Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача , в якому просила визнати договір доручення на організацію візової підтримки, укладений у м. Миколаєві у вересні 2013 року між нею та суб*єктом підприємницької діяльності [PERSON], недійсним; стягнути з відповідача на її користь завдану матеріальну шкоду в сумі 7500,00 грн., та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. При цьому, позивач вказала, що відповідач ввела її в оману, оскільки вказала, що наявність візи до Греції надасть їй можливість без проблем в*їхати до Німеччини, оскільки це країни Шенгенської угоди, однак, її було затримано в Німеччині. Понесені збитки складаються з 250 євро штрафу за незаконний перетин кордону (2817 грн.), 1600 грн. квиток на літак, 200 євро віза (2254,00 грн.), 500 грн. автобус Київ-Миколаїв, Миколаїв-Київ, 200,00 грн. таксі до аеропорту, 130,000 грн. - харчування. Курс євро станом на листопад 2013 року складав 11 грн. за 1 євро. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на вимоги ст. ст. 4, 10, 18, 22, 23 ЗУ «Про захист прав споживачів». Судом неодноразово роз'яснювалось позивачу та її представнику право на уточнення позовних вимог, однак останні таким правом не скористались. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили про його задоволення, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що вимоги договору, укладеного з [PERSON] , відповідачем виконані належним чином, що підтверджується даними, зазначеними у закордонному паспорті позивачки щодо відкриття візи до Греції. Обставини справи, встановлені судом. Згідно п. 1.1 договору-доручення (без номера та дати), укладеного між туристичною фірмою «Глобус-Тур», в особі приватного підприємця [PERSON], діючої на підставі свідоцтва про реєстрацію №596059 від 31.08.2000 року і ліцензії Державного комітету України по туризму №0202189 від 21.03.2006 року, та [PERSON], повірений зобов*язався від імені та за рахунок довірителя, за його дорученням, здійснити юридичні та фактичні дії по оформленню візових документів в консульській службі Посольства в Грецію на строк перебування в країні з 10.11.2013 року по 10.12.2013 року. За п. 1.3 даного договору, довіритель передає повіреному грошові кошти, надає всі необхідні та достатні відомості та документи, необхідні для виконання даного доручення, а повірений передає довірителю все виконане ним за дорученням. Пункт 2 договору передбачає, що повірений ([PERSON]) зобов*язалась підготувати необхідні для оформлення в*їздної візи документи та передати їх у відповідне посольство згідно наданого довірителем переліку осіб, для яких необхідно отримати в*їздні документи. В цілях даного договору повірений здійснює наступні дії: готує необхідний пакет документів згідно вимог посольства та на підставі відомостей, наданих довірителем; здійснює оплату консульського збору за рахунок довірителя; передає в посольство необхідний пакет документів; отримує оформлені візу та паспорт. Грошові кошти необхідні для виконання доручення сплачуються довірителем в наступному порядку: при укладенні договору сплачується грошова сума в розмірі 220,00 євро (п. 3.1 договору). Повірений несе відповідальність за виконання доручення за цим договором у відповідності до умов договору та діючого законодавства. Повірений не несе відповідальності за збитки, які виникли у довірителя в зв*язку з відмовою в наданні дозволу на в*їзд або затримку у видачі візи посольством країни в*їзда; збитки, які виникли у довірителя в зв*язку з ненаданням чи /або недостовірним наданням довірителем відомостей, визначених в п. 2.3.2 договору; збитки, які виникли у довірителя в зв*язку з відмовоюдо в*їзду в країну при проходженні паспортного чи таможеного контролю (п. 4 договору). Згідно перекладу з німецької мови на українську мову, протоколу Федеративної Республіки Німеччина, Управління федеральної поліції аеропорту Кельн-Бонн, Термінал 1, [PERSON] було недопущено до її в*їзду в Німеччину 11.11.2013 року , на підставі того, що не має належних документів для підтвердження цілі і умов перебування; та не надані дорожні документи для поїздки до Греції. Так, відповідно до ч. 15 ст. 20 Закону України «Про туризм», якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". Туристичні оператори - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; Туристичні агенти - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб'єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг. У ст. 901 ЦК визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про туризм» № 324/95-ВР суб'єкти туристичної діяльності зобов'язані надавати туристам необхідну і достовірну інформацію про туристичні послуги, права, обов'язки та правила поведінки туристів (екскурсантів), умови страхування, порядок відшкодування завданих збитків, умови відмови від послуг, правила візового митного режиму, перетинання державного кордону та іншу інформацію, передбачену цим Законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Правові наслідки порушення права споживача на інформацію визначені у ч. 7 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зокрема, згідно з п. 1 цієї норми у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). За пунктом 17 даної статті, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У відповідності до ст. 4 даного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. За статтею 5 Закону, держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи;відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи;реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов'язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили ч.ч. 1-3, 6 Закону). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частини 1,2 ст 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону передбачає підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про туризм» , порушення законодавства в галузі туризму тягне за собою відповідальність згідно із законом. Порушеннями законодавства в галузі туризму є: ненадання, несвоєчасне надання або надання туристові інформації, що не відповідає дійсності; Укладаючи договір- доручення, сторони дійшли згоди за всіма суттєвими його умовами, даний договір було підписано сторонами. [PERSON] виконала умови договору, що підтверджується закордонним паспортом позивачки, який було оглянуто в судовому засіданні, в якому є відмітка про отримання [PERSON] візи до Греції. Даний факт сторонами не оспорювався. Оскільки відповідачем виконано умови договору, оформлено візу до Греції та передані всі документи [PERSON], то вартість оформлення візи в розмірі 200 євро стягненню не підлягає, як і інші збитки, про які зазначила позивач. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази у підтвердження понесених [PERSON] збитків. Згідно квитанції від 11.11.2013 року [PERSON] в Федеративній Республіці Німеччина внесла заставу в розмірі 250,00 євро, проте позивачка визначає цю суму як штраф, що був нею сплачений. Дані про вартість квитків на літак, проїзд на автобусі, вартість проїзду в таксі до аеропорту, харчування, взагалі відсутні в матеріалах справи. За такого, в цій частині вимоги позову задоволенню не підлягають. Вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають виходячи з наступного. За пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, N 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» , при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі ст.24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має грунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. За п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції до внесення змін Законом України від 19 травня 2011 р. № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції») було розділено підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, у разі заподіяння споживачу шкоди (збитків) дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, він мав право лише на відшкодування майнової шкоди (збитків), а в разі заподіяння шкоди небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, споживач мав право на відшкодування як майнової, так і моральної (немайнової) шкоди у випадках, передбачених законодавством. Згідно з чинною редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 1023-ХІІ споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У статті 1 Закону «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» , поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект . Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ст. 11 ЦПК, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено ті обставини на які вона посилається в позові, як на підставу свої вимог. Тому, заявлені вимоги задоволенню не підлягають, що не позбавляє позивача права на обрання іншого способу захисту своїх прав та інтересів у спосіб, передбачений діючим законодавством для даних правовідносин. За такого, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed