Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22265148 від 24 березня 2009 року, їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідачі не є членом її сім`ї, проте на теперішній час зареєстровані в будинку, однак не мешкають за вказаною адресою. Добровільно знятись з реєстрації відповідачі не бажають. Зазначені обставини перешкоджають позивачу повноцінно розпоряджатись та користуватись будинком на свій розсуд. У зв`язку з вищенаведеними обставинами позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Позивач до судового засідання не з`явилась. Надала суду заяву, в якій просила свої вимоги задовольнити в повному обсязі, розглянути справу за її відсутністю. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. На адресу суду від відповідачів повернувся поштовий конверт з відміткою «адресат не проживает». В подальшому, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, було розміщено оголошення на офіційному вебсайті судової влади України про виклик відповідачів до суду в судове засідання, однак останні в судове засідання на вказану в оголошенні дату також не з`явились, жодних заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надіслали, про причини неявки суд не повідомили. Частиною 11 статті 128 ЦПК України передбачено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що позивачка не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, із заявою ознайомлені в повному обсязі, покладаються на законне та обгрунтоване рішення. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22265148 від 24 березня 2009 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9). Відповідачка [PERSON] , [INFO] та її малолітня донька [PERSON] , [INFO] значаться зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідками відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, довідкою виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області №186 від 18 травня 2021 року (а.с.13) та Актом обстеження житлово-побутових умов від 18 травня 2021 року (а.с.10). Однак, з письмових показів свідків [PERSON] (а.с.18), [PERSON] (а.с.21), [PERSON] (а.с.23) вбачається, що відповідачка [PERSON] , [INFO] та її малолітня донька [PERSON] , [INFO] значаться зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , але не мешкають за вказаною адресою та ніколи не мешкали. Орган опіки та піклування Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області вважає доцільним визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , що підтверджується Висновком, затвердженим рішенням виконкому Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області від 28 жовтня 2021 року №232. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з позовної заяви позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 71,72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідачів у спірному житлі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, то до правовідносин, які склалися необхідно застосовувати норми житлового законодавства, передбачені ст.ст. 71, 72 ЖК України. Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору. Відповідачка [PERSON] не надала суду ніяких доказів з приводу збереження за нею права користування житловим приміщенням. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в будинку зареєстрована також малолітня донька відповідачки [PERSON] , [INFO] , яку позивач також просить визнати такою, що втратила право на користування житловим будинком. Частиною 2 та 3 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як зазначено в ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до вимог ч.4 ст.29 ЦК Ураїни, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, норма ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. У відповідності до вимог ст. ст. 7,15 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р., батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд прийшов до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] у спірному житловому будинку не мешкають та проживають разом за іншою адресою. Залишення малолітньої [PERSON] зареєстрованою в спірному житловому приміщенні суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Реєстрація відповідачки з малолітньою дитиною в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. При викладених обставинах, з урахуванням заочного розгляду справи, відсутності обґрунтованих заперечень відповідачки [PERSON] , встановлених судом обставин відносно того, що малолітня дитина - [PERSON] мешкає разом зі своєю матір`ю - [PERSON] за іншою адресою, у житловому будинку [ADDRESS] не проживають та ніколи не проживали, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved