Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 13.12.2012 р. між позивачем [PERSON], як консультантом та відповідачем - до ТОВ „Інститут клітинної терапії" було укладено контракт про надання інформаційно-консультативних послуг з питань впровадження системи менеджменту якості (консультування з питань, що виникають у Товариства) у формі листування, надання усних та письмових консультацій, а Товариство зобов'язується виплачувати Консультанту винагороду, передбачену Контрактом. Як вказано у позові, [PERSON] надавала послуги з 13.12.2012 р. по 16.09.2013 р. до її повноважень входило: проведення інспекції забору діяльності Відповідача, інспекція виробничого процесу з початку до передачі на зберігання до кріобанку, підвищення кваліфікації працівників Відповідача, контроль приведення документації у відповідність до міжнародних норм стандартів якості, підготовка та затвердження документів і протоколів для приведення діяльності Відповідача у відповідність до міжнародних стандартів якості,навчання персоналу правилам складання та градації документів відповідно до міжнародних стандартів якості. При цьому у п. 1.2. Контракту зазначено, що даний контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту між сторонами виникають трудові відносини. Як вказує позивач, сторонами було погоджено строк дії контракту в ст. 9 Контракту, а саме строком на три місяці із автоматичною пролонгацією у випадку відсутності заперечень про продовження дії Контракту. У березні 2013 р. позивач [PERSON] завагітніла та стала на облік в пологовий будинок в квітні 2013 р., про що повідомила відповідальну особу відповідача - ТОВ „Інститут клітинної терапії" та свого куратора [PERSON] Як вказано у позові, в травні 2013 р. відповідачем - ТОВ „Інститут клітинної терапії" було припинено виплачувати заробітну плату без пояснення причин, хоча позивач продовжувала надавати інформаційно - консультаційні послуги виконуючи свій професійний обов'язок та умови Контракту до 16.09.2013 р., оскільки саме того дня позивач [PERSON] пішла в декретну відпустку. На чисельні звернення позивача до відповідача про виплату заборгованості із заробітної плати, остання отримувала відповіді про «незручний час» для видачі заробітної плати про відсутність грошових коштів у відповідача, про відрядження або відпустку відповідальної особи за видачу заробітної плати. Як вказує позивач станом на 21.01.2014 р. заборгованість по заробітної плати в розмірі 36000 грн. із травня по вересень 2013 р. Тому вважає, що відповідачем було порушено норми ст. 94 КЗпП України, і тому просить суд стягнути із відповідача дану заборгованість. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні не визнав позов повністю мотивуючи це тим, що представником позивача до суду подано у якості доказу трудових відносин із ТОВ «Інститут клітинної терапії», який називається «Контракт про надання інформаційно-консультаційних послуг», але даний документ не підтверджує працевлаштування позивача, оскільки ст.. 21 Кодексу України про працю встановлено, що таке контракт - як особливу форму трудового договору. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд з'ясував наступне. У відповідності до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що дійсно 13.12.2012 р. між позивачем [PERSON], як консультантом та відповідачем - ТОВ „Інститут клітинної терапії" було укладено контракт про надання інформаційно-консультативних послуг (а.с. 11-13). Як вбачається із ст. 21 КзПП «Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України». При цьому ст. 23 КЗпП визначено, що «строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами» Як з'ясовано судом, «Контракт про надання інформаційно-консультаційних послуг» на який посилається позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], складений самим адвокатом [PERSON] При цьому Контракт не містить обов'язкових та повних реквізитів сторін - ім'я та прізвище вказані, а по батькові дати народження, місця реєстрації та проживання не має. (від руки дописано тільки серія та ким виданий паспорт гр. України). Як встановлено судом та стверджує представник відповідача (і даний факт не спростовано представником позивача у судовому засіданні), позивач [PERSON] під час нібито перебування у «трудових відносинах» із відповідачем по справі була працевлаштована у іншій організації - ТВО «Ісіда IVF» із 12.08.2008 р. по теперішній час, але із 03.02.2014 р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-го віку. (а.с. 94) Згідно вимог ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що жодного належного та допустимого доказу на підтвердження працевлаштування а від так не отримання зарплатні за період. із травня по вересень 2013 р. позивачем [PERSON] та її представником до суду не було надано, а від так і підстав задовольняти позов у суду не має. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed