Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про поновлення строку для виконання зобов'язання, посилаючись на те, що після смерті батька він успадкував земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Він є громадянином Республіки Молдова, а тому згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України повинен відчужити цю земельну ділянку. Однак, тривалий час не міг виконати свій обов'язок по відчуженню земельної ділянки через те, що постійно проживає в с.Жура Рибницького району, Республіки Молдова, на територію України приїхати не мав можливості через відсутність необхідних документів для законного перетину кордону. В зв'язку з цим просив вказані обставини визнати поважними та поновити йому строк для відчуження у передбаченому законом порядку належної йому земельної ділянки. В судове засідання позивач не з'явився, від представника позивача до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON]. На момент смерті [PERSON], згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 22 квітня 1997 року, мав право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Правда» с.Грабово Кодимського району Одеської області, розміром 2,71 умовних кадастрових гектарів. У зв'язку з прийняттям позивачем спадщини, державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори 01 серпня 2002 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідного якого він успадкував право [PERSON] на зазначену земельну частку (пай). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2002 року та розпорядження Кодимської РДА №61 від 28.01.2004 року, реалізовуючи своє право на земельну частку (пай), позивачем було отримано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 16.08.2004 року, згідно якого позивач набув право власності на земельну ділянку площею 1.94 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області. За змістом ст.ст. 41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право власності на землю належить до основних Конституційних прав та свобод особи, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.81 ЗК України іноземним громадянам та особам без громадянства дозволяється набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення. Відповідно до ч.4 ст.81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. В той же час необхідно зазначити, що відповідно до приписів пункту 15 розділу X «Перехідні положення» до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Таким чином, чинним законодавством України не передбачена заборона на продовження строку для відчуження земельної ділянки згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Ільхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивач є громадянином Республіки Молдова, проживає за межами України, а саме в с.Жура Рибницького району Республіки Молдова та не мав документів, необхідних для законного перетину кордону, що зашкодило йому своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов'язок щодо відчуження земельної ділянки, а тому ці обставини визнаються судом поважними та такими, що є підставою для задоволення позову. Враховуючи, що законодавство України не містить прямої правової норми, яка б регулювала порядок поновлення судом передбаченого ч.4 ст.81 ЗУ України строку, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Цивільного кодексу України вважає можливим за аналогією закону застосувати положення ст.251 та ч.3 ст.1272 ЦК України.

Outcome: approved