Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Представник позивача 05.04.2018 звернувся до суду з даним позовом та прохав суд визнати недійсним договір оренди землі, серія та номер б/н, виданий 13.02.2017, між [PERSON] та ТОВ «Агросленд», зареєстрований 15.02.2017, номер запису про інше речове право 19084391. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є власником земельної ділянки площею 2,8206 га., кадастровий номер 3224486400:05:013:0006, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Северинівської сільської ради Таращанського району. Позивачу вказана земельна ділянка належить на підставі свідоцтва про право на спадщину № 212 від 13.02.2015 року, видане Таращанською районною державною нотаріальною конторою Київської області, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дата набуття права власності 13.02.2015 року. 24 червня 2015 року, позивач передав успадковану земельну ділянку в оренду Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Северинівка», підписавши договір оренди землі б/н, від 28.05.2015 року. В подальшому, 28.09.2015 року, до цього ж договору була підписана додаткова угода. 13.02.2017 року, позивач та СТОВ «Северинівка», за взаємною згодою, домовилися про дострокове припинення договірних відносин, по договору оренди від 28.05.2015 року та по додатковій угоді від 28.09.2015 року. Була підписана додаткова угода про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 28.05.2015 року та додаткової угоди від 28.09.2015 року. Додаткова угода про розірвання договірних відносин була зареєстрована 15.02.2017 року. Проте, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 119552323 від 04.04.2018 року позивач довідався, що 15.02.2017 було зареєстровано договір оренди землі від 13.02.2017 року. Орендарем по даному договору є Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОСЛЕНД», орендодавцем є він, строк дії договору до 31.12.2025 року. Позивач, стверджуючи, що даний договір оренди від 13.02.2017 року з відповідачем він не підписував, маючи намір захистити своє порушене право власності на земельну ділянку, через свого представника звернувся до суду з даним позовом. Відповідачем 04.06.2018 року подано відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Останній стверджує, що позивач підтвердив своє волевиявлення в укладенні спірного договору шляхом його підписання та отримання щорічної орендної плати (відомість про виплату орендної плати за 2017). Окрім того, і підписуючи із СТОВ «Северинівка» угоду про дострокове припинення договірних відносин, які випливали з договору оренди землі від 28.05.2015 та додаткової угоди до нього від 28.09.2015, в п.1 якої зазначено - «враховуючи намір орендодавця заключити новий договір оренди сторони домовилися достроково розірви Договір оренди земельної ділянки від 28.05.2015 та додаткової угоди до нього від 28.09.2015…», позивач усвідомлював з якою метою вона укладалася. Крім того, власником корпоративних прав СТОВ «Северинівка» і ТОВ «Агросленд» являються одні і ті ж фізичні особи. Спірний договір був підписаний власноруч позивачем та з метою недопущення розриву в договірних правовідносинах щодо належної йому земельної ділянки. У зв`язку з його укладенням, будь-яких прав та охоронюваних законом інтересів позивача при цьому не було порушено, як обов`язкової умови визнання договору недійсним. А тому позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими. Позивач та його представник в судовому засіданні від 21.06.2020 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В судове засідання від 29.09.2020 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача в матеріалах справи (а.с.94, 106) міститься письмова заява про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника за наявними доказами в матеріалах справи, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Войцехівський П.В. в судовому засіданні від 21.06.2020 позовні вимоги не визнав в повному обсязі. В судове засідання від 29.092020 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 21.06.2018 пояснила, що вона є працівником ТОВ «Агросленд». Вона договори не укладала, цим займалися інші працівники в центральній бухгалтерії.. А вона реєструвала договори, другий примірник віддає власникам землі. Приходила жінка позивача, хотіла забрати другий екземпляр договору. Жінка позивача написала заяву, та отримала 27.07.2017 року під підпис. [PERSON] отримав орендну плату за спірний договір, власноручно розписався у відомості. Власники землі отримували премії за підписання договорів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 21.06.2018 пояснив, що договір був з СТОВ «Северинівка». Є угода про розірвання у зв`язку з переходом в «Агросленд» Вона договір на свою земельну ділянку укладала, а чоловік - ні. Вирішили, що чоловік не буде підписувати, передасть землю іншому орендарю. Вона приносила додому проект договору, але чоловік відмовився підписувати. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.02.2015 державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області та зареєстровано в реєстрі за № 212 позивач є власником земельної ділянки площею 2,8206 га, кадастровий номер 3224486400:05:013:0006, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Северинівської сільської ради Таращанського району Київської області (а.с. 6-7). 24 червня 2015 року, позивач [PERSON] передав успадковану земельну ділянку в оренду Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Северинівка», підписавши договір оренди землі б/н, від 28.05.2015 року, а в подальшому, 28.09.2015 року, підписавши до цього ж договору і додаткову угоду, строком до 31.12.2025, з правом пролонгації. Про що державним реєстратором - приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. було проведено державну реєстрацію. Номер запису про інше речове право: 10163723. (а.с. 8). 13.02.2017 року, між позивачем та СТОВ «Северинівка», за взаємною згодою, без нотаріального посвідчення, була укладена письмова угода про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 28.05.2015 року та додаткової угоди від 28.09.2015 року. Згідно зазначеної угоди, враховуючи намір орендодавця заключити новий договір оренди сторони домовилися достроково розірвати договір оренди земельної ділянки б/н від 28.05.2015 року та додаткову угоду до нього б/н від 28.09.2015 року після збирання орендарем врожаю, засіяного на орендованій землі. Повернення об`єкта оренди здійснюється на підставі Акта прийому - передачі. Угода набуває дії з моменту її державної реєстрації (а.с.35) Дана угода була зареєстрована 15.02.2017 року, про що державним нотаріусом районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. 18.02.2017 внесено відомості до реєстру (а.с.9). Окрім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 119552323 від 04.04.2018 року 15.02.2017 державним реєстратором - державним нотаріусом районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. зареєстровано інше речове - номер запису: 19084391. Підстава виникнення іншого речового права - договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 13.02.2017, орендодавець: [PERSON] , орендар: ТОВ «АГРОСЛЕНД», строк дії: 31.12.2025, площа земельної ділянки 2,8206 га, призначена для ведення особистого селянського господарства (а.с.8,27-29). Позивач, дізнавшись про наявність вищезазначеного договору оренди лише з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 119552323 від 04.04.2018 року та, стверджуючи, що даний договір оренди від 13.02.2017 року з відповідачем він не підписував, маючи намір захистити своє порушене право власності на земельну ділянку, через свого представника звернувся до суду з даним позовом. Так, пред`являючи позов, позивач стверджував, що оспорюваний договір він не підписував, підпис у ньому вчинено іншою особою. Окрім того, в судовому засіданні позивач заперечував і факт підписання ним відомості №51 на виплату орендної плати за земельний пай за 2017 рік ТОВ «Агросленд», представленої відповідачем в обґрунтування своїх заперечень на позов. Для з`ясування цих обставин у справі було проведено дві почеркознавчі експертизи. Проведення першої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (а.с.54), а другу, в зв`язку з неотримання однозначної відповіді на поставлені судом питання, було доручено провести Київському науково-дослідному експертному криміналістичному центру МВС України (а.с.115). Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи НДЕКЦ МВС № 17-3/1619 від 23.01.2020 підписи у графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» в Договорі оренди земельної ділянки б/н від 13.02.2017 (а.с.27-28) та у графі « [PERSON] » у стовпчику «Підпис» відомості №51 на виплату орендної плати за земельний пай за 2017 рік ТОВ «Агросленд» від 27.11.2017 виконані не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням його підпису (а.с.143-150). Дані обставини встановлені з матеріалів справи. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У даній справі позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір не підписував, а отже і його умови не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись до умов договору, підписаного невстановленою особою замість позивача. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що вона знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки з чужого незаконного володіння (негаторний позов). У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Аналогічна правова позиція висвітлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 № 145/2047/16, 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97). Таким чином, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed