Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 318262,98 грн., зазначивши, що між ПАТ "Кредитпромбанк", правонаступником якого є позивач та відповідачем 18 червня 2007 року було укладено кредитний договір № 49.4.02/26/07-А, згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 100000 долларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та [PERSON] ою було укладено договір поруки № 49.4.02/26-П02/07-А від 18.06.2007 року, згідно умов якого поручитель зобов`язалася нести солідарну відповідальність за виконання зобов`язань за кредитним договором. Проте, відповідачі порушили свої зобов`язання щодо щомісячного повернення кредитної заборгованості, передбаченої договором. А тому, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 05.12.2019 року становить 1327359,53 грн., в тому числі: 721537,80 грн. тіло кредиту; 509181,97 грн. нараховано відсотків на дату відступлення права вимоги; 96639,76 грн. нараховано відсотків згідно кредитного договору. Предстаник відповідача [PERSON] надав заяву про застосування строків давності, в якій вказав, що дія договору складала по 17.06.2014 рік, а значить строк позовної давності сплинув ще до виникнення права грошовової вимоги позивачем, тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав відзив в якому просив заяву про застосування строків давності відхилити, та позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного. Згідно зі ст.ст 525, 526, 530 ,1054, 625 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки . Судом встановлено, що дійсно між ПАТ "Кредитпромбанк", правонаступником якого є позивач та відповідачем 18 червня 2007 року було укладено кредитний договір № 49.4.02/26/07-А, згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 100000 долларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та [PERSON] ою було укладено договір поруки № 49.4.02/26-П02/07-А від 18.06.2007 року, згідно умов якого поручитель зобов`язалася нести солідарну відповідальність за виконання зобов`язань за кредитним договором. Термін повернення по 17.06.2014 рік включно. Проте, відповідачі порушили свої зобов`язання щодо щомісячного повернення кредитної заборгованості, передбаченої договором. А тому, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 05.12.2019 року становить 1327359,53 грн., в тому числі: 721537,80 грн. тіло кредиту; 509181,97 грн. нараховано відсотків на дату відступлення права вимоги; 96639,76 грн. нараховано відсотків згідно кредитного договору.(а.с.8-45) Таким чином, на підставі досліджених доказів суд вважає, що відповідач дійсно має борг перед банком за відповідним кредитним договором. Однак у позові позивача належить відмовити у зв`язку з пропуском банком строку позовної давності з таких підстав. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. А відповідно до частини 5 цієї ж статті - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач у позові не вказує про поважність пропуску строку давності. З матеріалів справи не вбачається, що причини пропуску позивачем, встановленого законом строку, є поважними. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частиною першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт укладення сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі за № 6-1926 цс15. Приймаючи до уваги наведене, суд визнає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, але вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування позивачу судового збору не має.

Outcome: dismissed