Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач звернувся у Виноградівський районний суд із позовною заявою про розірвання шлюбу із відповідачкою, який був укладений 26.09.1992р. у виконкомі Перехрестівської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №12. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] [INFO], який на даний час є повнолітнім та неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], який знаходиться на утриманні відповідачки та проживає разом з нею. Заявлені вимоги мотивовані тим, що причиною розлучення є різні характери у сторін та погляди на сімейне життя, відсутнє взаємопорозуміння, виникають сварки, на даний час сторони не проживають разом два роки і не ведуть спільне господарство, шлюбні відносини не підтримують, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивач просить шлюб із відповідачкою розірвати. В судовому засіданні представник позивача його позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просив такі задоволити, на розлученні наполягає, оскільки між сторонами примирення та збереження сім»ї є неможливим, вони проживають окремо, термін для примирення просив не давати, а відтак він наполягає на розлученні, оскільки це буде на користь їх сім»ї та інтересів дитини. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала та також наполягала на розлученні, оскільки вони вже понад два роки не живуть разом, а також просила суд залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд знаходить позов підставним та обгрунтованим із-за таких міркувань. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Так, у відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами був укладений шлюб 26.09.1992р. у виконкомі Перехрестівської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №12. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] [INFO], який на даний час є повнолітнім та неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], який знаходиться на утриманні відповідачки та проживає разом з нею. Як встановлено у суді причиною розлучення є те, що у подружжя [PERSON] різні характери у та погляди на сімейне життя, відсутнє взаємопорозуміння, виникають сварки, на даний час сторони не проживають разом і не ведуть спільне господарство, шлюбні відносини не підтримують, що, як наслідок, призвело до фактичного розпаду сім»ї, позивач категорично відкинув пропозицію суду щодо примирення і наполягає на розлученні, винесена судом ухвала щодо надання сторонам терміну для примирення позитивних результатів не дала, у зв»язку з чим позивач категорично наполягає на розлученні. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. Ці ж вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з»ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов»язки подружжя. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивача при наявності його категоричного запереченні цього. З"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу не суперечить інтересам сторін та їх дітей, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, у зв"язку із чим даний позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні відповідачка також просила суд вирішити питання щодо залишення їй шлюбного прізвища «[PERSON]». У відповідності до вимог ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов»язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім»я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить. Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається. Статтею 295 цього-ж Кодексу передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Сімейним Кодексом України (ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.24,55,56,112 СК України та

Outcome: approved