Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригодиу розмірі 77 237,44 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 червня 2010 р. близько 13.00 год. сталася дорожньо-транспортна пригода, винним в якій визнано [PERSON] Відповідач, керуючи технічно справним автомобілем «Мітцубісі», д.н.з. [NUMBER] рухаючись по проїзній частині проспекту Героїв Сталінграду зі сторони вул. Тимошенко в напрямку вулиці Л.Гавро в м. Києві, наближаючись до проїжджої частини площі «Сантьяго-де-Чилі», на якій встановлено круговий рух та знаходиться нерегульований пішохідний перехід грубо порушив правила дорожнього руху, а саме не уважно стежив за дорожньою обстановкою, наближаючись до пішохідного переходу на своєму позашляховику, не зменшив швидкість та не зупинився, внаслідок чого здійснив наїзд на позивача. У результаті вказаного ДТП, позивач отримала тяжкі тілесні ушкодження,небезпечні для життя (масивна крововтрата, масивний крововилив в черевну порожнину, перенесла три переливання крові, інкубацію трахеї, штучну вентиляцію легенів, численні переломи хребта, тазу, руки та ноги,) що підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи № 95 від 05 травня 2011 р. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень у позивача була втрачена загальна працездатність, у зв`язку із чим, вона не може обійтись без стороннього догляду. 22 жовтня 2010 року відповідно до рішення спеціалізованої травматологічної медико-соціальної експертної комісії їй встановлено групу інвалідності - перша Б з ураженням опорно-рухового апарату, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 22.10 2010 р. За висновками МСЕК [PERSON] - потребує стороннього побутового догляду, обмежена здатність до пересування та самообслуговування, до трудової діяльності та навчання. 02.12.2013 позивачу видана довічно Довідка до акту огляду МСНК про встановлення групу інвалідності - перша Б з ураженням опорно-рухового апарату, зроблено висновок про потребу у сторонньому побутовому догляді. Так, послуги сиділки в період з 06.2015-06.2016 рр. становить 45 750.00 гривень. Відвідування басейну в 2016 році становить 2 000.00 гривень. Витрати на період стаціонарного лікування в червні 2017 року на суму 3 902,97 гривень. Витрати на період лікування в травні 2018 року на суму 2 618,40 гривень. Витрати на період стаціонарного лікування у вересні 2018 року на суму 2 612,00 гривень. Витрати на період стаціонарного лікування у травні 2019 року на суму 3 068,78 гривень. Витрати на ліки (амбулаторне лікування). Здійснені в 2016-2018 роках на суму 770,15 гривень. Витрати на ліки (амбулаторне лікування), здійснені в 2019 році на суму 2 339,31 гривень. витрати на обстеження для санаторно-курортних карт та стаціонарного лікування у 2016-2019 роках на суму 252,90 гривень. Витрати на СКТ таза та хребта у червні 2019 року на суму 3 104,00 гривень. Витрати на санаторно-курортне лікування у 2016 році на суму 1 740,74 гривень. Витрати на санаторно-курортне лікування у 2017 році на суму 1 741.37 гривень. Витрати на санаторно-курортне лікування у 2018 році на суму 1 762,22 гривень. Витрати на масаж і консультацію лікаря-травматолога у червні 2019 року на суму 5 350,00 гривень. Витрати на ксерокопіювання і друк матеріалів у червні 2019 року на суму 224,00 гривень. Отже витрати на суму 77 237,44 гривень, які понесла позивач підлягають стягненню з відповідача. Відповідач не скористався своїм правом передбаченим ст. 178 ЦПК України та не подав до суду відзив на позовну заяву, однак представником відповідача [PERSON] були подані письмові пояснення в яких остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що позивачем на зазначені в позові витрати на різні реабілітаційні процедури та ліки не надано доказів того, що такі процедури були необхідні за призначенням лікаря та медичні препарати, на які позивач витрачала кошти призначалися для лікування. Щодо витрат на послуги сиділки представник відповідача зазначила, що ними поданий відповідний позов до Печерського районного суду м. Києва про визнання договору недійсним у зв`язку з чим, відповідач не визнає в цій частині позов також. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та наполягав на її задоволенні. Представник відповідача в судове засідання з`явилась, однак коли суд видалився до нарадчої кімнати для вирішення питання по заяві про відвід судді, представник не попередивши суд та не подавши будь-якого клопотання чи заяви без поважних причин покинула судове засідання та приміщення суду. Тому, відповідно до ст. 223 ЦПК України, суд закінчив розгляд справи у відсутність представника відповідача. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року клопотання представника відповідача про відвід судді визнано необґрунтованим та продовжено розгляд справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 08 червня 2010 року близько 13.00 год. [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем «Мітцубісі» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині пр. Г. Сталінгрпаду зі сторонм площі Сантьяго -де -Чілі , на якій встановлено круговий рух та знаходиться нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 додатку 2 та дорожніми знаками 5.35.1 тп 5.35.2 додатку 1 Правил дорожнього руху України, по яком у на той час переходила проїжджу частину [PERSON] справа наліво по ходу руху вказаного автомобіля, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, наближаючись до нерегульваного пішохідного переходу, на якому перебувала позивач, не зменшив швидкість та не зупинився, внаслідок чого здійснив наізд на [PERSON] , в результаті чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 18 серпня 2011 року, яка винесена в межах розгляду кримінальної справи №1-64/2011 по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, застосовано до [PERSON] ст.6, ст.1 п. "в" Закону України "Про амністію у 2011 році" від 08.07.2011 року і провадження по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України закрите, звільнивши його від кримінальної відповідальності. Відповідно до ч.3 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 158 123,89 грн. 89 грн. Випрішено питання розподілу судових витрат. З тексту вказаного рішення вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія Українська страхова група» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, пов`язані санаторно-курортним лікуванням, в розмірі 10920,00 грн., моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Дане рішення було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції та відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.03.2014 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2013 року скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди і судових витрат і ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія Українська страхова група» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 75923 грн. 26 коп. у відшкодування матеріальної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. В інішій частині рішення залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2017 року, внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди 08.06.2010 року тілесних ушкоджень, позивач втратила загальну працездатність та не може обходитись без стороннього догляду, що підтверджується висновком спеціалізованої травматологічної медико-соціальної експертної комісії та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ, відповідно до якої [PERSON] встановлено першу Б групу інвалідності з ураженням опорно-рухового апарату. Крім того, в наслідок отриманні тілесних ушкоджень, 02.12.2013 р. Спеціалізованою травматологічною МСЕК [PERSON] було призначено індивідуальну програму реабілітації інваліда № 1439 (а.с.13-17). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просить відшкодувати за рахунок відповідача [PERSON] , як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, послуги сиділки за період з червня 2015 року по червень 2016 проку в сумі 45750 грн.; відвідування басейну в 2016 році в сумі 2000 грн.; витрати на період стаціонарного лікування в червні 2017 року на суму 3902 грн. 97 коп.; витрати на перівод стаціонарного лікування в травні 2018 року на суму 2618 грн. 40 коп.; витрати на період стаціонарного лікування у вересні 2018 року в сумі 2612 грн. 60 коп.; витрати на період стаціонарного лікування у травні 2019 року в сумі 3068 грн. 78 коп.; витрати на лікі (амбулаторне лікування), здійснені в 2016-2018 роках на суму 77 грн. 15 коп.; витрати на ліки (амбулаторне лікування), здійснені в 2019 році на суму 2339 грн. 31 коп.; витрати на обстеження для санаторно-курортних карт та стаціонарного лікування у 2016-2019 роках на суму 252 грн. 90 коп.; витрати на СКТ таза та хребта у червні 2019 року на суму 3104 грн.; витрати на санаторно-курортне лікування у 2016 році на суму 1740 грн. 74 коп.; витрати на санаторно-курортне лікування в 2017 році на суму 1741 грн. 37 коп.; витрати на санаторно-курортне лікування у 2018 році на суму 1762 грн. 22 коп.; витрати на масаж і консультацію лікаряґ травматолога у червні 2019 року на суму 5350 грн. та витрати на ксерокопіювання і друг матерівалів у червні 2019 року на суму 224 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 1206 ЦПК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи потерпілого. Заперечуючи проти позову, викладених в письмових поясненнях від 13.12.2019 року, які долучені до матеріалів цивільної справи (т.2 а.с.43-54), представник відповідача вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідність стягнення із відповідача витрат в розумінні ст. 1195 ЦК України. З доводами , викладеними в письмових поясненнях представника відповідача суд не погоджується з наступних підстав. Що стосується витрат на послуги сиділки. Згідно договору про виконання робіт від 20 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] , надалі (Замовник) та [PERSON] , надалі (Виконавець), Замовник доручає, а Виконавець бере на себе відповідальність виконати роботу щодо догляду за хворою [PERSON] (Замовником). Пунктом 2.1.1. Договору передбачено зобов`язання Виконавця виконувати роботи відповідно до переліку обов`язків сиділки (доглядальниці) і в терміни, передбачені даним договором. Відповідно до п.2.2.1 Замовник зобов`язується сплатити за послуги, надані Виконавцем, у розміри та терміни, зазначені в даному договорі. Згідно із п.3.1., 3.2. вартість послуг за даним договором складає: три тисячі сімсот п`ятдесят гривень на місяць (30 календарних днів), згідно розрахунку сто двадцять п`ять гривень на добу (середньозважена ціна таких послуг по м. Києву). Винагорода виплачується Замовником особисто Виконавцю єдино разовою сумою за весь період дії даного договору, протягом якого надаватимуться послуги, у місячний термін з моменту виконання даного договору. Пунктом 3.3. Договору передбачено, що здавання робіт Виконавцем та приймання їх результатів Замовником оформлюється Актом здавання-приймання виконаних робіт, який підписується Сторонами протягом 3 (трьох) робочих днів після фактичного виконання робіт. Відповідно до п.4.1. Договору термін виконання договору з 20 червня 2015 року по 20 червня 2016 року. З матеріалів справи вбачається, що сторонами зазначеного Договору було складено відповідно до умов Договору акт здачі-прийняття робіт, та [PERSON] було сплачено [PERSON] винагороду за договором про виконання робіт від 20.06.2015 р. в сумі 45750 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1 а.с.22-24). В мотивувальній частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2017 року вказано, що відповідно до наданих позивачем медичних документів, [PERSON] рекомендовано лікарями відвідування басейну та заняття плаванням, дана обставина також встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 22-ц/796/3122/2014, що у розумінні ст. 61 ЦПК України не потребує додаткового доказування. (а.с.13-17, 25-34). Вартість відвідування басейну в 2016 році становить 2000 грн., що підтверджується товарним чеком № 0293409 від 30.06.2016 року, складеного на підставі договору про надання спортивно-оздоровчих послуг від 30.06.2016 року. У зв`язку із отриманими травмами в результаті ДТП, позивач потребувала медичного лікування, що підтверджується відповідними записами лікарів у наданій суду медичній документації. Так, позивач понесла витрати на період стаціонарного лікування в періоди: в червні 2017 року на суму 3902 грн. 97 коп., в травні 2018 року на суму 2618 грн. 40 коп., у вересні 2018 року на суму 2612 грн. 60 коп., у травні 2019 року на суму 3068 грн. 78 коп., а всього на суму 12202 грн. 75 коп. Крім цього позивач понесла витрати на придбання ліків під час абулаторного лікування за період з 2016 року по 2019 рік на загальну суму 3109 грн. 46 коп. Вкаазані витрати підтверджуються копіями фіскальних чеків. (т. 1 а.с. 35-37, 45-46, 49-50, 54-55, 60-61, 67-68, 70) На спростування наданих позивачем доказів про придбання ліків у період стаціонарного та абулаторного лікування , а також медичного обстеження відповідачем не надано жодного доказу, що зазначені витрати не пов`язані із призначенням лікарів та лікуванням ушкоджень, які отримала [PERSON] в результаті винних дій [PERSON] . В матеріалах справи міститься направлення лікаря на комп`ютерну томографію грудного та поясничного відділу хребта, (а.с.72), вартість якого сплачена позивачем становить 3104 грн., що підтверджується калькуляцією на надання медичних послуг (а.с.71). Як убачається із виписок з медичної карти [PERSON] рекомендовано санаторно-курортне лікування (т. 1 а.с. 40, 44). Відповідно до довідок «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва № 881 від 20.06.2017 р., та № 675 від 18.04.2018 [PERSON] одержала путівки на санаторно-курортне лікування (т.1 а.с. 80, 85). Згідно доданих до матеріалів справи письмових доказів позивач у 2016 році понесла витрати санаторно-курортне проживання та проїзд в сумі 1740 грн. 70, що підтверджується копіями відповідних документів. (т.1 а.с. 73-75) У 2017 році позивач понесла витрати на проїзд до санаторію та у зворотньому напрямку в сумі 1741 грн. 37 коп. (т.1 а.с.77-79). В т.1 на а.с.77 знаходиться копія зворотнього талону до путівки № 7044, з якого вбачається, що [PERSON] понесла витрати на санаторнор-курортне лікування в розмірі 18217 грн., але питання щодо стягнення цієї суми позивач не ставить. Тому суд, у відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд не вирішує питання щодо стягнення даної суми. У 2018 році позивач понесла витрати на проїзд до санаторію та у зворотньому напрямку в сумі 1762 грн. 22 коп. (т.1 а.с.81-83). Що стосується стягнення витрат на массаж і консультацію лікаря-травматолога в сумі 5350 грн., то дана сума також підлягає стягненню, оскільки з медичної документації, яка долучена до матеріалів справи вбачається, що лікарями неодноразово рекомендовано проведення массажу позивачу. Що стосується витрат на ксерокопіювання і друг матеріалів у червні 2019 року на суму 224 грн., то дана сума не підлягає стягненню, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що дані трати знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із ДТП. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, вказані витрати в сумі 77013 грн. 44 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок [PERSON] , як особи винної у вчиненні злочину, у відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК України. На спростування наданих позивачем доказів відповідач не надав жодного доказу, що витрати понесені позивачем не знаходяться в причинно-наслідкому зв`язку із ДТП, або відповідачем дані витрати були вже відшкодовані позивачу. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial