Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що вона є власником житлового будинку №74 по вул. Сингаївського в с. Лутівка Радомишльського району на підставі Договору дарування житлового будинку від 06.07.2001 року. В зазначеному будинку зареєстрований брат позивача [PERSON], проте в ньому не проживає. Оскільки відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації із спірного будинку, участі у витратах на її утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює позивачу перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а також зобов'язує нести тягар утримання будинку і за особу, яка фактично в ньому не проживає, тому і звернулася до суду з позовними вимогами про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням . В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених в поовній заяві. Відповідач до суду не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень суду не надав, тому суд ввжає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних чи доказів Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок №74 по вул. Сингаївського в с. Лутівка Радомишльського району на підставі Договору дарування житлового будинку від 06.07.2001 року (а.с. 8). За даними акту обстеження соціального стану від 28.10.2015 року [PERSON] з лютого місяця 2014 року не проживає в житловому будинку №74 по вул.Сингаївського в с. Лутівка Радомишльського району, а постійно проживає в [INFO] (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за № 2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про зокрема позбавлення права власності на житлове приміщення або позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач як власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 156 ЖК України;ст. 405 ЦК України). Суд вважає, що вимоги позивача правомірні, оскільки відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку, тому за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved