Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], Маріупольська міська рада про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], укладеного 15.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] частково недійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки, площею 583 кв.м., який раніше числився під [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що Рішенням Маріупольської міської ради від 20.02.2007 року № 5/9-1455 [PERSON] був наданий дозвіл на розробку проекту землевпорядкування по відводу земельної ділянки [ADDRESS]. Робота з оформлення технічної документації, узгодження її в різних інстанціях виконана. Проект землеустрою було затверджено рішенням міської ради від 23.10.2007 року за №5/15-2575. Позивач звернулася в Управління земельних ресурсів для оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я позивача за №ЯЕ 7о9837 г/а, який знаходиться в Управлінні земельних ресурсів. Однак, 24.06.2008 року рішення Маріупольської міської ради №5/22-4047, в односторонньому порядку скасовано рішення від 20.02.2007 року №5/9-1455 та від 23.10.2007 року за №5/15-2575 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0583 [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14.01.2008 року. В подальшому постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 24.12.2008 року зазначена постанова була скасована. В ході судового розгляду за позовом про визнання дій Маріупольської міської ради недійсними, стало відомо про видачу 07.07.2008 року [PERSON] державного акту на право власності на спірну земельну ділянку. Під час судового розгляду [PERSON] продав спірну земельну ділянку відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Розірвати договір купівлі-продажу відповідачі відмовилися . Кожному з них 11.02.2009 року було видано державний акт на частину спірної земельної ділянки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30.09.2011 року дії Маріупольської міської ради визнані незаконними - скасовані рішення Маріупольської міської ради від 24.06.2008 року за №5/22-4047 про скасування рішення та внесення змін в рішення від 19.06.2007 року №5/13-2097 «Про передачу громадянам України у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків та споруд, які знаходяться у їх власності. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20.12.2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя залишено без змін. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.10.2012 року держаний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,1000 га, серія ЯЖ №546299 виданого на ім'я [PERSON] 07.07.2008 року, визнано недійсним. Ухвалою апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі від 09.01.2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя залишено без змін. За час розгляду зазначених справ, ухвалою Жовтневим районним судом м. Маріуполя від 18.08.2008 року накладено заборону видачі державного акту на вказану земельну ділянку на ім'я [PERSON] Заборона не знята. Позивач вважає, що [PERSON] вчинив самозахват вказаної земельної ділянки та приєднав її до своєї земельної ділянки, які разом рахуються під [NUMBER] по вул. Овражна. Розмір виділеної [PERSON] земельної ділянки, власниками якої є відповідачі, не відповідає 1000 кв.м., як зазначено в державному акті. Земельна ділянка складається з ділянки [NUMBER] площею 260 кв.м. яка рахується за [PERSON], ділянки [NUMBER] площею 583 кв.м., яка належить позивачу та вільних земель, згідно відомостей БТІ м. Маріуполя та плану земельної ділянки, що загалом складає 1119 кв.м. У зв'язку з тим, що рішенням Маріупольської міської ради державний акт на земельну ділянку на ім'я [PERSON] визнані незаконними та недійсними, позивач звернулась до суду для захисту своїх прав та зазначила, що відповідачів не вважає добросовісними набувачами спірної земельної ділянки. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, за участю її представника /а.с. 58/. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, в подальшому у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Відповідачі у судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, за участю представників, зазначивши, що позовні вимогу не визнають. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON], у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважав, що позовні вимоги не обгрунтовані, що у разі задоволення позову буде порушено права інших осіб та рішення у такому разі не може бути виконано. У подальшому у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважає позовні вимоги не обгрунтованими, посилаючись на те, що уразі задоволення позову будуть порушені права інших осіб на земельну ділянку. У подальшому у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Представник відповідачів - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просить у задоволенні позовних вимог відмовити на підставі документів, які містяться у матеріалах справи. Представник третьої особи Маріупольської міської ради у судове засідання не з'явився, просив розглядати справу у їх відсутність /а.с. 133/. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав та посвідчуються, зокрема державним актом (ст.ст.125, 126 ЗК України). Судом встановлено, що рішенням Маріупольської міської ради від 20.02.2007 №5/9-1455 надано дозвіл [PERSON] розробки проекту землеустрою по відводу земельної ділянки для будівництва жилого будинку та господарських споруд по [ADDRESS], площею 0,0583га (кадастровий номер 1412300000:04:006:0554). Рішенням Маріупольської міської ради від 23.10.2007 року № 5/15-2575 затверджено проект землеустрою по відводу земельної ділянки та передачі [PERSON] у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд по [ADDRESS], площею 0,0583га (кадастровий номер 1412300000:04:006:0554). У подальшому рішенням Маріупольської міської ради від 24.06.2008 року №5/22-4047 скасовані вище зазначені рішення Маріупольської міської ради від 20.02.2007 №5/9-1455 та від 23.10.2007 року № 5/15-2575. Також Рішенням Жовтневого районного суду від 01.09.2014 року у справі №263/13143/13-ц (провадження №2/263/531/2014) за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Маріупольської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними рішень та їх скасування - визнано незаконними дії Маріупольської міської ради з прийняття рішень від 20.02.2007 №5/9-1455 та від 23.10.2007 року №5/15-2575. На підставі вище зазначеного рішення Маріупольської міської ради від 24.06.2008 р. №5/22-4047, [PERSON] видано державний акт 07.11.2008 Управлінням земельних ресурсів у м. Маріуполі Донецької області (серія ЯЖ №546299) на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га розташовану по [ADDRESS]. Відповідно витягу з Державного реєстру правочинів №6235270, 15.07.2008 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] здійснив відчуження земельну ділянку у [ADDRESS]. 11.02.2009 року Держкомземом у м. Маріуполі Донецької області видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га розташовану по [ADDRESS], [PERSON] (серія ЯЖ №290529), [PERSON] (серія ЯЖ №290527), [PERSON] (серія ЯЖ №290528), на підставі рішення Маріупольської міської ради від 27.01.2009 №5/28-5015. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.10.2012 року (справа 32/0519/2186/12), державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,1000 га серія ЯЖ №546299 виданий на ім'я [PERSON], 07.07.2008 р. недійсним. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 09.01.2013 року, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.10.2012 року залишено без змін. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.10.2014 року - рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.10.2012 року по справі №2/0519/2186/12 - скасовано за нововиявленими обставинами. У задоволенні позовної заяви [PERSON], в інтересах [PERSON] до Управління держкомзему у м. Маріуполі, [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр м. Маріуполя, про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним - відмовлено у повному обсязі. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.09.2011 року (справа №2-а-1660/11) визнано дії Маріупольської міської ради незаконними та скасовано рішення Маріупольської міської ради від 24.06.2008 р. №5/22-4047 про скасування рішень міської ради та про внесення змін в рішення міської ради від 19.06.2007 р. №5/13-2097 «Про передачу громадянам України у власність земельних ділянок для будування та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд, що знаходяться у їхньої власності в Жовтневому та Орджонікідзевському районах міста». Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2011 року, постанову Жовтневого районного суд м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2011 року у справі 2-а-1660/11/0519 залишено без змін. Але рішенням Вищого адміністративного суду України від 14 травня 2014 року постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2011 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абзацу 1 пункту 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Суду не надано доказів неправомірних дій відповідачів, що свідчили б про їх винну, протиправну поведінку та недобросовісність як набувача прав на спірну земельну ділянку при вчиненні правочину, за яким останній набув право власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку із чим суд надходить до висновку про те, що останній є добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.04 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. Головним аргументом на задоволення позову зазначено, що рішення Маріупольської міської ради від 24.06.2008 року за №5/22-4047 та державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,1000 га, серія ЯЖ №546299 на ім'я [PERSON] 07.07.2008 року визнані незаконними та недійсними. Проте, як зазначалось вище, рішенням Жовтневого районного суду від 02.10.2014 року (справа №0519/4620/2012), яке набуло законної сили 20.10.2014 року - рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.10.2012 року по справі №2/0519/2186/12 яким визнано державний акт на право власності на земельну ділянку недійсним - скасовано за нововиявленими обставинами, у задоволенні позовної заяви [PERSON], в інтересах [PERSON] до Управління держкомзему у м. Маріуполі, [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр м. Маріуполя, про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним - відмовлено. Також Рішенням Вищого адміністративного суду України від 14.05.2014 - постанову суду Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.09.2011 року, якою визнано дії Маріупольської міської ради незаконними та скасовано рішення Маріупольської міської ради від 24.06.2008 р. №5/22-4047 про скасування рішень міської ради та про внесення змін в рішення міської ради від 19.06.2007 р. №5/13-2097 «Про передачу громадянам України у власність земельних ділянок для будування та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд, що знаходяться у їхньої власності в Жовтневому та Орджонікідзевському районах міста» - скасовано. Рішення набрало законної сили. Відтак, оскільки обставини якими було обґрунтовано позов перестали існувати, підстав до його задоволення суд не вбачає, в тому числі з урахуванням вищенаведених норм права. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати залишити по їх фактичному понесенню сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed