів після спливу вказаного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Заявляючи вимогу про визнання недійсним п.6.1. Договору, Позивач за зустрічним позовом посилався на п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру. Отже вказаною нормою передбачено, що несправедливою є умова договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору. Судом встановлено, що нарахування процентів в розмірі, встановленому договором здійснювалось Відповідачем за зустрічним позовом виходячи з власного волевиявлення, без погодження відповідної умови договору та без встановлення розміру процентів, які можуть нараховуватися після спливу договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстав для визнання недійсним положення п. 6.2. договору не має. Суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним п. 3.2.1 Договору, яким встановлено розмір процентів за користування позикою. Відповідно до п. 3.2.1 договору проценти за користування позикою становлять 2% за кожен день користування позикою, що становить (730 процентів річних). Тип процентної ставки - фіксована. Фіксована процентна ставка за цим договором становить 2% (шістдесят гривень 00 копійок процентів) за кожен день, починаючи з дати видачі і закінчуючи датою фактичного повернення позики включно, протягом строку користування позикою. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Відповідно до ч.2-4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг» фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Нормами чинного законодавства вимагається від фінансових установ надавати інформацію про умови послуги,в тому числі про її вартість та порядок надання. Відповідачем за зустрічним позовом не було надано до суду доказів того, що ним було ознайомлено Позивача за зустрічним позовом з усіма умовами договору перед його укладенням, включаючи з розміром процентів, які встановлено в договорі. Відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів, які обґрунтовують вартість послуги для споживача, а тому суд не може не погодитись, що умова про встановлення процентів на рівні 730% річних встановлена виходячи з власних міркувань Відповідача за зустрічним позовом без обґрунтованого та прозорого розрахунку вартості послуги. Відповідно до ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. З розрахунку Відповідача за зустрічним позову вбачається, що ним за період з 10.06.2018 по 01.10.2018 нараховано відсотки в розмірі 6071,10 грн., з чого видно, що сума відсотків за менш ніж 4 місяці перевищила суму позики вдвічі, не дивлячись на те, що Позивач за зустрічним позовом здійснив часткове погашення заборгованості в розмірі 3 925 гривень, яка жодним чином не вплинула на заборгованість з основної заборгованості та відсотків. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 18 «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Суд визнає, що встановлення розміру процентів на рівні 730 % річних без обґрунтованого їх розміру, включаючи прозорого механізму формування витрат та прибутку фінансовою установою є несправедливою умовою договору, оскільки по-перше, встановлення високої відсоткової ставки на рівні 730 % за користування позикою на протязі 31 дня є несправедливою умовою, в тому числі умовою, про яку споживач не був обізнаний перед укладенням договору, по-друге, вказана умова договору призводить до істотного дисбалансу прав та обов`язків для сторін, оскільки надавши позику в незначному розмірі, відповідач за зустрічним позовом отримав право вимоги відсотків, які в рази перевищують розмір отриманої вигоди, на яку розраховував споживач, по-третє, така умова договору завдає шкоди позичальнику, оскільки розмір відсотків визначався Відповідачем за зустрічним позовом виходячи з власних міркувань та всупереч принципу розумності, справедливості та добросовісності. Встановлений розмір відсотків ставить споживачів у фінансову залежність від фінансової установи, а тому на переконання суду така умова ставить споживача в нерівне становище, призводить до дисбалансу прав та обов`язків сторін. Крім того, матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача за зустрічним позовом з умовами договору перед його укладенням, а також відсутні докази направлення договору позивачу після його укладення, тож суд погоджується, що відповідач за зустрічним позовом не виконав вимог закону щодо ознайомлення споживача про умови договору перед його укладенням, а тому не заслуговують на увагу доводи Відповідача за зустрічним позовом, що розміщення договору в електронному кабінеті тексту договору є свідченням його погодження з боку позивача за зустрічним позовом. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання умови договору про встановлення відсоткової ставки недійсною та задовольняє позовні вимоги в цій частині. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.5 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з послідуючими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Проте, у судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заподіяної йому моральної шкоди, яка згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи та ту обставину, що в силу Закону України «Про судовий збір», позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1921 грн. За первісним позовом судові витрати віднести на рахунок позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив».

Outcome: partial