Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 16 грудня 2011 року між сторонами укладений договір б/н, відповідно до якого, відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказаний договір складається із Заяви позичальника, Умов надання кредиту . В порушення умов зазначеного договору та ст.ст.526, 527, 530 ЦК України відповідач належним чином не виконав покладених на нього зобов`язань по погашенню кредиту, у зв`язку з чим, станом на 25 квітня 2019 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 18111,19 грн., яку представник позивача просив стягнути з відповідача, а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі та проти заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань та заяв до суду не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за зареєстрованим місцем проживання, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідност. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно достатті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1ст. 611 ЦК України). Судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладений кредитний договір б/н, який складається із Заяви позичальника, Умов надання кредиту (а.с.8-9, 10-24), згоду на укладення якого відповідач підтвердив своїм підписом у Заяві. По суті вказаний Договір є договором приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов Договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2000,00 грн., в обмін на обов`язок відповідача погашати заборгованість за кредитом та відсоткам за його використання. Згідно зі ст. 549 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, він повинен передати кредиторові неустойку (штраф, пеню). Так, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань у відповідності до ст.549 ЦК України, п. 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, Клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф розмір якого передбачено тарифами договору, а саме 500 грн. та 5% від суми заборгованості. Усупереч умовам спірного кредитного договору відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту належним чином не виконав, в результаті чого станом на 25 квітня 2019 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 18111,19 грн., яка складається із: -заборгованість за прострочення тіла кредиту 2600,10 грн. - нарахована пеня за прострочення зобов`язання 12572,46 грн. - заборгованості за пенею, за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 1600,00 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківських послуг, а саме: штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) 838,63 грн. Сума заборгованості за Договором підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-7). Водночас, при вирішенні питання щодо розміру заборгованості, а саме пені, яку позивач просить стягнути з відповідача, то суд враховує наступне: Згідно ст.ст. 1, 11 ч.1 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Цивільного кодексу України про зобов`язання та договір, так і вимоги ст.627 ч.2 цього Кодексу, де передбачено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ст.ст.546 ч.1, 551 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). Відповідно до ст.18 ч.ч.1 та 2 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Як встановлено судом, згідно позову, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальнику банком нараховано пеню у загальному розмірі 14172,46 грн.. При цьому, сума боргу, на яку нараховано вказану пеню, згідно позову складає 2600,10 грн.. Тобто, сума нарахованої пені перевищує суму боргу, на яку вона нарахована у 5,4 рази. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що нарахована позивачем сума пені 14172,46 грн. за даним позовом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів та умовам кредитного договору. Позивач, передбачаючи в договорі такий високий розмір пені, порушив принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушив його права споживача, тому вимога позивача про стягнення нарахованої цієї суми пені, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст.3 п.6, ст.509 ч.3 та ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем. На підставі викладеного, суд вважає необхідним зменшити розмір пені до суми 2600,10 грн. і стягнути її з відповідача на користь позивача, оскільки відповідач не виконував умови кредитного договору, за порушення яких повинен нести матеріальну відповідальність, а вказана сума, на думку суду, буде співрозмірною заявленим вимогам та відповідатиме засадам розумності та справедливості судочинства. Крім того, згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У частині 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Отже, покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Під час прийняття рішення по суті спору, суд приймає до уваги рішення Конституційного Суду України в від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 де зазначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, з аналізу правових норм випливає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише пеню у зазначеному раніше розмірі та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу у сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та 838,63 грн. (процентна складова). На підставі наведеного, виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 5200,20 гривень. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial