Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про встановлення порядку користування та володіння жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що відповідач [PERSON] є її чоловіком, з яким на даний час вирішується питання про розірвання шлюбу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є їх спільними дітьми. 22.11.1988 року на їх сім»ю в складі 4-х осіб було надано трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, площею 17,7 кв.м. з балконом; 12,9 кв.м. та 11, 6 кв.м. 20.06.2003 року спірна квартира була ними приватизована в рівних долях. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані вона (позивач), відповідачі та неповнолітній син [PERSON] - [PERSON]. Як вказує позивач, на даний час вона має серйозні проблеми зі здоров»ям, будь-які хвилювання негативно впливають на неї, однак з відповідачами у неї склались конфліктні стосунки, які не несуть витрат по оплаті за квартиру, поклавши ці витрати повністю на неї, чинять їй перешкоди у користуванні квартирою, оскільки не бажають, щоб вона проживала у квартирі. Ці обставини негативно впливають на стан її здоров»я та змусили її звернутись до суду з даним позовом, в якому вона просить виділити їй в користування та володіння кімнату, розміром 11, 6 кв.м.; відповідачам виділити у володіння та користування кімнати, площею 17, 7 кв.м. з балконом та 12,9 кв.м.; хол, коридор, кухню, ванну кімнату та санвузол залишити у спільному користуванні сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. При цьому вказала, що з моменту заселення вона разом з чоловіком проживала у кімнаті, площею 11, 6 кв.м., останні два роки проживає у кімнаті, площею 17, 7 кв.м. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи на те, що позивач разом з ним займала кімнату, площею 11,6 кв.м., однак на даний час самостійно переселилась до кімнати, площею 17,7 кв.м. Як зазначив відповідач [PERSON], позивач фактично проживає у селі, наміру проживати у спірній квартирі не має, а бажає здавати свою кімнату у найм. Відповідач [PERSON] проти позову також заперечувала. При цьому пояснила, що напередодні нового 2014 року стала проживати у спірній квартирі і займає кімнату, площею 12, 9 кв.м., яка була порожня, батько [PERSON] проживає у кімнаті, площею 11, 6 кв.м., а позивач займає кімнату, площею 17,7 кв.м. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що сварки та скандали влаштовує сама позивач, в зв»язку з чим він був змушений два роки назад залишити квартиру та винаймати житло. На даний час він має намір повернутися для проживання до спірної квартири. Як вказав відповідач, до переїзду в орендоване житло він займав кімнату, площею 12, 9 кв.м., позивач на той час проживала у кімнаті, площею 11, 6 кв.м. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2003 року позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних долях квартири [ADDRESS] (а.с.7). Як вбачається з технічного паспорту, спірна квартира складається з 3-х кімнат жилою площею 42, 2 кв.м., у тому числі з кімнат, площею 17,7 кв.м., 12,9 кв.м. та 11, 6 кв.м. (а.с.8-9). Згідно довідки Ф-3 № 193 від 19.02.2014 року, у спірній квартирі на даний час зареєстровано п»ять осіб: сторони по справі та неповнолітній син відповідача [PERSON] - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. Як зазначено в Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Судом встановлено, і це підтвердили сторони, на даний час між ними склались неприязні та конфліктні стосунки. Крім того, з пояснень сторін випливає, що фактично між сторонами склався певний порядок користування квартирою, згідно якого відповідач [PERSON] займає кімнату, площею 11,6 кв.м., відповідач [PERSON] займає кімнату, площею 12, 9 кв.м., а позивач займає кімнату, площею 17, кв.м., в той час, як відповідач [PERSON] на даний час у квартирі не проживає. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог, оскільки виділення позивачу кімнати, площею 11,6 кв.м., порушить встановлений та погоджений протягом тривалого часу між сторонами порядок користування спірною квартирою, згідно якого позивач користується кімнатою, площею 17, 7 кв.м., відповідач [PERSON] займає кімнату, площею 11, 6 кв.м., відповідач [PERSON] займає кімнату, площею 12, 9 кв.м. Крім того, переселення співвласника житла з однієї кімнати до іншої без його згоди не передбачено чинним законодавством та є порушенням його прав, тобто в разі виділення позивачу у користування кімнати, площею 11, 6 кв.м., будуть порушені права [PERSON], який фактично займає цю кімнату та не бажає переселятись до іншої кімнати. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження її доводів про наявність між нею та відповідачами спору щодо оплати квартири, користування нею, або створенню їй перешкод з боку відповідачів в користуванні власністю. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд не знаходить підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed