Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав, посилаючись на слідуючі обставини. 26 травня 2014 року рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області шлюб, зареєстрований 15.03.1996 року між ним та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачкою у нього не склалося, оскільки остання не приділяла дітям належної уваги, не займалася їх належним вихованням та розвитком, не цікавилася інтересами сім'ї, в стані алкогольного сп'яніння вчиняла сварки, бійки, ображала та принижувала його та дітей. Крім того, відповідачка тривалий час не проживала в сім'ї, а проживала з іншими чоловіками, тому він постійно її розшукував та повертав додому, а 15 травня 2012 року остання, з власної волі, покинула доньку та семимісячного сина та пішла з дому, залишивши дітей на його повне утримання. Оскільки відповідачка не приймає участі у вихованні дітей та злісно ухиляється від своїх батьківських обов'язків, позивач вважає за необхідне позбавити її батьківських прав відносно її доньки [PERSON] та сина [PERSON]. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи в разі повторної неявки в судове засідання відповідачки. Відповідачка в судове засідання двічі не з'явилась по невідомим суду причинам, хоча була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, заяв про причини неявки не надіслала. В судове засідання представник органу опіку і піклування Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області не з'явився, надіслав заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, позов підтримав. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до п.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] /а.с.7/ від 10.03.1998 року та серії [NUMBER]/а.с.8/ від 11.10.2011 року батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. З довідки-характеристики, виданої Лиманською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.9) видно, що [PERSON] зареєстрована, але тривалий час в [ADDRESS] не проживає. Характеризується як людина нервова, неврівноважена, веде асоціальний спосіб життя. Свої батьківські обов'язки виконувала не в повній мірі, дитина часто була недоглянута, оскільки мати її вихованням та розвитком не займалась. З повідомлень дільничного інспектора, пішла з дому в 2012 році та на даний час її місцезнаходження невідоме. З висновку органу опіки та піклування Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області /а.с.11/ вбачається, що Татарбунарська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З копії довідки № 415 від 26.05.2014 року (а.с.12), видно, що [PERSON] проживає [ADDRESS] районного суду Одеської області та до складу його сім'ї входять: син - [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO] та співмешканка [PERSON], [INFO]. З акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача (а.с.13) вбачається, що жилі приміщення відповідають санітарно-гігієнічним нормам, за малолітньою дитиною, сином позивача - [PERSON], [INFO], здійснюється постійний догляд, створені всі належні умови для розвитку та виховання дитини. Із копії характеристики, виданої Одеським приватним навчально-виховним комплексом «Дошкільний навчальний заклад спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Ор Самеах» за № 127 від 29.05.2014 року (а.с.14) вбачається, що [PERSON] навчається в ОПНВК «Ор Самеах» та проживає в дошкільному інтернаті з 2004 року. Дитина виховується батьком, який приділяє багато уваги у вихованні доньки. Мати не проявляє інтересу до життя доньки та не приймає участі в її вихованні. За час перебування [PERSON] в ОПНВК «Ор Самеах», вона не відвідувала школу та інтернат та не цікавилася справами доньки. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідачка не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їх здоров'ям, навчанням, не спілкується та не підтримує зв'язків з дітьми, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток. На підставі викладеного, з урахуванням всіх обставин справи, провівши ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу, виходячи із інтересів дітей, приймаючи до уваги висновок Татарбунарської райдержадміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки (а.с.11), суд вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. При цьому, суд керується вимогами ч.2 ст.166 Сімейного Кодексу України, згідно якої, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача, або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до вимог ст.ст.180,181 Сімейного Кодексу України [PERSON] зобов'язана утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, тому суд вважає за необхідне, з власної ініціативи, стягнути з неї аліменти на утримання дітей, з урахуванням вимог ст.182 Сімейного Кодексу України у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку з 13.08.2014 року.

Outcome: approved