Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення іншого речового права, в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4995 від 18.07.2002 року, їй, на праві власності, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9, 7891 га, з кадастровим номером 1225981000:01:003:0398. 18.11.2020 року позивачкою у відділі у Юр`ївському районі міськрайонного Управління у Павлоградському, Юр`ївському районах та місті Павлограді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області було отримано витяг з Державного земельного кадастру про належну їй земельну ділянку, в якому міститься інформація про те, що належна позивачці земельна ділянка з кадастровим номером 1225981000:01:003:0398 перебуває в оренді ФГ «Настасівське» з 22.03.2019 року строком на 12 років. Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право оренди належної позивачці земельної ділянки зареєстроване за відповідачем по справі державним реєстратором виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Дніпропетровської області 22.03.2019 року на підставі договору оренди землі, укладеного між позивачкою та ФГ «Настасівське». Разом з тим, позивачка зазначала, що ніколи не передавала відповідачу належну їй земельну ділянку в оренду та будь-якого договору оренди земельної ділянки з останнім не підписувала, а відтак вважає, що земельна ділянка знаходиться у користуванні відповідача без встановлених законом підстав та поза її волею . Звернення до відповідача з проханням надати копію договору оренди належної позивачці земельної ділянки останнім проігнороване. Посилаючись на ст. ст. 15, 16, 204, 205, 207, 215, 316, 317, 319, 321, 627, 638 ЦК України позивачка просила зобов`язати Фермерське господарство «Настасівське» усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою з кадастровим номером 1225981000:001:003:0398, шляхом повернення її власнику, зокрема [PERSON] ; скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Дніпропетровської області Боднар М.А. про державну реєстрацію права оренди належної позивачці земельної ділянки за відповідачем ФГ »Настасівське» від 27.03.2019 року за індексним номером 46162673, припинивши право оренди ФГ «Настасівське» на земельну ділянку з кадастровим номером 1225981000:01:003:0398 та стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі. В судове засідання представник позивачки адвокат Скирда В.І. не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення (ас.13,14,80). Відповідач по справі ФГ «Настасівське» в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином (ас.79), будь-який відзив, заперечення на позов не подали, ухвали суду про витребування доказів не виконали та про причини невиконання таких суд не повідомили. Третя особа по справі Юр`ївська селищна рада Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, (ас. 78), при цьому в матеріалах справи мається заява від останніх про розгляд справи за їх відсутності (ас.54-55). В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 21.01.2021 року позовна заява [PERSON] до ФГ «Настасівське» залишена без руху (ас.22-24); - 01.02.2021 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд за правилами загального позовного провадження, залучення до участі у справі третьої особи (ас. 31-33); - 01.03.2021 року постановлено ухвали про відкладення підготовчого засідання, витребування доказів (ас.46-48); - 29.03.2021 року постановлено ухвали про витребування доказів, про продовження строку проведення підготовчого провадження, оголошення перерви в підготовчому засіданні (ас.59-62); - 29.04.2021 року постановлено ухвали про приєднання доказів до матеріалів справи, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (ас.73-75); - 25.05.2021 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи (ас.81). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, про що зазначив в наданій суду заяві про розгляд справи за його відсутності (ас. 80), те, що відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подав, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами загального позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали, додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного: -так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки площею 9, 7891 га, яка розташована на території Юр`ївської селищної ради Дніпропетровської області ( раніше Жемчужанської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області), з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та кадастровим номером 1225981000:01:003:0398, що підтверджено в судовому засіданні копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 113747 від 18.07.2002 року, виданого Юр`ївською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 4995 (ас.11), копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 1225981000:01:003:03978 , площею 9,7891 га за № НВ-1214794862020 від 18.11.2020 року (ас.8-10), копією відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 1225981000:01:003:0398 (ас.12). З копії договору оренди земельної ділянки б/н від 22.03.2019 року, наданого стороною позивача, вбачається, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем ФГ «Настасівське» 22 березня 2019 року укладено договір оренди належної позивачці земельної ділянки, площею 9, 7891 га, з кадастровим номером 1225981000:01:003:0398 строком на 12 повних календарних років (ас.70-72), право оренди землі відповідача за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 46162673 від 27.03.2019 року, при цьому вказане рішення прийнято державним реєстратором виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Дніпропетровської області Боднар М.А., дата, час державної реєстрації - 22.03.2019 року, номер запису про інше речове право - 30887666 (ас.12). Стверджуючи в позовній заяві про те, що оспорюваного договору оренди земельної ділянки позивачка ніколи не підписувала та з відповідачем не укладала, остання, в ході розгляду справи, заявляла ряд клопотань як про витребування у відповідача копії оспорюваного договору, так і його оригіналу для можливості призначити по справі почеркознавчу експертизу, з метою підтвердження доводів позивачки про те, що вона ніколи не підписувала укладеного з ФГ «Настасівське» договору (ас.47-48,59-60). Ухвали суду про витребування у відповідача як копії оспорюваного договору, так і його оригіналу були направлені на адресу останнього (відповідача) та отримані таким (ас.47-48,50,56,59-60,64,68). Разом з тим, як на стадії підготовчого провадження, так і при розгляді справи по суті відповідачем жодна з ухвал суду про витребування доказів виконана не була, причини їх невиконання суду не повідомлені, оригінал оспорюваного договору для можливості проведення в даній справі почеркознавчої експертизи відповідачем суду не наданий. Відтак, дії відповідача щодо ненадання суду оригіналу (примірника) оспорюваного договору оренди землі суд розцінює як ухилення від надання суду доказів з метою перешкодити позивачу реалізувати своє право на призначення почеркознавчої експертизи стосовно спірного договору для можливості встановлення підроблення / не підроблення підпису позивачки на оспорюваному договорі, хоча, на думку суду, саме сторона відповідача мала би бути заінтересована в цьому у разі невизнання вимог позивачки. Отже, своїми діями відповідач позбавив як суд, так і позивачку можливості провести почеркознавчу експертизу оспорюваного договору. Відповідно до ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Відтак, за таких обставин, зважаючи на те, що відповідач ухвали суду про витребування доказів не виконав, будь-яких поважних причин неможливості їх виконання суду не повідомив, суд приходить до висновку, що відповідач ухилився від подання до суду доказів. Ухилення відповідача від надання як позивачу, так і суду примірника оспорюваного договору оренди землі для можливості вжиття позивачем всіх передбачених законом заходів щодо захисту своїх прав, а в тому числі і шляхом проведення почеркознавчої експертизи оспорюваного договору, суд вважає фактичним знущанням над позивачем та неможливістю останнім захистити свої права, окрім як в судовому порядку. Оскільки оспорюваний договір оренди землі має першочергове значення для вирішення даної справи, з огляду на те, що саме на підставі нього здійснена державна реєстрація іншого речового права щодо належної позивачці земельної ділянки, суд вважає можливим визнати ту обставину, що спірний договір оренди землі дійсно не був підписаний позивачкою та підпис замість неї на оспорюваному договорі оренди земельної ділянки виконаний іншою особою. Приймаючи рішення по даній справі суд виходить з наступного: - так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату його укладення 22.03.2019 року ) договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами такого договору є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли ( з усіх істотних умов договору), такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено ( договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Судом встановлено обставини справи, за якими спірний договір позивачка не підписувала та, відповідно, з істотних умов цей договір не погоджувала, а отже правочин не вчинено та договір між сторонами не укладено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку висловленого в постанові ВСУ від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин який не вчинено (договір який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою спростовуючи факт укладення договору у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин які склалися у зв`язку з використанням земельної ділянки (постанова ВПВС від 16.06.2020 року справа № 145/2047/16-ц). Тому суд вважає спосіб захисту прав, обраний позивачем, вірним, а заявлені вимоги щодо усунення перешкод у користування земельною ділянкою, шляхом повернення її власнику обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки, задоволення судом основної вимоги позивачки про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику не зможе забезпечити відновлення законних прав позивачки в повному обсязі щодо користування належною їй земельною ділянкою, суд вважає необхідним задовольнити і похідні вимоги позивачки про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а зокрема щодо реєстрації за відповідачем права оренди належної позивачці земельної ділянки на підставі оспорюваного договору, припинивши право оренди відповідача на вказану земельну ділянку. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати по справі у розмірі 4 798,10 гривень (ас.21,42,43).

Outcome: approved