Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом в якому просила: визнати недійсним кредитний договір № Р25.194.71708 від 10.06.2014 року, укладений між нею та відповідачем. В обґрунтування позову посилалася на те, що під час укладення оспорюваного правочину вона фактично була позбавлена можливості корегувати його зміст та змушена була погодитись на запропоновані банком умови; їй до підписання договору не було у письмовій формі надано повної, всебічної та об'єктивної інформації про всі істотні умови кредиту; у договорі не відображено суми кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, дати видачі кредиту, права дострокового повернення кредиту, річної відсоткової ставки за кредитом, умов дострокового розірвання договору, інших умов, передбачених чинним законодавством; в оспорюваному договорі не зазначено детального розпису сукупної вартості кредиту, застереження про можливе настання валютних ризиків та не встановленого порядку дострокового виконання основного зобов'язання. Вважає, що сукупність вищезазначених порушень норм матеріального права дає підставу для визнання правочину недійсним. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явилися, причини не явки суду не повідомили, про час і місце слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п»ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовану сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладення договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його уови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Судом встановлено, що 10.06.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р25.194.71708, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 39454,0 грн. зі сплатою процентів в розмірі 3.0000% річних від залишкової суми кредиту, плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2.4000% від початкової суми кредиту, строком на 60 місяців. Як вбачається з Довідки-повідомлення, власноруч підписаної позивачем, він підтвердив, що кредитодавець 10 червня 2014 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 39454 грн.; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівка (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - переваги: проценти нараховуються на залишок кредиту, недоліки: мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21р., без довідки про доходи - 23 роки, ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтована сукупна вартість кредиту - 59897,58 грн. Відповідно до п. 5.1. оспорюваного кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив їй у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація їй відома та зрозуміла, з вказаним законом вона ознайомлена; ознайомлена з тарифами банку і згодна з ними; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають її інтересам. Крім того, суд враховує, що позивачка отримала кредитні кошти в національній, а не іноземній валюті, а відтак посилання у позові про неповідомлення її банком про валютні ризики є необґрунтованим. Як вбачається з п. 5.5. Кредитного договору, згідно постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року реальна річна процентна ставка складає 69,9%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 59897,58 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до п. 2.1. Договору. Отже, дані про подорожчання продукту були відомі позичальнику під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту. Посилання позивача про відсутність в оспорюваному договорі положень, передбачених ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», спростовується самим текстом договору, у якому відображені як сума кредиту (п. 1.1), так і детальний розпис сукупної вартості кредиту, дата укладення правочину, відсоткова ставка (п. 1.3) та умови дострокового повернення кредиту (п. 3.2.2). Як вбачається з п. 5.10 кредитного договору позичальник засвідчує, що йому відомі положення чинного законодавства щодо відповідальності за порушення зобов'язань, у тому числі, глави 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов"язання. Відповідальність за порушення зобов"язань», а також те, що він розуміє та усвідомлює, що несе відповадальність по зобов"язаннях всім належним Позичальнику майном, на яке може бути звернуто стягнення та наклвдено арешт. Позичальнику відоме право Банку у випадках порушення зобов"язань за кредитним договором звернути примусове стягнення на будь-яке майно шляхом накладення арешту, вилучення та наступного примусового продажу, відповідно до процедури, передбаченої законодавством України. За наведених обставин посилання позивача про невідповідність оспорюваного договору, загальним вимогам, передбаченим ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законордавством, для визнання Кредитного договору недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed