Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Представник позивача зазначив, що рішенням від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької областівизнано за відповідачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), площею 7,10 умовних кадастрових гектарів, розташованій на території Чернігівської селищної ради та посвідчується сертифікатом на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р., виданим згідно розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996р. на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] . Рішення набрало законної сили. Чернігівською районною державною адміністрацією Запорізької області в порядку виконання цього рішення видано оскаржуване розпорядження № 23 від 18.01.2018р. про виділ [PERSON] в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 6,4200га в контурі № [NUMBER] а для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області 26.02.2018р. на підставі зазначеного оскаржуваного розпорядження за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку 2325555100:04:007:0007. Постановою від 10.07.2018р. апеляційного суду Запорізької області рішення від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької області, яким за відповідачем [PERSON] визнано право власності, скасовано з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову. Посилаючись на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просить визнати незаконним та скасувати розпорядження № 23 від 18.01.2018р. голови Чернігівської районної державної адміністрації про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки [PERSON] , припинивши його право власності на зазначену земельну ділянку. [PERSON] в судове засідання не з`явився неодноразово. Представник Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької адміністрації первинно в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що при винесенні оскаржуваного розпорядження адміністрація діяла в межах своєї компетенції і на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, але в подальшому 20.07.2020р. подала заяву про визнання позову, оскільки на даний період районною державною адміністрацією не прийнято розпорядження про втрату чинності спірного розпорядження. Державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області Линник Є.О. пояснила, що заяв про скасування запису про реєстрацію за [PERSON] права власності не надходило. У випадку надходження належним чином заяви від компетентної особи цей запис був би скасований, але посилання не норму права, яка регулює таке скасування, не навела. Представник СТОВ «Токмачани» позов не підтримав, пояснивши, що це позбавить відповідача права власності через процедурні питання оформлення спадщини, тобто через формальності, але фактично ця земля отримана через чесну важку багаторічну працю батька [PERSON] в колгоспі за радянських часів, і відповідач має на неї права як син і спадкоємець. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької областівизнано за відповідачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), площею 7,10 умовних кадастрових гектарів, розташованій на території Чернігівської селищної ради та посвідчується сертифікатом на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р., виданим згідно розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996р. на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.99). Рішення набрало законної сили. Чернігівською районною державною адміністрацією Запорізької області в порядку виконання цього рішення видано оскаржуване розпорядження № 23 від 18.01.2018р. про виділ [PERSON] в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 6,4200га в контурі № [NUMBER] а для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.14) Згідно повідомлення відділу у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (а.с.19), земельна ділянка кадастровим номером 2325555100:04:007:0007 виділена за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства «Більшовик», виділена в натурі на підставі розпорядження № 23 від 18.01.2018р. Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області та передано у власність (а.с.19). Державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області 26.02.2018р. на підставі зазначеного оскаржуваного розпорядження за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку 2325555100:04:007:0007, запис 25097200 (а.с.18). Постановою від 10.07.2018р. апеляційного суду Запорізької області рішення від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької області, яким за відповідачем [PERSON] визнано право власності, скасовано з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову (а.с.15-17). Поданий позов мотивований положеннями ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за якими (…) у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналізуючи зазначені доводи, суд доходить наступних висновків. Цей закон, згідно його преамбули, регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Згідно положень ст. 27 цього ж Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Розпорядження голови районної державної адміністрації, яким в натурі (на місцевості) виділяється земельна ділянка, у зазначеному переліку відсутнє. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Разом з тим, оскаржуване позивачем рішення не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за відповідачем чи іншими особами (стаття 27 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В судовому засіданні встановлено і сторонами підтверджено, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження Чернігівська районна державна адміністрація Запорізької області діяла лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому підстави для визнання його незаконним відсутні. Посилання позивача на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав) як окрему, не передбачену ЦК України і ЗК України підставу для припинення права власності на земельну ділянку суд відкидає, враховуючи, що цей закон відносини набуття та припинення власності взагалі не регламентує і регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Крім того, порушення прав позивача обґрунтовано тим, що у разі скасування оспорюваного розпорядження земельна ділянка знову набуде статусу земель колективної власності (невитребуваних часток (паїв), а позивач матиме можливість надання такої земельної ділянки в оренду на підставі ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). Як випливає із рішення від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької області, батьку відповідача - [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996р. видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р., і цим рішенням в порядку спадкування за відповідачем [PERSON] , як за сином спадкодавця і єдиним спадкоємцем, визнано право власності на цю частку (пай). За положеннями ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Крім того, таким документом є і рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). На виконання вимог зазначеного закону, в порядку реалізації спадкових прав відповідача, земельна ділянка кадастровим номером 2325555100:04:007:0007, площею 6,42га виділена за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства «Більшовик», оспорюваним розпорядженням виділена в натурі (на місцевості) і державним реєстратором зареєстровано право власності відповідача на підставі цього розпорядження, позаяк воно встановлювало площу, контур і ділянку поділу спадкової земельної ділянки. Згідно преамбули Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). Згідно положень ст.13 зазначеного закону, невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Разом з тим з матеріалів справи випливає, що батьку відповідача [PERSON] - [PERSON] , померлому в 2004р., виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р. В порядку реалізації спадкових прав спірна земельна ділянка отримала кадастровий номер 2325555100:04:007:0007, і, відповідно, за даними державного кадастру вже не знаходиться в загальному масиві не витребуваних земельних паїв, а перебуває у приватній власності. Таким чином, ця земельна ділянка не є невитребуваною, а правовідносини, які регулював Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», і на положення ст. 13 якого посилається позивач, обґрунтовуючи своє порушене право, трансформувалися у площину спадкового права. Відповідно, позивачу слід вирішувати питання про визнання спадщини спадкодавця [PERSON] відумерлою, позаяк його спадкоємці відсутні, або заявляти вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (такий висновок у подібних правовідносинах відображений у п. 74 Постанови Великої Палати Верховного Суду України від 29.05.2019 р. у справі №367/2022/15-ц). На підставі викладеного суд відкидає аргументи позивача і доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права не співпадає з тими правами, які він намагається захистити, не приймає заяву Чернігівської районної адміністрації про визнання позову, і відмовляє у його задоволенні. Судові витрати розподіляються згідно положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed