Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що позивач знаходилася в шлюбі з відповідачем з 24.07.2010 р. до 23.12.2015 р., мають спільну дитину - сина [PERSON], який народився [INFO] в м. Кіровськ Луганської області. Відповідач не надає згоду на тимчасовий виїзд з дитиною до Російської Федерації, де позивачка зараз проживає та працює, у зв'язку з чим вона просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити, зазначав, що відповідач, який раніше надав дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тепер цього робити не хоче. У свою чергу позивач надавала відповідачу достатньо можливостей спілкуватися із дитиною, зокрема, залишала дитину із батьком у період з жовтня 2015 року до січня 2016 року, до цього надавала можливість батькові дитини бачитися й проводити час з дитиною, коли вони були в Москві. На даний момент позивач із дитиною виїхали на територію РФ. На думку представника позивача, надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон створить сприятливі умови для його нормального розвитку та життя, оскільки зареєстрованим місцем проживання позивачки є окупована територія Луганської області, де такі можливості відсутні. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, заявив, що саме позивач обмежує можливості для його участі у вихованні дитини. Разом із тим, він визнав, що під час перебування у Москві, позивач дозволяла зустрічатися з дитиною, але після тривалих умовлянь. У судовому розгляді було оголошено перерву за клопотанням сторін, які просили надати час для обговорення можливості мирового врегулювання спору. Однак у наступні судові засідання відповідач не з'являвся, про причини неявки суд жодного разу не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду від нього також не надходило, хоча йому було відомо про розгляд справи в суді. Представник позивача надав докази того, що позивач неодноразово намагалася зв'язатися з відповідачем через Інтернет, але той не відповідає. Таким чином, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд бере до уваги той факт, що постійним місцем проживання і матері, і батька є населені пункти, що знаходяться на окупованій території Луганської області, при цьому батько проживає в с.Голубівське Попаснянського району, яке знаходиться поблизу від лінії розмежування, тобто в зоні, де можливі активні бойові дії. Суд також враховує, що органи державної влади не контролюють частину державного кордону України, внаслідок чого люди, які проживають на окупованій території України фактично мають можливість пересікати державний контроль поза офіційними пунктами пропуску. У даному випадку позивач вже виїхала до Росії та перебуває з дитиною в Москві. Однак сам факт її звернення до суду на території, що контролюється органами влади України, з цим позовом указує на те, що вона має намір повернутися назад до України. За цих обставин відмова в задоволенні позову, як того хоче відповідач, не зможе забезпечити належних можливостей для батька спілкуватися зі своєю дитиною, а скоріше матиме зворотній ефект, оскільки не отримавши дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька, позивач матиме вагомі причини для того, щоб взагалі не повертатися до України. Крім того, суд погоджується з доводами представника позивача стосовно того, що проживання дитини на тимчасово окупованій території України може істотно зменшити можливості для забезпечення нормальних умов життя та виховання дитини (починаючи від можливості відновлення бойових дій, закінчуючи складною економічною ситуацією на цій території, яке не дає можливості матеріально забезпечити елементарні потреби для життя та виховання дитини). У зв'язку з цим, інтереси забезпечення нормальних умов для проживання та виховання дитини превалюють над бажанням батька проживати поряд зі своєю дитиною, тим більше, що раніше позивачка надавала відповідачеві можливість спілкуватися з сином під час перебування в Москві. Таким чином, суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини без згоди батька, але термін такого дозволу не повинен бути таким великим, щоб це дозволило матері взагалі усунути батька від виховання дитини. Суд вважає за доцільне надати такий дозвіл на строк до 31.12.2017 року, оскільки цей строк є розумним компромісом між інтересами позивача, яка хоче мати можливість виїздити за кордон із сином, і правом відповідача мати можливість спілкуватися зі своєю дитиною. Протягом цього часу стане зрозумілою характер поведінки обох батьків (чи намагатиметься батько підтримувати стосунки з дитиною та чи не буде мати створювати для цього перешкоди тощо). На підставі викладеного,

Outcome: partial