Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.03.2015року її звільнення з посади лікаря-дерматовенеролога відділу комплектування доронських кадрів, яку вона займала за сумісництвом у зв*язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника відповідно до вимог ст.21 п.16 КзпП України, з яким вона не згодна, оскільки працювали на цій посаді з 10.01.2008р., між нею і відповідачем було укладено трудовий договір на невизначений строк, стаття 36 КзпП України не має п.16; крім того вона мати-одиначка, інвалід 3 групи, тому її незаконно звільнили. Крім того прийнятий замість неї працівник як лікар-стажист, що взагалі не передбачено штатним розписом, і крім того новий працівник не має право займати цю посаду, оскільки не відповідає спеціальності (не має сертифіката і спеціалізації). Тому просить поновити її не на посаді лікаря-дерматовенеролога і стягнути середний заробіток за час вимушоного прогулу з 17 березня по 29 квітня 2015року в сумі 1438грв.20коп. В судовому засіданні позивачка на позові наполягає, показала суду, що з січня 2008року вона працювала лікарем-дерматовенерологом, з червня 2008р.перейшла зав.відділом заготівлі крові, тому лікарем-дерматовенерологом перейшла за сумісництвом на пів-ставки, 05.12.2011року народила сина, вийшла на роботу 27.07.2012р., а 17.03.2015року її звільнили з посади лікаря-дерматовенеролога за сумісництвом через те, що прийняли іншу людину на постійно, але прийняли вони лікаря-стажиста (Малого), якого направили на курси, оскільки працювати лікарем-дерматовенерологом він не може без сертифіката і спеціалізації (кожен лікар має надати сертифікат, підтвердити свою спеціалізацію, без чого не має права працювати). Лікаря-стажиста немає у штатному розписі, тому вважає, що її звільнили незаконно, просить скасувати цей наказ, поновити її на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, показав суду, що оскільки посада лікаря-дерматовенеролога була вакантною (позивачка займала її за сумісництвом), він прийняв людину на постійну роботу, а прийняв його за наказом лікарем-стажистем, а не лікарем-дерматовенерологом, оскільки Малий (новий працівник) мав підтвердити свою спеціалізацію і отримати сертифікат (що він міг зробити лише після курсів, на які його направляє підприємство, тобто вони спочатку приймають на посаду людину, а потім направляють її на курси на місяць, після чого переводять на постійну основу вже лікарем-дерматовенерологом). Так само вони прийняли на роботу у 2008р. і позивачку - спочатку лікарем-стажистом, а після проходження курсів і отриманя сертифікату про спеціалізацію новим наказом призначили лікарем-дерматовенерологом. Тому вважає наказ законним, а вказання ст.21 КзпП України пункту 16 просто опискою, оскільким такого пункту ця стаття не має. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню підлягають частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка була прийнята на посаду лікаря-дерматовенеролога 1 категорії Комунального підприємства охорони здоровья "Волноваська станція переливання крові" на 0.5 окладу з 10.01.2008р. (а.с.2, 27, 6), з 02 червня по 31 грудня 2008року вона працювала за сумісництвом на 0.5 окладу лікаря-дерматовенеролога (наказ №33-к від 09.06.2008р. - а.с.3); і наказом №32-к від 09.06.2008року вона, будучі лікарем-дерматовенерологом, була переведена на посаду завідуючого відділу заготівлі крові з 02.06.2008р. (а.с.26); з 01.06.2011року переведена з посади лікаря-дерматовенеролога на посаду лікаря-стажора (наказ №25-к від 01.06.2011р. - а.с.25); з 03.01.2012року переведена з посади лікаря-стажиста з дерматовенерології лікарем-дерматовенерологом П категорії (наказ №2-к від 03.01.2012р. - а.с.24); з 02.01.2014року їй було наказом №03-к від 09.01.2014року дозволено працювати за сумісництвом на 0.5 окладу лікаря-дерматовенеролога (а.с.4). Тобто, в період з 02.06.2008року позивачка працювала завідуючою відділу заготівлі крові КПОЗ "Волноваська станція переливання крові" і за сумісництвом працювала лікарем-дерматовенерологом на 0.5 окладу. Згідно наказу №13-к від 17.03.2015року позивачка була звільнена з посади лікаря-дерматовенеролога за сумісництвом з вказаного числа у зв*язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника (а.с.12, 23). Суд вважає доводи позивачки в частині поновлення її на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпідставними, оскільки позивачка була звільнена з посади, яку займала за сумісництвом і на цю посаду було прийнято працівника на постійну роботу (ст.43-1 КзПП України). Доводи позивачки (і її представника) про те, що вона була звільнена з вказаної посади (яку вона займала за сумісництвом) незаконно лише на тих підставах, що працівник, який був прийнятий на цю посаду на постійно, не міг займати посаду у зв*язку з відсутністю сертифіката та спеціалізації (які працівник може отримати через місяць після курсів, на які його посалає відповідач - підприємство, яка спочатку приймає його на посаду лікаря-стажиста, а після отримання працівником вказаних документів переведе його на посаду лікаря-дерматовенеролога), судом до уваги не приймаються, оскільки законність прийняття працівника на посаду у даному судовому засідання не перевіряється. Крім того, доводи позивачки про те, що посада лікаря-стажиста не передбачена штатним розписом (а.с.29-33) також до уваги не приймаються, оскільки лікар-стажист - це не посада згідно штатного розпису, а є посадою лікаря-дерматовенеролога (яка є у штатному розпису і була вакатною, оскільки позивачка працювала на ній за сумісництвом), на яку буде переведений працівник після закінчення ним курсів для підтвердження своєї спеціалізації. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині поновлення позивачки на роботі на посаді лікаря-дерматовенеролога і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Вимоги позивачки в частині визнання незаконним наказу №17-к від 17.03.2015року підлягають задоволенню частково - слід визнати вказаний наказ незаконним лише в частині посилання на ст.21 п.16 КзпП України, оскільки пункту 16 вказана стаття КзпП України не має, виключивши вказану статтю з наказу про звільнення. Підстав для скасування вказаного наказу, а також підстав для поновлення позивачки на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не встановлено. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з позивачки, якій відмовляєтьься у задоволенні позовних вимог слід стягнути судовий збір в сумі 243грв.60коп. На підставі ст.ст. 10,11,57,64,88,209, 212-215,218 ЦПК України,

Outcome: partial