Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом мотивуючи тим, що [INFO] помер батько позивачки та відповідача - [PERSON] . Спадщину після його смерті прийняла його дружина - [PERSON] . Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] підтверджується листом від 29.10.2020 Літинської державної нотаріальної контори. [INFO] померла також і мати позивачки та відповідача - [PERSON] , 1934 р.н. Після смерті [PERSON] все її майно успадкували її діти позивачка та відповідач. Згідно договору про поділ спадщини від 29.09.2020, посвідченого державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори Малаховою Д.С., позивачу виділялась у власність земельна ділянка площею 2,7006 га, яка розташована на території Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області та грошові вклади в АТ «Державний ощадний банк України», а відповідачу виділялась земельна ділянка площею 1,6952 га на території Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] та [PERSON] залишився також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . Позивачка та відповідач при поділі майна усно домовились, що право власності на даний житловий будинок переходить до позивачки, так як земельна ділянка, яка знаходиться під цим будинком належить на праві власності позивачці. Проте, нотаріус відмовився включати вказаний будинок в договір про поділ майна, оскільки це майно мало статус майна колгоспного двору. В листі Літинської державної нотаріальної контори від 29.10.2020, вказано, що до складу спадкового майна не входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] , оскільки згідно Свідоцтва про право власності на ім`я [PERSON] , виданого Борківською сільською радою Літинського району Вінницької області 28.04.1990 на підставі рішення Літинської районної ради № 96 від 16.06.1988, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 28.04.1990 і записаного в реєстрову книгу за № 1-221, вищевказаний житловий будинок належить колгоспному двору, який припинив своє існування у зв`язку набранням чинності Закону України «Про власність» від 07.02.1991, а тому, підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку відсутні, нотаріус рекомендувала звернутись за захистом своїх прав до суду. Оскільки іншим чином (в нотаріальному порядку) оформити своє право власності позивачка змоги не має, тому вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Згідно оцінки проведеної ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка» вартість будинку, який є предметом даного позову становить 52000,00 грн. Просить суд визначити за позивачкою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою - [ADDRESS] , загальною площею 63,2 м.кв., житловою площею 48,3 м.кв., позначений літерою «А», який складається з веранди 1 площею 5,4 м.кв., коридору 1-1 площею 8,2 м.кв., кімнати 1-2 площею 11,2 м.кв., кухні 1-3 площею 6,7 м.кв., кімнати 1-4 площею 6,9 м.кв., кімнати 1-5 площею 12,6 м.кв., кімнати 1-6 площею 17,6 м.кв., веранди «а», сарай «Б», погріб «В», забор №1, ворота №2, хвіртка №3, ганок, в порядку спадкування за законом після смерті матері позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] . Судові витрати залишає за собою та просить з відповідача не стягувати. Ухвалою Літинського районного суд Вінницької області 21.05.21 провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 15.06.21. До початку підготовчого судового засідання відповідач [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, наслідки визнання позову, передбачені ст. 206 ЦПК України йому зрозумілі та просив розгляд справи провести без його участі. Представник позивачки [PERSON] подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, у вказаній заяві також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить судові витрати з відповідача не стягувати. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Згідно із ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно із ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з таких підстав. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Згідно п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, не належать до самочинного будівництва: (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків:) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Із копії свідоцтва про право власності на житловий будинок № [NUMBER] від 28.04.1990, видно, що житловий будинок з надвірними будовами за адресою [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого являвся [PERSON] (а.с.22). Згідно витягів із господарських книг с. Залужне за 1986-1995р.р. членами господарства по [ADDRESS] були [PERSON] (голова двору) та [PERSON] (а.с.33,34). Також у копії технічного паспорту на житловий будинок вказано, що житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого являвся [PERSON] (а.с.23-29). Як видно із копій свідоцтв про смерть (а.с.13, 14) [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] . У свідоцтві про право на спадщину за законом від 22.08.2000 зазначено, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.18). У свідоцтві про право на спадщину за законом від 29.10.2020 зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.17). Згідно з Договором поділу спадщини від 29.10.2020, зареєстрованому в реєстрі за №2-512, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] переходить у власність земельна ділянка, кадастровий номер 0522480800:01:000:0094, площею 2,7006 га, яка розташована на території Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області та грошові вклади в АТ «Державний ощадний банк України» (а.с.16). Рішенням № 161 від 16 травня 2018 року 18 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області затверджено технічну документацію із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,6678 га в [ADDRESS] , в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га (кадастровий номер 0522480800:04:000:0140); для ведення особистого селянського господарства - 0.4178 га (кадастровий номер 0522480800:04:000:0141) (а.с.30). Дані відомості містяться і у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.31,32). Підтвердження обгрунтування позову містяться також у досліджених копіях спадкових справ до майна померлого [INFO] [PERSON] та до майна померлої [PERSON] , які були надані Літинською державною нотаріальною конторою (а.с. 49-76). Із листа Літинської державної нотаріальної контори № 955/02-14 від 29.10.2020 вбачається, що до складу спадкового майна не входить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] , оскільки відповідно до свідоцтва про право власності на ім`я [PERSON] , виданого Борківською сільською радою, Літинського району Вінницької області 28 квітня 1990 року на підставі рішення Літинської районної ради № 96 від 16 червня 1988 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 28 квітня 1990 року і записано в реєстрову книгу за № 1-221, вищевказаний житловий будинок належить колгоспному двору, який припинив своє існування, у зв`язку набранням чинності Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, а тому, підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими спорудами в нотаріальному порядку відсутні, тому нотаріус рекомендує звернутись за захистом своїх прав до суду (а.с.19). У пункті 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію сторін, те, що в даному випадку відповідач [PERSON] визнає позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що в зв`язку з відсутністю необхідних документів для оформлення спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в нотаріальному порядку позивачка не може оформити спадщину, тому позов необхідно задовольнити та визнати за нею право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Одначасно, у позовній заяві позивачка просить судові витрати залишити за собою та з відповідача не стягувати, тому суд вважає, що судові витрати, сплачені позивачкою при подачі позову до суду, слід залишити за останньою.

Outcome: approved