Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач ХНУВС звернувся до суду з вказаним позовом і просить суд стягнути з [PERSON] витрати пов'язані з навчанням, а саме, грошові кошти в розмірі 11071 грн. 43 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 214 грн. 60 коп.. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до Харківського національного університету внутрішніх справ про визнання оспорюваного правочину недійсним - Угоду про підготовку фахівців Харківського національного університету внутрішніх справ та застосування до нього наслідків його недійсності та заяву про застосування до позивача строку позовної давності Представник позивача в судове засідання не з'явився, але надав суду письмову заяву у якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, а зустрічний позов не визнає та просить в його задоволенні відмовити. Також не визнає заяви відповідача про застосування строку позовної давності. Суд застосував заходи щодо обв'язкової явки в судове засідання позивача для дачі пояснень, однак позивач ХНУВС в судове засідання жодного разу не направив свого представника. В своїй позовній заяві позивач ХНУВС посилається на те, що Наказом Національного університету внутрішніх справ №210 о/с від 30.07.2002 року відповідача [PERSON] було зараховано до складу курсантів НУВС. 14.09.2002 року. Харківським національним університетом внутрішніх справ та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування. Після закінчення ХНУВС, згідно з наказом ХНУВС № 167 о/с від 23.06.2006р. лейтенанта міліції [PERSON] було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до УМВС України в Дніпропетровській області. Наказом УМВС України в Дніпропетровській області №107 о/с від 15.07.2008р. лейтенанта міліції [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «ж» (за власним бажанням). Згідно Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. Згідно з п.2.5; п.3 та п.6 Угоди між ХНУВС та відповідачем, останній зобов'язувався у разі звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення 3-річного терміну перебування на службі за власним бажанням відшкодувати в повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті. Сума витрат складає 11.071 (одинадцять тисяч сімдесят одна) грн. 43 коп. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відповідач добровільно відмовився відшкодовувати витрати, пов'язані з навчанням у ХНУВС і має повернути університету витрачені на нього кошти відповідно до вимог Закону України «Про вищу освіту», постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007р. №313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ», постанови Кабінету Міністрів України №992 від 22.08.1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (далі - Постанова №922) наказу МВС України від 30.08.1999р. №660 «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування». Відносно застосування до позивача строку позовної давності, позивач ХНУВС дав письмово такі пояснення, що Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Харківському національному університету внутрішніх справ стало відомо про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ лише в лютому 2012 року з листа Управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.01.2012 17-244. Просимо звернути увагу суду на той факт, що обов'язок інформування ВНЗ МВС щодо молодих фахівців, які звільнилися до спливу трирічного терміну обов'язкового відпрацювання в ОВС України після навчання, покладено на Головне управління по роботі з особовий склад особовим складом МВС України відповідно до п.5 наказу МВС України від 30.08.1999 №660 «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу внутрішніх справ України та їх працевлаштування», а з 2007 року відповідно до Договору про підготовку фахівця у ВНЗ МВС України. В грудні 2012 р. ХНУВС звернувся до Орджонікідзевського міськсуду Дніпропетровської обл.. з позовом про відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням [PERSON] Таким чином, перебіг позовної давності по справі ХНУВС до [PERSON] про відшкодування витрат, пов,язаних з навчанням, почався від дня, коли ХНУВС отримав листа управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.01.2012р. №2/17-244. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та пояснив, що Наказом Управління МВС України в Дніпропетровській області №107 /с від 15.07.2008р. його було звільнено з органів внутрішніх справ з 15 липня 2008 року. Як вбачається з матеріалів позовної заяви позивач подав позовну заяву до суду 28.12.2012 року, тобто після спливу строку позовної давності. Також, позивач у своїй заяві не ставить питання про поновлення строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Для поновлення позивачу строку звернення до суду немає підстав, оскільки будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутись до суду, у визначені законом строки, з відповідним позовом до нього, якщо позивач вважав, що він, на його думку, добровільно відмовляється відшкодувати йому фактичні витати на навчання, як він це вказує у позові. Копія довіреності №7/424 від 26.10.2012р. представника позивача [PERSON], яку додано до позовної заяви, завірено невідомою посадовою особою, а підпис схожий на підпис представника ХНУВС [PERSON], тобто вона сама посвідчила свою довіреність, що в свою чергу ставить під сумнів її повноваження по представленню інтересів ХНУВС та порушує порядок посвідчення копій документів. Відповідно до Угоди про підготовку фахівців в Університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування (далі по тексту - Угода) від 14 вересня 2002 року в м.Харкові між ним та Національним університетом внутрішніх справ (далі по тексту - НУВС) було укладено угоду про навчання у відповідності до наказу МВС України «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування» від 30 серпня 1999 року № 660. Позивачем при укладенні Угоди були грубо порушенні вимоги ЦК України, а саме: відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Відтак, інші правочини неповнолітній укладає за згодою батьків. Форма надання згоди відповідає формі правочину, на вчинення якого неповнолітнім надається згода. При цьому згідно із змінами, внесеними до ч. 4 ст. 32 ЦК, згода має бути одержана від обох батьків. Такий порядок узгоджується з нормами СК, із змісту яких (ч.2, 3 ст.177) випливає Дохідність одержання згоди обох батьків на вчинення неповнолітньою іншою правочину. Відповідно до його паспорту, він народився 16 травня 1985 року. Станом на 14 вересня 2002 року йому було лише 17 років, тобто він був неповнолітнім. Вісімнадцять років йому виповнилось тільки 16 травня 2003 року, а отже набагато пізніше, ніж була укладена Угода. Як вбачається із копії наданої позивачем Угоди, є лише підпис курсанта на другій сторінці без погодження (згоди) батьків, підписи яких відсутні. Наказом НУВС №210 о/с від 30.07.2002р. його було зараховано до складу курсантів НУВС, а Угоду укладено пізніше - 14.09.2002р. Таким чином, його спочатку зарахували до лав НУВС, а тільки потім пізніше поставили перед фактом підписання Угоди, чим ввели його в оману, так як спочатку укладається Угода, а тільки потім слухач зараховується до НУВС. Відповідно до п. 2.5, п. 3 та п.7 Угоди передбачено підстави відшкодування МВС України вартості навчання в разі дострокового розірвання Угоди. Таким чином Угодою передбачено відшкодування вартості витрат на навчання МВС України, яке і може бути належним позивачем у даному спорі. З позову вбачається, що позивач просить стягнути суму витрат на свою користь, що не передбачено чинним законодавством. Отже, Харківський національний університет внутрішніх справ є неналежним позивачем, і саме з цих підстав йому необхідно відмовити у позові. При цьому, згідно п.3.1. Угоди, на який посилається позивач вказано, як підставу відшкодування МВС України, а не позивачу, вартості навчання в разі дострокового розірвання Угоди - звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення 3-річного терміну перебування на службі за власним бажанням без поважних причин. Проте, відповідно до витягу з наказу управління МВС України в Дніпропетровській області від 15.07.2008 року №107 о/с, його було звільнено з органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 «ж» (за власним бажанням), але з поважної причини, так як він вказав у рапорті на звільнення, що поважною причиною для звільнення є те, що він за сімейними обставинами виїжджає до Росії на постійне місце проживання. Копію рапорту він не має можливості надати, так як той зберігається в УМВС. Також, позивач порушив умови Угоди, а саме п.4.9, призначивши його на посаду оперуповноваженого СБНОН Нікопольського MB, хоч він направлявся на навчання від Кіровського PB м. Дніпропетровська і повинен був проходити службу після Університету саме там, де були на той час вакантні посади. При цьому, є й інші підстави для відмови в задоволенні позову. Згідно до п.10 Угоди дія угоди припиняється за згодою Сторін оформляються протоколом). Доказів того, що спірний договір розірваний суду для оцінки не надано. До того ж, починаючи з другого курсу із дозволу керівництва НУВС, а саме з 2003 року він став проживати з його однокурсником [PERSON] на квартирі в м.Харкові за адресою: [ADDRESS]. Проживали вони на квартирі до закінчення навчання. За цей час у гуртожитку не проживали, харчувалися за власні кошти. Також, формений одяг ним було придбано за власні кошти. Згідно наданого позивачем розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням випускника ХНУВС [PERSON] відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 року № 313 «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних із їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ», за час навчання всього було витрачено 11.071,43грн. Наявний в матеріалах справи розрахунок витрат не може бути прийнятий судом до уваги, так як оформлений не у відповідності до умов Угоди. У п.п.2, 7 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навальних закладах МВС, затвердженого постановою КМУ від 01.03.2007 року №313 зазначено, що Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом із Мінфіном. Сума відшкодованих витрат зараховується до державного бюджету і використовується у порядку визначеному законодавством. Виходячи з цього, витрати, пов'язані з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі в разі, якщо ця особа протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України звільнена мають відшкодовуватись не на користь навчального закладу, тому ХНУВС є тільки розпорядником коштів. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до Харківського національного університету внутрішніх справ про визнання оспорюваного правочину недійсним - Угоду про підготовку фахівців Харківського національного університету внутрішніх справ та застосування до нього наслідків його недійсності та заяву про застосування до позивача строку позовної давності. На підтвердження позову пояснив, що: -По-перше, відповідно до п.1.2 Порядку затвердженого наказом МВС України № 660 від 30 серпня 1999 року «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування», який був чинний на 14.09.2002р., з повнолітнім курсантом вищого навчального закладу МВС України від імені МВС України (в особі ректора) укладається угода про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 № 992 "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням". В п.2.2 цього наказу зазначено, що ректорам вищих навчальних закладів МВС України після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укласти з ними угоду, передбачену додатком 1 до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 № 992 на підставі Типової угоди і укласти угоду про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ та про їх подальше працевлаштування з кожним повнолітнім курсантом незалежно від курсу навчання. Також в цьому пункті зазначено, що курсантів, які не досягли 18-річного віку, ознайомити з умовами угоди під розписку, а при досягненні повноліття укласти з ними угоду. У майбутньому (надалі) такі угоди укладати щорічно. Згідно ч.4 ст.32 ЦК України, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) не має права на самостійне вчинення правочину. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержано від будь-якого з батьків (усиновлювачів). Згідно ст.13 ЦК УРСР Обсяг дієздатності неповнолітніх віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років), неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників. Згідно ст.48 ЦК УРСР Недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ст.53 ЦК УРСР Недійсність угоди, укладеної неповнолітнім віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років), угода, укладена неповнолітнім віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника. Згідно ч.1, 2 ст.203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа що вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Порушення цієї вимоги тягне визнання правочину недійсним (ст. 221-223, 227 ЦК України). -По-друге, згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно частин 2 статті 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. -По-третє, правочин, а саме угода від 14 вересня 2002 року, яку Відповідач йому запропонував підписати у неповнолітньому віці (17 років), без згоди його батьків: [PERSON], [PERSON], підписана в порушення як наказу МВС України, так і ст. 32 ЦК України, та ст. 13 ЦК УРСР. В подальшому, як того вимагає наказ МВС, відповідач не надав йому для підпису угоду, коли йому виповнилось 18 років. Так як при підписанні угоди були порушені норми як закону, так і наказу МВС України, то він не визнає цю угоду і вважає, що вона є недійсною і до неї повинно бути застосовано наслідки недійсності. Тобто недійсний правочин не може створювати для нього юридичних наслідків Відповідач за зустрічним позовом -ХНУВС вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та в письмових запереченнях вказав, що : По перше: Згідно з ч. 1 ст. 221, ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо батьки (усиновлювачі), піклувальник, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій сторони. Угода була укладена 14.09.2002р., відповідно до її умов в період з 30.07.2002 по 23.06.2006 [PERSON] забезпечувався харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України, проживав у розташуванні ХНУВС. Протягом зазначеного проміжку часу батьки відповідача не оспорювали дійсність укладеної Угоди та не заявляли претензій іншим сторонам Угоди, що підтверджує їх згоду на її укладення. По друге: Позовні вимоги [PERSON] є незаконними з причин спливу позовної давності, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що протягом 2002-2006 р.р. позивач був курсантом ХНУВС та отримував не лише безкоштовні освітні послуги, а й відповідно до п.1 Угоди перебував на харчовому, речовому та грошовому забезпеченні ХНУВС та з 30.07.2002р. проживав у розташуванні університету (пр.50-річчя СРСР, буд.27, м.Харків), отже не мешкав за місцем постійного проживання ([ADDRESS]), а батьки позивача не звертались до відповідних державних органів із заявою про встановлення його місце перебування, батьки позивача знали, що їх син був зарахований курсантом денної форми навчання до ХНУВС. Навіть, якщо батьки позивача не знали про укладення Угоди від свого сина, вони повинні знати чинне законодавство України, яким передбачена необхідність укладання угод про навчання між вищим навчальним закладом та особою, що навчатиметься, а у випадку підготовки особи за державним замовленням, ще й із замовником (ч.2 ст.56, ч.6 ст.64 Закону України «Про вищу освіту»). Необхідність укладення угоди про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України передбачена положеннями Законів України «Про вищу освіту», «Про міліцію», Наказу Міністерства внутрішніх справ України «про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування» від 30.08.1999 №660 та інших нормативно-правових актів міністерства внутрішніх справ України. ХНУВС акцентує увагу суду на тому, що незнання законів України (що є конституційним обов'язком кожного громадянина України, закріпленим у ст. 68 Конституції України) на виконання яких було укладено Угоду, не може бути доводом у справі, більше того підставою для поновлення строку позовної давності звернення до суду про визнання Угоди незаконною. Таким чином [PERSON], стверджуючи у своєму позові про те, що «угода була підписана без згоди батьків» вводить суд в оману. Суд, дослідив матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем ХНУВС позовні вимоги не обґрунтовані, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] наказом Національного університету внутрішніх справ № 210 о/с від 30.07.2002 року було зараховано до складу курсантів НУВС. Копію даного наказу до позовної заяви не надано 14.09.2002 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, яка діє з моменту підписання і до 01 липня 2006 року. В угоді посилання на даний наказ немає, угода укладена у відповідності до наказу №660 МВС України « Про затвердження порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ УВкраїни та їх працевлаштування» від 30.серпиня 1999р. Відповідно до п.1.2 Порядку затвердженого наказом МВС України № 660 від 30 серпня 1999 року «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування», який був чинний на 14.09.2002р., з повнолітнім курсантом вищого навчального закладу МВС України від імені МВС України (в особі ректора) укладається угода про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 № 992 "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням". В п.2.2 цього наказу зазначено, що ректорам вищих навчальних закладів МВС України після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укласти з ними угоду, передбачену додатком 1 до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 № 992 на підставі Типової угоди і укласти угоду про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ та про їх подальше працевлаштування з кожним повнолітнім курсантом незалежно від курсу навчання. Також в цьому пункті зазначено, що курсантів, які не досягли 18-річного віку, ознайомити з умовами угоди під розписку, а при досягненні повноліття укласти з ними угоду. У майбутньому (надалі) такі угоди укладати щорічно. Судом встановлено, що позивач порушив вимоги наказу №660, тобто не ознайомив неповнолітнього курсанта з умовами укладення угоди під розписку та не уклав угоду з курсантом по досягненню повноліття, після цього щорічно не укладав такі угоди з курсантом, як вимагає цього даний наказ. Окрім того, щорічно позивач не повідомляв курсанта про розмір понесених фактичних витрат на його утримання. Після закінчення ХНУВС, згідно з наказом ХНУВС № 167 о/с від 23.06.2006 лейтенанта міліції [PERSON] було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до УМВС України в Дніпропетровській області. Даний наказ також до позовної заяви не додано, а є лише посилання на нього в послужному списку. (а.с.4) Наказом УМВС України в Дніпропетровській області № 107 о/с від 15.07.2008 лейтенанта міліції [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС.(а.с.5) Відповідно до п. 2.5 Угоди відповідач зобов,язався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням. Сума витрат на утримання складає 11.071грн.43коп. Згідно п.10 Угоди спірні питання між сторонами вирішуються судом. Представник позивача у судові засідання не з'являвся, надав до суду заяви про розгляд справи за відсутності представника (а.с.162 ), позовні вимоги підтримує та надав заперечення проти зустрічного позову. Згідно наданої позивачем довідки фактичних витрат, пов'язаних з утриманням випускника [PERSON] т а розрахунку витрат на комунальні витрати на рядового міліції [PERSON], за час навчання у ХНУВС було витрачено 11.071грн 43коп. (а.с.6,7) Відповідно до п. 2.5 Угоди про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі органів МВС від 14.09.2002р у разі звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого 3-річного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п.3 цієї угоди, особа зобов'язується відшкодувати МВС України вартості навчання . Позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано суду затвердженого належним чином розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, а згідно службової записки начальника ВМТРЗ від 05.2012року (а.с.8) картки обліку речового постачання та корінці речових атестатів Ос зберігаються три роки, у зв'язку з чим надати розрахунки фактичних витрат курсантів-випускників, які закінчили ХНУВС у 2000-2007роках позивач не мав можливості. На думку суду, довідка фактичних витрат пов'язаних з утриманням відповідача за час навчання, є неналежними доказом підтвердження розміру відшкодування вартості навчання через те, що вона не була складена відповідно до спеціально визначеного порядку, як того вимагає п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. Окрім того, відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову вказував, що лише один рік у 2002-2003 навчальному році він проживав у гуртожитку ХНУВС і користувався його послугами, останні роки навчання він проживав на приватній квартирі із одним із курсантів і на нього витрати не нараховувались. Однак, позивач не звернув уваги на дані пояснення і не надав суду доказів, що весь час навчання у ХНУВС відповідач проживав саме в гуртожитку і за якою адресою. Згідно п. 2.2. спільного наказу МВС, Міноборони, СБУ, Мінфіном України, зареєстрованого Мінюстом України № 863/14130 від 30.07.07 року, про «Порядок відшкодування курсантами витрат пов'язаних з їх утриманням у ВНЗ», вказано, що після закінчення навчального року, в наказі начальника ВНЗ про переведення курсанта на наступний курс навчання, навпроти прізвища кожного курсанта, проставляється загальна сума його утримання за рік. Щорічні виписки з цих наказів, залучаються до особистої справи курсанта. Заявляючи про суму грошового змісту, що підлягає стягненню з відповідача, позивач в обґрунтування свого позову не надав суду даних про щорічне інформування відповідача про розміри фактичних витрат витрачених на його утримання, що витікає з обов'язків виконавця, яким є сторона позову та розрахунок фактичних витрат на підготовку відповідача за увесь період навчання, затверджений після закінчення відповідачем навчання, що витікає з обов'язків виконавця, згідно п.2.2 вказаного вище «Порядку...»такий розрахунок повинен мати місце. Згідно ч.7 ст.18 Закону України «Про міліцію», курсанти вищих навчальних закладів МВС України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. У п.п. 2,7 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС, затвердженого Постановою КМУ від 01.03.2007р №313, зазначено, що Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном. Сума відшкодування витрат зараховується до державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством. Згідно п.2 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого Постановою КМУ від 12.07.2006року №964 , витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонної служби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі. Виходячи з цього, витрати, пов'язані з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі в разі, якщо ця особа протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України звільнена за власним бажанням без поважних причин мають відшкодовуватися не на користь навчального закладу. Це також передбачено і в самій угоді -п.3, п.3.1 Угоди. Окрім того, кошти виділяються з державного бюджету МВС України після чого перераховуються вищим навчальним закладам МВС України, тому Харківський національний університет внутрішніх справ є неналежним позивачем по справі, а тому в позові йому слід відмовити. З позову вбачається, що позивач просить стягнути суму витрат на свою користь, що не передбачено діючим законодавством та складеною між сторонами угодою. Повноважень на звернення з даними вимогами від імені осіб, зазначених у Постанові КМУ від 12.07.2006року №964 у позивача немає. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відносно застосування до позивача ХНУВС строку позовної давності, суд вважає необхідним відмовити [PERSON]С в задоволенні даних вимог. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Харківському національному університету внутрішніх справ стало відомо про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ лише в лютому 2012 року. Однак листа Управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.01.2012 17-244 позивач ХНУВС суду не надав, а копія витягу з наказу № 107 ос від 15.07.2008року (а.с.5) завірена самим позивачем нібито 28.12.2012року . Суд вважає цей документ неналежним доказом по справі, постільки він не відображає той факт, що ХНУВС дійсно отримав даний наказ в лютому 2012року. Обов'язок інформування ВНЗ МВС щодо молодих фахівців, які звільнилися до спливу трирічного терміну обов'язкового відпрацювання в ОВС України після навчання, покладено на Головне управління по роботі з особовим складом МВС України відповідно до п.5 наказу МВС України від 30.08.1999 №660 «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу внутрішніх справ України та їх працевлаштування», а з 2007 року відповідно до Договору про підготовку фахівця у ВНЗ МВС України. В грудні 2012 р. ХНУВС звернувся до Орджонікідзевського міськсуду Дніпропетровської обл.. з позовом про відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням [PERSON] Однак листа управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.01.2012р. №2/17-244 позивач не надав. Незважаючи на численні виклики до суду, позивач для дачі пояснень в судові засідання не з,являвся, та за його заявами суд заслухав справу за його відсутності. Завірена позивачем 28.12.2012р ксерокопія наказу про звільнення [PERSON] лише підтверджує той факт, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Таким чином, трирічний перебіг строку позовної давності по справі ХНУВС до [PERSON] про відшкодування витрат, пов,язаних з навчанням, почався від дня, коли лейтенант міліції [PERSON]С фактично звільнився 15.07.2008 року за власним бажанням з посади оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Нікопольського міськвідділу міліції, і закінчився в липні 2011року. Тому заяву [PERSON] на підставі ст.ст. 256,261 ЦК України слід було б задовольнити, визнавши пропущеним належним позивачем трирічний строк позовної давності без поважних причин. Однак, суд вважає необхідним відмовити в позові ХНУВС через відсутність підстав для задоволення позову, постільки він є неналежним позивачем. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування до нього наслідків його недійсності, суд вважає його безпідставним та таким , що не підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.221, ч.1 ст.222 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо батьки (усиновлювачі), піклувальник, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій сторони. Угода була укладена 14.09.2002р., відповідно до її умов в період з 30.07.2002 по 23.06.2006 [PERSON] забезпечувався харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України та проживав у розташуванні ХНУВС. Доказів того, що [PERSON]С проживав з другого курсу денного відділення на приватній квартирі, суду не надано. Протягом зазначеного проміжку часу батьки відповідача не оспорювали дійсність укладеної Угоди та не заявляли претензій іншим сторонам Угоди, що підтверджує їх згоду на її укладення. Протягом 2002-2006 р.р. позивач був курсантом ХНУВС та отримував не лише безкоштовні освітні послуги, а й відповідно до п.1 Угоди перебував на харчовому, речовому та грошовому забезпеченні ХНУВС та з 30.07.2002р. проживав у розташуванні університету (пр.50-річчя СРСР, буд.27, м.Харків), отже не мешкав за місцем постійного проживання ([ADDRESS]), а батьки позивача не звертались до відповідних державних органів із заявою про встановлення його місце перебування. Таким чином, твердження у позові про те, що «угода була підписана без згоди батьків», не має підстав для задоволення зустрічного позову. Трирічний строк позовної давності, який [PERSON] пропустив без поважних причин, може бути застосований судом при умові, якщо зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed