Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 20.08.2007 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 21600.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскілки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тому станом на 31.08.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 32670,01 грн., що складається з наступного: - 1349.13 грн. - заборгованість за кредитом; - 24822.58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4466.39 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), - 1531.91 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути з нього судовий збір в сумі 1921,00 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на, що відповідач до певного часу належним чином свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування є необґрунтованими. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала відзив на позов, в якому посилається на те, що Банк не ознайомив її з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами на обслуговування кредитних карт та які вона не підписувала. У заяві від 20.08.2007р., підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також комісії. Договір є обов`язковим для виконання, тому нарахування банком 4466.39грн. заборгованості за пенею та комісією, 500.00грн. штрафу (фіксована частина) та 1531.91грн. штрафу (процентна складова) є безпідставним та незаконним. Позивач не надав ніяких підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил вона розуміла та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 20.08.2007р., а також те, що зазначені документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) і комісії, та зокрема, саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Відсутні підстави вважати, що 20.08.2007 року шляхом підписання заяви сторони обумовили у письмовому вигляді порядок зміни процентної ставки та можливість нарахування банком комісії, а також відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Щодо нарахування відсотків, то з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається нарахування відсотків на заборгованість за кредитом із застосуванням збільшеного розміру процентної ставки, а саме замість ставки 1,9% застосована 2,5%. Вважає таке збільшення розміру процентної ставки протиправним. Позивач зазначає у розрахунку станом на 20.08.2007 року, що ним надано кредит за сплатою відсотків у розмірі 22,8 % річних, а далі з цього розрахунку заборгованості слідує, що з 01.01.2013 року відсотки збільшено до 30,0%, тоді як в односторонньому порядку збільшення відсотків не передбачено, повідомлення про підвищення процентної ставки їй не було направлено. Умови і Правила надання банківських послуг з нею банк не погоджував, тому вважає, що з неї не може бути стягнута сума «загальної заборгованості за процентами (накопичувальним підсумком)» 5705,17 грн. (23771,56 - 18066,39), нарахована за період з 01.01.2013р. по 31.08.2019р. за ставкою 2.5% , де: 23771,56 грн. = 24822,58 - 1051,02 (1051,02 - сума заборгованості за процентами на 01.01.2013р.); 1,315789 = 30% : 22,8% (1,315789 - коефіцієнт підвищення процентної ставки); 18066,39 грн. = 23771,56 грн. : 1,315789. Також, позивач не зазначив у позові та не надав довідки про строк дії картки, по якій нарахована заборгованість за процентами, яку просить стягнути позивач, тобто не надав підтвердження правомірності нарахування процентів протягом усього періоду, за який вони нараховані. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 20.08.2007 року по 31.08.2019 року не вбачається, коли відбулось останнє користування нею карткою. Операції, які вказані в даному розрахунку (окрім «Суми погашення за наданим кредитом»), свідчать лише про нарахування процентів, комісії та пені, тобто про самостійні дії банку, які не залежали від волі позичальника і не можуть підтверджувати користування карткою саме нею. Доказів того, що банк видавав їй нову картку з новим строком дії, позивач не надав, тобто відсутні підтвердження того, що мало місце перевипущення картки, оскільки перевипуск картки їй документально нічим не підтверджений. Крім того, у наданому розрахунку заборгованості не зазначено, якої саме вона стосується картки за період з 20.08.2007 року по 31.08.2019 року. Таким чином, позивачем не доведено належними доказами факт пролонгації договору №б/н від 20.08.2007 року шляхом перевипуску картки № [NUMBER] , яка зазначена в «ЗАЯВЛЕНИИ» від 20.03.07р., а відповідно факту переривання строку давності звернення до суду. У заяві не вказаний строк дії картки № [NUMBER] . Оскільки позивачем не доводиться належними доказами факт пролонгації договору №б/н від 20.08.2007 року шляхом перевипуску картки № [NUMBER] , тому вважає, що строк дії договору закінчився 20.08.2008 року. Тому просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками в сумі 24822,58грн., комісією та пенею в розмірі 4466,39грн., штрафом (фіксована частина) - 500,00грн. та штрафом (процентна складова) в розмірі 1531,91грн. Позовні вимоги в частині заборгованості за тілом кредиту 1349,13 грн. визнає повністю. Також надала суду клопотання, в якому вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, встановленого ЦК України для звернення особи до суду за захистом свого порушеного права та просить застосувати позовну давність. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Як встановлено судом, 20.08.2007 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 21600.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь - яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь - яка гарантія, будь - яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь - яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Статтею 628 ЦК України обумовлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Особливістю договору приєднання є саме те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Таким чином, договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Чинним законодавством передбачено укладання договору приєднання лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у Постановах від 06.02.2018 року № 755/2720/16-ц, від 07.03.2019 року № 755/18246/15-ц від 21.03.2018 року № 441/569/17. Отже, підписавши 20.08.2007 року анкету-заяву, відповідач дав свою згоду на укладення кредитного договору. Отже, між сторонами по справі склалися взаємовідносини, які випливають із договору кредиту та регламентуються нормами ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 20.08.2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] станом на 31.08.2019 року: - заборгованість за кредитом становить 1349.13 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 24822.58 грн.; - заборгованість за пенею та комісією - 4466.39 грн.; - заборгованість за штрафами становить 2031,91 грн. (а.с.5-8). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У заяві від 20.08.2007 року не вказаний строк дії картки № [NUMBER] . Проте позивач зазначив у позовній заяві, що у пункті 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Оскільки позивачем не доводиться належними доказами факт пролонгації договору №б/н від 20.08.2007 року шляхом перевипуску картки № [NUMBER] , то з урахуванням статті 1050 ЦК України, якою передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити лише грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, та враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти у сумі 1349,13 грн. у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то позивач погоджується з тим, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Ст.ст. 13, 206 ЦПК України передбачено право позивача визнавати позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за кредитом становить 1349 грн. 13 коп., яку відповідач визнає. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, на думку суду, підтверджено належними доказами по справі, а саме: анкетою - заявою від 20.08.2007р., довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», у [PERSON] в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти, то позов в частині стягнення фактично отриманих і не повернутих відповідачем кредитних коштів, а саме суми заборгованості за кредитом - 1349,13 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом - 24822,58 грн. є обґрунтованим. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача (а.с.11-16). У заяві від 20.08.2007 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також комісії. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тому нарахування банком 4466,39 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1531,91 грн. штрафу (процентна складова) суд вважає безпідставним і незаконним. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.08.2007 року, посилається на Витяг з «Тарифів банку» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послу та Правил користування платіжною картою», розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, позивач не надав ніяких підтверджень, що з вищевказаним Витягом з Тарифів та Витяг з Умов та Правил відповідач ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 20.08.2007 року, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) і комісії, та зокрема, саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що відсутні підстави вважати, що 20.08.2007 року шляхом підписання заяви сторони обумовили у письмовому вигляді порядок зміни процентної ставки та можливість нарахування банком комісії, а також відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) про те, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, яку даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, під час дії кредитного договору процентна ставка змінювалась на підставі Тарифів та Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, які не можна вважати частиною кредитного договору. Зазначене, в свою чергу впливає на розмір штрафу, частина якого нараховується у процентному відношенні до загального розміру заборгованості за кредитним договором. У зв`язку з наведеним суд вважає, що вимоги банку про стягнення штрафів, пені і комісії є необґрунтованими. Щодо нарахування відсотків, то з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається нарахування відсотків на заборгованість за кредитом із застосуванням збільшеного розміру процентної ставки, а саме замість ставки 1,9% застосована 2,5%. Суд вважає таке збільшення розміру процентної ставки протиправним. Позивач зазначає у розрахунку станом на 20.08.2007 року, що ним надано кредит за сплатою відсотків у розмірі 22,8 % річних, а далі з цього розрахунку заборгованості слідує, що з 01.01.2013 року відсотки збільшено до 30,0%, тоді як в односторонньому порядку збільшення відсотків не передбачено, повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу не було направлено. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №489/9289/14-ц, в разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий висновок наведений також у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №6- 1374ЦСІ7. У абзаці 1 пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова поговору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної Постанови судам роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена поговором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання. У позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У даному випадку Умови і Правила надання банківських послуг з відповідачем банк не погоджував. Тому не може бути стягнута з [PERSON] сума «загальної заборгованості за процентами (накопичувальним підсумком)» 5705,17 грн. (23771,56 - 18066,39), нарахована за період з 01.01.2013 по 31.08.2019 за ставкою 2.5%, де: 23771,56 грн. = 24822,58 - 1051,02 (1051,02 - сума заборгованості за процентами на 01.01.2013р.); 1,315789 = 30% : 22,8%, (1,315789 - коефіцієнт підвищення процентної ставки); 18066,39 грн. = 23771,56 грн. : 1,315789. Крім того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 91 - 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку. Позивач не зазначив у позові та не надав довідки про строк дії картки, по якій нарахована заборгованість за процентами, яку просить стягнути позивач, тобто не надав підтвердження правомірності нарахування процентів протягом усього періоду, за який вони нараховані. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 20.08.2007 року по 31.08.2019 року не вбачається, коли відбулось останнє користування відповідачем карткою. Операції, які вказані в даному розрахунку (окрім «Суми погашення за наданим кредитом»), свідчать лише про нарахування процентів, комісії та пені, тобто про самостійні дії банку, які не залежали від волі позичальника і не можуть підтверджувати користування карткою саме відповідачем В. О . Доказів того, що банк видавав відповідачу нову картку з новим строком дії позивач не надав, тобто відсутні підтвердження того, що мало місце перевипущення картки, оскільки перевипуск картки [PERSON] документально нічим не підтверджений. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У позовній заяві позивач зазначив, що пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Доказів надання ПриватБанком відповідачу [PERSON] картки з новим строком дії суду не надано. У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими в частині стягнення із відповідача заборгованості за кредитом - 1349,13 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом - 24822,58 грн., а всього разом 26171,71 грн. Разом з тим, відповідачем надано суду клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що у серпні 2007 року відповідач отримала кредит (кінцевий термін повернення якого відповідає строку дії картки) у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та за нею, як зазначив позивач у відповіді на відзив, встановлено строк дії до серпня 2011 року. З урахуванням передбаченого законом трирічного строку позовної давності, позовна давність спливає 1 вересня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 23 жовтня 2019 року, тобто з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). До відповіді на відзив позивачем надана виписка по рахунку по картці [NUMBER] , згідно якої останньою датою користування кредитною карткою (зняття коштів) є 20.09.2009 року. Останній платіж здійснено 09.09.2009 року, а дія картки, як стверджує позивач у відповіді на відзив, закінчилась у серпні 2011 року. Отже, з серпня 2011 року пройшло більше п`яти років, а з дня останньої операції (з 25.03.2016 року 998,00 грн. автоматичне погашення за рахунок ДЕПОЗИТУ) більше трьох років. Автоматичне погашення (ДЕПОЗИТ) 25.03.2016р. не свідчить про визнання відповідачем свого боргу та не може слугувати підставою для переривання позовної давності, що відповідає правовій позиції Верховного суду України від 08 листопада 2017 року №6-2891цс16. У своїй постанові від 30.05.2018р. (справа №161/20278/14-ц) Верховний Суд зазначив про те, що не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Відтак, дія картки закінчилась у серпні 2011 року, останній платіж здійснено 09.09.2009 року, а з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише 23.10.2019 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, установленої ст. 257 ЦК України, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Разом з тим посилання позивача на те, що кредитний договір чинний та продовжує свою дію і тому строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду, є безпідставними та не може бути підставою для переривання строку позовної давності. За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] «про стягнення заборгованості». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed