Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Представник позивача - [PERSON]., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля» з 31.03.2017 року. 23.12.2019 року останній був звільнений з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, всупереч вимог чинного законодавства України, станом на 23.12.2019 року повний розрахунок при звільненні з ним проведений не був, що стало приводом для звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 32 105,23 грн. Справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, на підставі ст. 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідачем суду надано письмовий відзив, в якому останній позовні вимоги не визнає, наполягає на тому, що порушень чинного законодавства України щодо розрахунку з позивачем при звільненні ним допущено не було. Слід зазначити, що останній не заперечує, що виплата позивачеві заборгованості по заробітній платі здійснено ним лише 04.03.2020 року, при цьому, просить зупинити провадження у даній справі у зв`язку з тим, що на теперішній час в провадженні Верховного Суду перебуває касаційна скарга Державного підприємства «Торецьквугілля» на постанову Донецького апеляційного суду від 10.12.2019 року у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Торецьквугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи. Розглянувши позовну заяву та додані матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлено наступне: між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Як вбачається з наявних у справі доказів, зокрема, копії трудової книжки, з 31.03.2017 року [PERSON] (позивач) знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля». 23.12.2019 року останній був звільнений з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 7-9). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. В свою чергу, згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Однак, всупереч згаданих вище положень КЗпП України, відповідач виплату позивачеві всіх сум, що належать йому від підприємства, в день його звільнення, а саме 23.12.2019 року, не здійснив. Факт наявності трудових відносин між сторонами підтверджений копією трудової книжки позивача. В свою чергу, доказом здійснення відповідачем виплати позивачеві заборгованості по заробітній платі в сумі 31 334,53 грн. лише 04.03.2020 року є наказ т.в.о. директора ДП «Торецьквугілля» № 90 від 23.12.2019 року. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: частиною 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 цього Закону). Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. При цьому, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №760/18557/15-ц (провадження № 61-246 св 17). Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, як вже зазначалось вище, відповідач не заперечує, що повний розрахунок при звільненні позивача в сумі 31 334,53 грн. був ним здійснений лише 04.03.2020 року на підставі наказу т.в.о. директора ДП «Торецьквугілля» № 90 від 23.12.2019 року з розрахунку 683,09 грн. за один календарний день. Даний факт відповідачем не оспорюється ані щодо самого факту розрахунку, ані щодо зазначеного в наказі розміру заробітку позивача за один календарний день, саме на підставі якого був здійснений розрахунок з позивачем по заробітній платі при звільненні, що відрізняється від розміру середньоденного заробітку позивача (549,89 грн.), зазначеного в довідці ДП «Торецьквугілля» від 23.01.2020 року №23/01. У письмовому відзиві ДП «Торецьквугілля» на позов мова йде взагалі лише про наявність, на думку відповідача, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України правових підстав для зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи Верховним Судом. За змістом ст. 117 КЗпП України в світлі трактування відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вина роботодавця у затримці розрахунку презюмується, оскільки саме роботодавець має довести відсутність своєї вини. Однак, причину зазначеної вище затримки розрахунку при звільненні відповідачем у відзиві на позов не зазначено, доказів на підтвердження відсутності його вини, як роботодавця, роботодавця у затримці розрахунку при звільненні позивача, суду не представлено. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Отже за п.п. 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п.п. 3, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При цьому, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Отже, відповідно до наявного в матеріалах справи наказу т.в.о. директора ДП «Торецьквугілля» № 90 від 23.12.2019 року, остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 04.03.2020 року. Розмір заробітної плати за один календарний день зазначений в сумі 683,09 грн. Перевіривши розрахунок позивача (за період з 25.12.2019 року по 04.03.2020 року з розрахунку: 47 робочих дні х 683,09 грн.), зважаючи на відсутність доказів на підтвердження відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні, заперечень боку відповідача з приводу періоду та порядку нарахування заборгованості із заробітної плати, ненадання відповідачем іншого розрахунку тощо, суд приходить до висновку щодо наявності з боку відповідача порушень вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, та, як наслідок, обгрунтованості позову й наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2019 року по 04.03.2020 року включно в сумі 32 105,23 грн. В свою чергу, відмовляючи в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи, що розглядається Верховним Судом та, на думку відповідача, є пов`язаною із даною цивільною справою, суд виходив з наступного: дійсно, згідно представленої відповідачем ухвали Верховного Суду від 31.01.2020 року, відкрито касаційне провадження у справі №225/3111/19 за касаційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля» на постанову Донецького апеляційного суду від 10.12.2019 року у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Торецьквугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи. Разом з цим, ст. 251 ЦПК України визначений вичерпний перелік випадків, в яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема: у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. При цьому, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. В свою чергу, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що підставою зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень в іншій справі, оскільки рішення суду вже набрало законної сили. (Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 3 травня 2018 року). Більш того, зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Разом з цим, суд вважає за доцільне зауважити, що у разі вирішення пов`язаної справи Верховним Судом на користь відповідача, останній не позбавлений права звернутись до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами в порядку, передбаченому ст. 423 ЦПК України. Враховуючи задоволення позову, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 840,80 грн. судового збору.

Outcome: approved