Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором. Обґрунтовуючи вимоги позивач вказував на те, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір без номеру від 12.12.2008 року, шляхом підписання відповідачем заяви б/н 12.12.2008 року про отримання банківських послуг. Підписавши вказану заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Але відповідач зобов`язання щодо погашення заборгованості за Кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також щодо оплати комісії на умовах, передбачених кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим відповідач станом на 09.06.2019 року має заборгованість в розмірі 574517,79 з яких: 8652,76 грн. - заборгованість за кредитом; 560565,30 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом 5299,73 грн - заборгованість за пенею та комісією. Але, враховуючи те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 117471,83 грн., яка складається з 8652,76 грн. - заборгованість за кредитом; 108819,07 грн. - заборгованості за відсотками за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в розмірі 1921,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судовому засіданні 31.10.2019 року суду пояснила, що вона визнає позовні вимоги частково, оскільки кредит у розмірі 8652,76 грн їй не надавався. Вказувала, що дійсно вона отримала кредитну картку у 2008 році з кредитним лімітом в розмірі 500,00 грн. та користувалась нею кілька років, згодом повністю погасила заборгованість. У 2013 році на вказану кредитну картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 6000,00 грн., якими вона скористалась та погашала заборгованість до 2014 року, після чого перестала сплачувати борг. Кредитну картку їй видавали лише один раз і після закінчення строку дії картки вона нової картки в банку не отримувала. Підтвердила те, що дійсно підписувала заяву на отримання кредиту. За умовами кредитного договору вона повинна була погашати заборгованість до 25-го числа кожного місяця. Просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача. В судове засідання 29.11.2019 року відповідачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи вимоги ст.223 ЦПК України, суд вважав можливим продовжити розгляд справи без участі не з`явившихся сторін. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Як вбачається із заяви від 12.12.2008 року, відповідач [PERSON] , підписавши вказану заяву просила відкрити їй рахунок в банку та оформити на її ім`я кредитку «Універсальна», «55 днів пільгового періоду» з кредитним лімитом 500,00 грн. Зі змісту вказаної заяви також вбачається, що відповідач ознайомився і був згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Підписавши вказану заяву, відповідач погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. З заяви від 12.12.2008 року також вбачається, що [PERSON] був оформлений кредитний ліміт в сумі 500,00 грн зі сплатою 2,5% в місяць за користування кредитом на залишок заборгованості. Також вказаною заявою підтверджується, що [PERSON] 12.12.2008 року був відкритий рахунок та видана кредитна карта № [NUMBER] . Факт отримання кредитної картки та ПИН до неї підтверджується особистим підписом [PERSON] у вищевказаній заяві. Вишевказані обставини позивач в судовому засіданні не оспорювала. Умови кредитування викладені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» (а.с.53 зворотній бік), з якими позивачка 12.12.2008 року була особисто ознайомлена, про що свідчить її власний підпис на них. Згідно вищевказаних умов відповідач повинен щомісячно до 25 числа місяця, який слідує за звітним погашати кредит у розмірі 7% заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Вказаними умовами кредитування також передбачена пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, яка нараховується за кожний день прострочення кредиту, штраф за порушення строків платежів більше ніж на 120 днів, комісія за моніторинг неактивної карти. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (картрахунок № [NUMBER] від 12.12.2008 року) вбачається, що в 2013 році відповідачу був збільшений кредитний ліміт до 6000,00 грн. Відповідачка в судовому засіданні не оспорювала факту користування кредитом з 2013 року в розмірі 6000,00 грн, як і не оспорювала факт неповернення кредиту у вказаній сумі. З розрахунку заборгованості(а.с.6-9), який надано позивачем вбачається, що заборгованість відповідача за кредитом станом на 09.06.2019 року становить 574517,79 грн і складається з: 8652,76 грн. - заборгованість за кредитом; 560565,30 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом 5299,73 грн - заборгованість за пенею та комісією. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути з відповідача не всю суму заборгованості, а лише її частину в розмірі 117471,83 грн, що є його правом. Заборгованість, яку просить стягнути позивач складається з: 8652,76 грн. - заборгованість за кредитом; 108819,07 грн. - заборгованості за відсотками за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене, суд, на підставі досліджених доказів вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачу позивачем був наданий кредит в розмірі 6000,00 грн на умовах, які зазначені в заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які були підписані особисто відповідачем 12.12.2018 року. Що стосується інших умов надання кредитних коштів відповідачу, які викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з яких долучено позивачем в якості доказу, а саме умов щодо овердрафту, щодо односторонніх змін в Умови та правила, які мав вносити банк, щодо обов`язку відповідача слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, щодо права Банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів боргових зобов`язань, а також щодо списання грошей з поточного рахунку відповідача в розмірі нарахованих процентів та збільшення розміру кредиту, то з цього приводу суд зазначає таке. Позивач, обґрунтовуючи свій позов посилався на те, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку є невід`ємною частиною спірного кредитного договору, надавши «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архив Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/». Але, при цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про надання банківських послуг від 12.12.2008 року. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, бо вказані умови встановлюють для відповідача нові умови та правила його кредитування, надають можливість банку здійснювати додаткові заходи, які збільшують вартість кредиту, збільшують права та обов`язків кожної із сторін. Враховуючи наведене, суд вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.12.2008 року шляхом підписання заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови ніж ті, що зазначені в заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». З досліджених судом матеріалів вбачається, що кредитний договір, який уклали сторони по справі не містить відомостей щодо строку повернення кредиту у повному обсязі. Таким чином, враховуючи вимоги ст.530 ЦК України, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно з пунктом 1.27 статті 1 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Зважаючи на встановлений [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн, що підтверджується заявою від 12.12.2008 року (а.с.14), який в 2013 році був збільшений до 6000,00 грн, що також не оспорювала сама відповідачка та відсутність у матеріалах справи відповідного (належного та допустимого доказу) підтвердження його збільшення до іншої, більшої за розміром, суми, суд вважає, що відповідач отримав від банку кредит саме у вказаному розмірі і повернути його повинен саме у розмірі 6000,00 грн. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню тіло кредиту в сумі 6000,00 грн. В іншій частині, а саме щодо стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 8652,76 грн, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки: позивачем не доведено факт видачі відповідачу кредиту саме в цій сумі доказів зарахування на видану відповідачу кредитну картку кредиту суми в розмірі 8652,76 грн суду надано не було. відповідач в судовому засіданні вказану суму не визнавав надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), які нібито є невід`ємною частиною кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] , які дають можливість здійснювати додаткові заходи, які збільшують вартість кредиту, збільшують права та обов`язків кожної із сторін, відповідачем не підписані. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року в розмірі 108819,07 грн., суд зазначає таке. З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року відповідачу нараховувались відсотки виходячи зі ставки - 30% річних, з 01.09.2014 року - 37,8% річних та з 01.04.2015 року - 43,2% річних. В той же час, у заяві позичальника від 12.12.2008 року процентна ставка зазначена на рівні 30% річних (2,5 % в місяць). Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами у справі була домовленість про сплату відсотків за користування кредитними коштами у іншому розмірі, ніж той, що зазначений у заяві позичальника від 12.12.2008 року, суду надано не було. Таким чином, суд вважає, що нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами виходячи з процентної ставки 37,8% та 43,2% є незаконним. Враховуючи наведене, наданий позивачем розрахунок відсотків за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року є невірним. Крім того, в судовому засіданні відповідач просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною першою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно розрахунку заборгованості відповідача, останній платіж про погашення заборгованості було здійснено 05.09.2016 року в розмірі 300,00 гривень, після чого жодного погашення не відбувалось, що свідчить про те, що строк позовної давності не переривався. Відсотки за користування кредитом нараховувалися щомісяця. Відповідач, за умовами договору повинен був погашати заборгованість щомісячними платежами, які повинен був здійснювати до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Кожного місяця, позивач, нараховуючи відсотки за користування відповідачем кредитними коштами, знав про існуючу заборгованість у відповідача зі сплати відсотків. Відповідно до ст..261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Відповідно до ст.267 ЦПК України, сплив позовної давності. Про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 07.09.2019 року, про що свідчить штемпель Укрпошти на конверті щодо його прийняття на відправлення до суду (а.с.30). Отже стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, можливо лише в межах строку позовної давності, тобто в межах трирічного строку, а саме з 07.09.2016 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що в період з 07.09.2016 року по 31.07.2017 року у відповідача існувала заборгованість в розмірі 6000,00 грн. Таким чином, за вказаний період, враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач отримав кредит в розмірі 6000,00 грн, розрахунок відсотків за користування кредитом є таким: 6000,00 грн х 30% : 360 (базова% ставка, відповідно до довідки про умовах кредитування, нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів на рік) х 328 днів (кількість днів за період з 07.09.2016 року по 31.07.2017 року) = 1640,00 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення відсотків за користування кредитними коштами підлягають задоволенню в розмірі 1640,00 грн, які нараховані за період з 07.09.2016 року по 31.07.2017 року, в межах строку позовної давності. В задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитними коштами за період з 12.12.2008 року по 07.09.2016 року слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 1921,00 грн, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.1). Позивач просив задовольнити його вимоги в розмірі 117471,83 грн. Позовні вимоги судом задоволено частково в сумі 7640,00 грн. Враховуючи наведене, положення ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 124,94 грн (6,5%), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (7640,00 грн х 1921,00 грн : 117471,83 грн) Але, враховуючи те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач є інвалідом першої групи, що підтверджено копією довідки МСЕК серії 12 ААБ №072740 (а.с.41), що є, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», підставою для звільнення відповідача від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір в сумі 124,94 грн підлягає компенсації позивачу за рахунок держави.

Outcome: partial