Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

Позивач МТСБ України звернулося до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.03.2016 року о 22 год. 15 хв. на перехресті вул. Бальзака - вул. Цвєтаєвої в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями «Daewoo Espero» д\\н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] , водій [PERSON] . В результаті ДТП автомобіль «Daewoo Espero», що належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода в розмірі 54 136, 01 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сто тридцять шість гривень 01 копійка). Позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 54 136, 01 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сто тридцять шість гривень 01 копійка). Також позивачем були понесені додаткові витрати на послуги аварійного комісара у розмірі 1300, 00 грн. (одна тисяча триста гривень). Винним в даній ДТП визнаний відповідач [PERSON] . Оскільки відповідач не бажає добровільно відшкодувати завдану шкоду, позивач звернувся до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 54 136, 01 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сто тридцять шість гривень 01 копійка), витрати на послуги аварійного комісара у розмірі 1300, 00 грн. (одна тисяча триста гривень) та судовий збір у розмірі 1762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні). Ухвалою суду від 11.07.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовчий розгляд у справі. 24.05.2019 року від відповідача у справі до суду подано відзив на позовну заяву. 20.06.2019 року від представника позивача до суду надійшла письмова відповідь на відзив. 20.01.2020 року від представника відповідача до суду надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 12.12.2019 року закрито підготовчий розгляд справи, призначено розгляд справи по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивач не надав достовірних доказів на підтвердження розміру матеріальної шкоди завданої власникові «Daewoo Espero», оскільки Висновки спеціаліста ТОВ «ЕАК «Довіра» викладені у Звіті № 13128 від 17 серпня 2016 року та у Звіті №13128/1 від 13 січня 2017 року є неоднозначними, суперечливими та спростовуються фото доказами наявними у справі. Окрім того, п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» встановлено, що збитки завдані учасниками бойових дій, особами з інвалідністю I групи, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Власником автомобіля «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди був [PERSON] , який являється інвалідом І групи, учасником бойових дій та особою яка має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Крім того, представником відповідача до суду були подані докази, які, як вона вважає, спростовують вину [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, а тому позовна заява вона вважає є безпідставною та необґрунтованою. Крім того, представником відповідача до суду подана письмова заява в якій вона просить проводити розгляд справи без участі її та відповідача. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надав, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Ніяких заяв, повідомлень та пояснень до суду не надходило. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги МТСБУ не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 06.03.2016 року о 22 год. 15 хв. на перехресті вул. Бальзака - вул. Цвєтаєвої в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями «Daewoo Espero» д\\н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] В результаті ДТП автомобіль «Daewoo Espero», що належить [PERSON] зазнав пошкоджень. Постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року по справі № 754/11652/16-п, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але не притягнуто до адміністративної відповідальності внаслідок закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності. [PERSON] була подана апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2019 року у поновленні строку на апеляційне оскарження було відмовлено, апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала. Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії платіжного доручення № 1081 рв від 16.02.2017 року, позивач здійснив виплату [PERSON] страхового відшкодування за пошкодження автомобіля д/н [NUMBER] в розмірі 54 136, 01 грн. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, і жодний доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не брав участі при розгляді справи про адміністративне правопорушення, не надавав своїх пояснень, а тому обставини встановлені Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року по справі № 754/11652/16-п можуть бути ним спростовані згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 11.04.2012 року по справі № 6-5709св12 зазначено, що порядок звільнення від відшкодування завданої шкоди можливий лише при доведенні, що шкода завдана не з вини особи (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Таким чином, за відсутності преюдиційного доказу вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу - посилання позивача на вину відповідача та заперечення відповідача щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах, як і встановлення ступеню вини володільців джерел підвищеної небезпеки (ч. 5 ст. 82 ЦПК України). Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 17.07.2013 року по справі № 6-13823св13. В іншій справі Вищий спеціалізований суд України зазначав, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Непритягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху, зокрема, і у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні ДТП, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена у загальному порядку на підставі доказів, якими відповідно до ч. ст. 76 ЦПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, навіть якщо такий доказ існує (постанова по справі про адміністративне правопорушення, якою встановлений факт ДТП та вина особи), це не звільняє від встановлення судом та доказування сторонами причинного зв`язку між шкодою та ДТП. Такий висновок зазначений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 22.05.2013 року по справі № 6-9016св13. Дослідивши подані Відповідачем докази: схему ДТП (а.с. 139); Пояснення водія [PERSON] від 06.03.2016 р. (а.с.141-142), Пояснення водія [PERSON] від 06.03.2016 р. (а.с.144), фототаблиці (а.с. 114-115) та взявши до уваги письмові пояснення представника Відповідача, суд встановив, що водій [PERSON] перебуваючи за кермом автомобіля «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] в темний час доби рухався прямо через перехрестя вул. Бальзака - Цвєтаєвої, вулиця була достатньо освітлена, світлофор працював і його добре було видно на місці аварії, дорога гарно проглядалася, перешкода для видимості, а саме «гірка» відсутня. Водій [PERSON] знаходився за кермом автомобіля «Daewoo Espero» д\\н [NUMBER] рухався від вулиці Цвєтаєвої та намагався здійснити поворот ліворуч на вул. Бальзака, але не помітив автомобіль що рухався прямо, відбулося зіткнення, так останній порушив правила дорожнього руху враховуючи, що відповідно до п. 16.6. Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р №1306 «Про правила дорожнього руху» повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч. Дії водія [PERSON] під час винесення Постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року по справі № 754/11652/16-п не досліджувалися, а також їм не надавалася правова оцінка. П. 2.3. б, Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р №1306 «Про правила дорожнього руху» визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. П. 12.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р №1306 «Про правила дорожнього руху» під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. П. 12.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р №1306 «Про правила дорожнього руху» у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року по справі № 754/11652/16-п відповідач [PERSON] визнаний винним в порушенні загальних норм п. 2.3. б, 12.1, 12.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р №1306 «Про правила дорожнього руху», які не несуть безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку дій відповідача та як наслідок цих дій - завдання матеріальної шкоди власникові автомобіля «Daewoo Espero» д\\н [NUMBER] . Обставина бездіяльності відповідача встановлена Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року по справі № 754/11652/16-п, а саме те, що [PERSON] не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку при виді перешкоди, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду для інших учасників дорожнього руху, спростовується доказом, а саме схемою ДТП (а.с. 139) на якій вказано гальмівний шлях, що доводить спробу відповідача уникнути аварії. Відповідно ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. На момент аварії автомобіль «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] належав на праві приватної власності громадянину [PERSON] , який є інвалідом 1 групи і має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується письмовими доказами: копією Посвідчення інваліда війни (зворотній бік а.с. 29 ), копією повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду (а.с. 7, 11), копією технічного паспорту на автомобіль. П. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» встановлено, що: «Учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.» Згідно п.п. «г» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону. Абз. 2, п.36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» визначено: «Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов`язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону «……., за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ).» Згідно п. 38.1. та п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. П 38.2.5 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» встановлено право подати регрес ний позов до особи визначеної у п. 13.1 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», яка причетна до ДТП, якщо вона керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також якщо вона відмовилася від проходження огляду відповідно до встановленого порядку…. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] пройшов перевірку на стан сп`яніння, на момент скоєння ДТП він був тверезий, що підтверджується Довідкою №88003011 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 11), копією Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції видана Київською міською наркологічною клінікою лікарнею «Соціотерапія» (а.с.219). Вимоги позивача, щодо відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування 54 136, 01 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сто тридцять шість гривень 01 копійка) та витрат на послуги аварійного комісара у розмірі 1300, 00 грн. (одна тисяча триста гривень) не підлягають задоволенню оскільки згідно з абз. 2, п.36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» відшкодування збитків в даній ситуації покладено на МТСБУ, а підстави для звернення з регресним позовом до [PERSON] відсутні. Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров?ю та майну третіх осіб під час ДТП. У зв`язку із настанням події, передбаченої п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» МТСБУ 16 лютого 2017 року здійснило виплату страхового відшкодування [PERSON] в розмірі 54 136, 01 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сто тридцять шість гривень 01 копійка), що підтверджується платіжним дорученням № 1081 рв від 16.02.2017 року. Однак, позивач не надав суду достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували розмір збитку, завданого безпосередньо в результаті ДТП, яке сталося 06.03.2016 р. В матеріалах справи містяться фотографії автомобіля «Daewoo Espero» д\\н [NUMBER] (а.с.55, 116), з яких встановлено, що ліва фара автомобіля була заклеєна скотчем, а сам автомобіль раніше вже мав пошкодження. Ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.110 ЦПК України передбачає. що Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Під час дослідження доказів, а саме Звіту № 13128/1 по визначенню ринкової вартості автомобіля Daewoo Espero, реєстраційний номер : [NUMBER] після ДТП та Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 17.08.2016 року вих. №13128, судом встановлено, що вони мають неточності, в деяких випадках суперечать один одному, що може мати безпосереднє відношення до встановлення реального розміру матеріального збитку. Так, Звіт про визначення вартості матеріального збитку 17.08.2016 року вих.№13128 містить ремонтну калькуляцію (а.с. 24) з вартістю запасних частин та робіт з їх переустановлення (зняти/поставити). Проте, з фотографій, що містяться в матеріалах справи вбачається, що деякі запасні частини є непошкодженими, такі як кришка багажника, задній споллер, обидва задніх ліхтарі, одна фара, панель, бампер, тощо. Загальна вартість запасних частин, що потребують заміні 53649,99 гр. У Звіті № 13128/1 по визначенню ринкової вартості автомобіля Daewoo Espero, реєстраційний номер : [NUMBER] після ДТП вказано, що ринкова вартість КТЗ після ДТП визначається як сума ринкової вартості складових частин автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу за вирахуванням вартості робіт по їх демонтажу та вартість металолому. Оскільки цілими залишилася певна частина запасних частин, а їх було віднесено до металолому, звіт не містить повних та достовірних вихідних даних, що впливає на встановлення реальної вартості завданих збитків і як наслідок на розмір страхової виплати. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed