Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 04.03.2020 року справу за даною позовною заявою прийнято до розгляду та відкрито у ній провадження. 30.03.2020 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 14.04.2020 року ухвалено проводити заочний розгляд справи. Позивач свої позовні вимоги у позовній заяві мотивував тим, що він є власником житлового будинку в [ADDRESS] . Вказав, що відповідач після реєстрації в будинку не проживав і більше в ньому не з`являвся. Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча був належно повідомлений про час та місце його проведення, однак подав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності, позов підтримав повністю з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив і від нього не надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи письмові докази. З копії реєстраційного посвідчення від 04.11.1999 року серії [NUMBER] вбачається, що будинковолодіння в [ADDRESS] , в цілому зареєстроване за [PERSON] . З довідки № 270 від 18.02.2020 року, виданої Гійченською сільською радою, вбачається, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З Акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 24.12.2018 року № 251 вбачається, що відповідач у будинку в [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає і не проживав. З Акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 29.07.2019 року № 151 вбачається, що відповідач у будинку в [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає і не проживав. З Акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 11.12.2019 року № 224 вбачається, що відповідач у будинку в [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає і не проживав. З Акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 18.02.2020 року № 40 вбачається, що відповідач у будинку в [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає і не проживав. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З копії реєстраційного посвідчення від 04.11.1999 року серії [NUMBER] вбачається, що будинковолодіння в [ADDRESS] , належить позивачці. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи із змісту норм ст.ст. 71, 72 ЖК України, відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З Актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації вбачається, що відповідач у будинку в [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає і не проживав. Таким чином, судом встановлено факт відсутності відповідача у житловому будинку протягом тривалого часу та суду не наведено доказів поважності такої тривалої відсутності. За таких обставин позовну вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід задовольнити. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved