Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, в якому просив визнати право власності на житлові приміщення, загальною площею 58,7 кв.м. за набувальною давністю. При цьому посилався на те, що він та його родина проживають в житловому приміщенні, загальною площею 58,7 кв.м. що знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Різовська, 26, другий поверх, більш ніж 10 років, підтримують приміщення в належному санітарному та протипожежному стані, проводять поточний та капітальний ремонти, сплачують зі спільного бюджету комунальні послуги з обслуговування вказаних приміщень. Вважає, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, через що має право визнати за собою право власності на вищевказані приміщення за набувальною давністю. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представники відповідача та 3-ї особи в судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, тому суд вважає за можливе, у відповідності до ст.224 ЦПК України, та зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача показання свідка [PERSON], які надавались на протязі всього розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.12.2004р. розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було надано [PERSON] під підсобне приміщення за адресою: вул. Різовська, 26, площею 18,25 кв. м., що знаходиться на 2-му поверсі будинку. [PERSON] є рідною матірю позивача, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 07.09.1973р., свідоцтвом про народження [PERSON] від 06.04.1960р. З 2004 року [PERSON], її син [PERSON] та його родина користуються приміщеннями, загальною площею 58,7 кв.м. що знаходяться за адресою: м.Одеса, вул. Різовська, 26, другий поверх, що складаються з приміщення, площею 14,2 кв.м., приміщення, площею 13,8 кв.м., приміщення, площею 15 кв.м., кухні, площею 7,8 кв.м., санвузлу, площею 3,0 кв.м., коридору, площею 4,9 кв.м. 28.11.2007р.[PERSON] померла. Зазначені житлові приміщення раніше значились кв.№8 за адресою: м.Одеса, вул. Різовська, 26. Вищевикладене підтверджується копією технічного паспорту від 25.07.2014р., показаннями свідка [PERSON] На вказану квартиру досі відкриті особові рахунки по сплаті споживчого газу№2111 та за електроенергію №0000/10748020. Матеріалами справи підтверджується сплата позивачем та його родиною за рахунок спільного бюджету вартість комунальних послуг за особовими рахунками у№2111 та №0000/10748020, зокрема, квитанціями, в яких зазначена загальна площа приміщення 58,7кв.м., а саме: від 28,03,2015р., 19.02.2016р.,14.03.2016р., 23.01.2016р., 30.03.2016р., 29.01.2016р., 18.03.2016р., 05.03.2016р., 19.05.2016р., 07.06.2016р., 03.09.2013р., 28.11.2013р., 02.10.2013р., 13.03.2013р., 13.05.3013р., 25.12.2013р., 06.10.2015р., 04.12.2015р., 25.12.2015р., 03.12.2014р.,23.10.2014р., 09.09.2014р., 07.10.2014р., 29.10.2009р., 23.12.2009р., 17.02.2010р., 20.01.2010р., 17.03.2010р., 06.09.2010р., 20.07.2010р., та іншими копіями квитанцій, долучених до матеріалів справи. Згідно до інформаційній довідці №63681532, територіальна громада м.Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежитлових приміщень другого поверху №501 за адресою: м.Одеса, вул. Різовська, 26. Судом враховано, що після смерті матері[PERSON], позивач, у звязку з тим, що постійно проживав разом з нею, прийняв спадщину в порядку ст.1268 ЦК України. Згідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно. У відповідності до п.9 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до\~частини першої статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК . При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Зібраними доказами у справі підтверджується, що позивач та його родина більш ніж 10 років користуються житловими приміщеннями, загальною площею 58,7 кв.м., які розташовані за адресою: м.Одеса, вул.Різовська,26, на другому поверсі, та підтримують їх в належному санітарному та протипожежному стані, проводять поточний та капітальний ремонти, сплачують з спільного бюджету комунальні послуги з обслуговування вказаної квартири, у відповідності до особових рахунків №2111 та№0000/10748020. Суд погоджується з доводами представника позивача, що такі дії свідчать про те, що [PERSON] добросовісно та нічого не приховуючи, володіє зазначеними приміщеннями, та коли розпочав ними користуватись, не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, оскільки користувався суміжним приміщенням, яке було надано у користування його матері. В матеріалах справи відсутні докази того, що за весь період користування до позивача ніхто не звертався з будь-якими вимогами щодо приміщень. У відповідності до ст.322 ЦК України, власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст.322 ЦК України встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Житловим законодавством встановлюється обов'язок власників житлових будинків, квартир забезпечувати утримання, ремонт, експлуатацію тощо цих об'єктів за власні кошти. Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, підтверджуючі виконання відповідачем свого обовязку як власника з утримання належної йому частини приміщення, оплати вартості комунальних послуг, ремонту майна, тощо. Враховуючи, що норма статті 344 ЦК України, не виключає добровільне заволодіння особою чужим майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, та підлягають задоволенню.. Згідно до ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх\~порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом врахована практика Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» та від 01.06.2006р. у справі «Федоренко проти України», в яких зазначено, що відповідно до прецедентного права\~органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania NavieraS.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31). Відповідно до роз'яснень п.11 Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2\~Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти\~матеріального права, на підставі яких визначено права та\~обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60,\~212 та 214 ЦПК (статті224 - 226 ЦПК - при\~ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права,\~

Outcome: approved