Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі. Згідно договору відповідач продає, а позивач купує нежитлову будівлю в с.Семенасте Новоукраїнського району Кіровоградської області, яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на будівлю зерносховища. Позивач свої обов»язки, передбачені договором купівлі пролежу виконав, а саме передав відповідачу кошти в сумі 147250,00 грн. про що написано відповідну розписку, а відповідач станом на 28.12.2016 року жодних дій на виконання договору не здійснив, тому позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд стягнути з [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 147250,00 грн. а також 99 835.50 грн. -суми індексу інфляції та 12 780.49 грн.- 3% річних, на загальну суму 259 865.99 грн., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з обставин викладених в письмових поясненнях доданих до матеріалів справи, до пояснень додав, що дійсно спочатку між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики на суму 147250,00 грн., але як виявилось відповідачу не не вистачило коштів, а тому пізніше було укладено, ще договір договір купівлі-продажу зерносховища згідно якого [PERSON] було передано ще 10000 доларів США, але пізніше з»ясувалось, що документи на зерносховище не приведені у відповідність, було лише свідоцтво про право власності на будівлю, не оформлено право власності на земельну ділянку та просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] суду пояснив, що 06 лютого 2014 року він як директор ТОВ «Украгротехдіагностика» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі. Згідно договору [PERSON] було передано 10000 доларів США. Даний договір не посвідчили нотаріально, оскільки документи по зерносховищу не приведено у відповідність закону, тому гарантом отримання коштів на укладення договору було взято розписку від [PERSON] в присутності свідків. Коштів отриманих відповідачем згідно договору купівлі-продажу в сумі 10000 доларів США йому не вистачило, тому було укладено договір позики та надано йому ще 147250,00 грн.. Кошти на купівлю зерносховища були надані ТОВ та повністю обліковані, що відображено в первинних бухгалтерських документах. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні та пояснив, що [PERSON] терміново потрібні були кошти на погашення кредиту з питанням допомогти 06.02.2014 року він звернувся до [PERSON], останній повідомив, що власних коштів він не має, але є знайомий [PERSON], (керівник філії ДПАТ «Національної акціонерної компанії «Украгролізинг»), того ж дня вони разом поїхали до м.Кіровоград та в кабінеті керівника філії ДПАТ «Національної акціонерної компанії «Украгролізинг» [PERSON] підписав, попередньо надрукований, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та розписку про отримання коштів, даний договір мав виступати гарантом повернення коштів, але пішовши до нотаріуса їм стало відомо так як не всі документи зерносховища приведені у відповідність закону (неоформлено земельну ділянку) даний договірне може бути нотаріаль но посвідчений та не має юридичної сили та [PERSON] запропонував укласти договір поруки між ним та [PERSON], на що останній погодився. Поїхавши до нотаріуса укладати договір поруки, [PERSON] залишив на столі в кабінеті [PERSON] попередньо підписані договір купівлі-продажу та розписку, яку останній повинен був знищити. 06.02.2014 року було укладено договір позики, який було посвідчено нотаріусом, і вже після проведення нотаріальних дій [PERSON] було передано кошти в сумі 147250,00 грн., номіналом по 100 та 200 грн.. Під час передання коштів були присутні [PERSON] та [PERSON], [PERSON] під час передачі коштів присутня не була, вона постійно виходила з кабінету. Кошти відповідно договору позики було стягнуто з відповідача згідно рішення Новоукраїнського районного суду від 24.10.2016 року та ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області. Просить суд звернути увагу, що претензій у позивача не було до винесення рішення Новоукраїнського районного суду від 24.10.2016 року та після не задоволення судом всіх вимог позивача, виник новий позов, хоча будь-яких претензій за кристування зернесховищем не пред'являли та згідно витребуваних оригіналів документів первинного бухгалтерського обліку ТОВ «Украгротехдіагностика» дані, що 06.02.2014 року підприємство понесло витрати в сумі 147250,00 грн. на купівлю зерносховища відсутні, і взагалі вони за змістом є суперечливими, просить у позові відмовити. Свідок [PERSON], керівник філії ДПАТ «Національної акціонерної компанії «Украгролізинг», одним із засновників позивача [PERSON]" якого є його мати, суду пояснив, що в лютому 2014 року його знайомі [PERSON] та [PERSON] попросили його бути присутнім під час укладення договору купівлі-продажу зерносховища, він погодився та посвідчив у розпискі факт передачі грошей. Точного часу написання самого договору куплі-продажу не знає, стосовно договору поруки йому нічого не відомо, оскільки до нотаріуса він не їздив. Бачив лише як [PERSON] передали 10000 дол. США, також була присутня бухгалтер [PERSON] Свідок [PERSON], яка працювала по договору головним бухгалтеромдо 2015 року у ТОВ "Украгротехдіагностика. а на данний час філії ДПАТ «Національної акціонерної компанії «Украгролізинг» суду пояснила, що їй відомо факт звернення [PERSON] до [PERSON] про позику коштів. Вона особисто готувала договір куплі-продажу зерносховища, про те, що останній повинен був нотаріально посвідчений не знала, кошти було передано [PERSON] в її присутності в сумі 147250,00 грн. в доларах США, вона посвідчила факт передання грошей своїм підписом в розпискі. Пам'ятає, що у підприємства не вистачало з виручки потрібної суми, тому [PERSON] додав власні кошти, а потім підприємство повернуло йому борг, таким чином кошти було обліковано. Додала, що про інші договори між [PERSON] та [PERSON] нічого не знає та вже не пам'ятає. Заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача,відповідача, свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажуземельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що 06 лютого 2014 року [PERSON] та директором ТОВ «Украгротехдіагностика» [PERSON] було підписано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі. Предметом даного договору є нежитлова будівля (зерносховище), яку сторони оцінили в 147250,00 грн. Даний договір нотаріально не посвідчений, оригінал якого був предметом досліджененя в судовому засіданні та знаходиться у позивача (а.с. 12). В матеріалах справи (а.с.13) знаходиться розписка від 06 лютого 2014 року написана він імені відповідача-Яковенка О.Г. про отримання ним коштів в розмірі 147 250,00 грн. за будівлю зерносховища. Дана розписка підписана відповідачем [PERSON] та двома свідками [PERSON] та [PERSON]. Сторони не оспорюють факту підписання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі та розписки, та які на час його підписання не знали про обов'язкову необхідність нотаріального посвідчення договору і їм стало відомо після звернення в цей же день до нотаріуса, тому ці обставини судом визнаються доведеними в частині належності підпису сторін. Представник відповідача зазначив, що відповідач ввесь час з моменту отримання коштів від [PERSON] вважав, що перебуває в боргових зобов'язаннях з фізичною особою, а не юридичною особою ТОВ «Украгротехдіагностика», а договір купівлі-продажу, який не було належним чином укладено та розписку, знищено. З матеріалів справи вбачається, що дійсно 06 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики коштів в сумі 147250,00 грн., який нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі (а.с. 50-51). [PERSON] суму позики в зазначені строки не повернув, рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року позовні вимоги задоволено частково та з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] 307518,00 грн. (52-53), ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 07.12.2016 року рішення Новоукраїнського районного суду залишено без змін (а.с. 54-56) Для з'ясування всіх доказів по справі судом було витребувано від представника позивача оригінали документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження витрат підприємства в сумі 147250,00 грн. через підзвітну особу [PERSON], але дані документи такої інформації не містять (а.с. 88-125) даний факт свідчить, що кошти з ТОВ «Агротехдіагностика» на купівлю нажитлового приміщення (зерносховище) не витрачались. Згідно зі\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 3 ст 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нтаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договорутакий договір є нікчемним. Представником відповідача подано довідку НБУ про офіційний курс долара США станом на час укладення спірного договору та отримання за ним коштів-06.02.2014р. за 100 доларів США -799.300 грн., відповідно до арифметичних підрахунків 10 000 доларів США становитиме 79 930 гривень, а не 147 250 грн., у зв'язку з чим суд ставить під сумнів покази свідків [PERSON], [PERSON] та самого директора позивача [PERSON], як представника позивача про передачу коштів в сумі 10 000 доларів за договором купівлі-продажу приміщення зерносховища, так як про аванс представники позивача та відповідача взагалі не вели. Дослідивши договір купівлі-продажу нежитлової будівлі та договір позики вбачається, що обидва договора датовані 06 лютого 2014 року, але нотаріально посвідчений лише договір позики, належних доказів для перешкоди його нотаріального посвідчення позивачем зі сторони відповідача, суду не надано, як і не надано доказів ухилення чи відмови відповідача від нотаріального посвідчення договору, або, що позивач звертався до нотаріальних органів з цього питання, а йому було відмовлено, тому суд не виключає доводи відповідача та його представника, що договір позики 06.02.2014 рр. дійсно було укладено замість договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, який нотаріально не був посвідчений та є нікчемним, у відповідності до ч.1ст.220 ЦК України, з моменту його укладення. В своїх поясненнях представник позивача посилається на судову практику ВСУ від 24.11.2008 року про неможливість застосування до даних правовідносин ст. 220 ЦК України. На що судвважає зазначити, що, що згідно правової позиції ВСУ, висловленої в постанові від 18.04.2011 №3-28гс11 правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та ст.640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією. Нормами ст. 657 ЦК України не передбачено державної реєстрації для договору купівлі-продажу нерухомого майна, а лише його нотаріальне посвідчення. 01.01.2013 року державна реєстравція правочинів щодо нерухомості скасована відповідно ЗУ «Про внесення змін до закону України про державну реєстравцію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що відображено в листі ВСУ від 01.07.2013 року та нагалошено про інерційне застосування судами попередніх норм матеріального права. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст.204 ЦК України, правочин вважається правомірним, лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Верховний Суд України в постанові від 19.12.2012 року по справі №6-87цс12 висловив правову позицію щодо змісту зазначеної норми виклав в наступним чином - «правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності». Аналізуючи питання застосування в судовій практиці\~постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України в узагальнені від 01.01.2017 року вказав, що згідно з вимогами\~ст. 215 ЦК України\~нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Як свідчить практика, суди не завжди розрізняють нікчемні та оспорювані правочини. У разі пред'явлення особою позову про визнання правочину недійсним суди не звертають уваги на підстави недійсності правочину, вказані позивачем, та належним чином не з'ясовують, до якого виду недійсних правочинів (нікчемний чи оспорюваний) відноситься правочин, що є предметом спору. Вказане призводить до того, що інколи суди ухвалюють рішення про визнання недійсними правочинів, які є нікчемними в силу закону. При цьому суди не враховують, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. У разі ж встановлення підстав вважати правочин нікчемним суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Правова позиція Верховного Суду України по справах №6-605цс16\~та №6-2552цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду, викладена наступним чином: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України\~визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочин у кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в\~\~натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом з тим, передбачені\~ст. 216 ЦК України правові наслідки застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. В ухвалі ВССУкраїни по справі №283/2562/15ц вказав, що оскільки нікчемний правочин купівлі-продажу нерухомості не був укладений, то до нього не можна застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину передбачені ст.216 ЦК України, розписка не є для суду доказом укладення нікчемного правочину та кошти передані за розпискою стягненню не підлягають. До пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст. 218 ЦК України, суд ставиться критично, оскільки їх пояснення містять розбіжності та неточності, щодо часу отримання коштів за даним договором та договором позики 06.02.2014 рокута часом посвідчення договору позику у нотаріуса, та які на погляд суду є заінтересованими особами, так як [PERSON] перебувала в трудових відносинах із позивачем та в даний час є підлегло. особою [PERSON], який є сином одного із засновників позивача (а.с.7-9), в тому числі і в порівнянні з курсом НБУ, який діяв на час передачі коштів. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу представників обох сторін та врахувати норми ст. 218 ЦК України, відповідно до змісту абзацу другого\~ч. 1 ст. 218 ЦК\~ України, вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. \~ \~ Дослідивши оригінали бухгалтерської документації позивача, щодо підтвердження наявності на р\\р позивача коштів на час укладення договору та обороти по рахунках 631 та 301 за 2014 рік, суд вважає за необхідне зазначити, що представником позивача не подано докази про подання саме цих документів до податкової інспекції та органів статистики, відповідно до порядку подання фінансової звітності, затвердженою постановою КМУ від 28.02.2000 р. №419 із змінами, які діяли на час укладення спірного договору, так як зворотня сторінка кожного документа не представлена суду, що ставить під сумнів здійснення позивачем витрат за спірним договором купівлі-продажу зерносховища. \~ Суд вважає за доцільне звернути увагу представника позивача, що позивачем не ставилися вимоги до відповідача про укладення договору купівлі-продажу приміщення зерносховища, а лише направлена вимога від 11.11.2016 року(а.с.14-15) про необхідність повернення отриманих відповідачем коштів, про витребування майна з володіння іншої особи також не ставилися, так як зерносховище. як встановив суд вже продано 31.10.2016 року (а.с.70), що може свідчити про те, що позивач передумав купувати об'єкт нерухомості та доказів, що позивач претендує на зазначене приміщення представником позивача не подано. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивач неправильно обрав спосіб захисту порушеного права, а позовні вимоги не обгрунтовані та задоволенню не підлягають. Також на підставі ст.88 ЦПК України,у зв'язку з відмовою у позові, суд вирішує понесені судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed