Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулася\~з позовом\~до відповідача\~про визнання недійсним договір дарування квартири № 1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді, посвідчений 19.05.2009 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON]. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до умов договору дарування вона передала у власність своїй доньці [PERSON] квартиру № 1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді. [PERSON] з 03 лютого 1988 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON]. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі з чоловіком на підставі свідоцтв про право власності від 05.02.1997 року, виданих Кіровоградською міською радою народних депутатів, набули в приватну спільну сумісну власність квартиру №1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді. Відповідно до договору про визначення часток від 27.02.2007 року, посвідченого Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою, було виділено по 1/2 частці кожному з подружжя. 28.03.2007 року після виділення часток, Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування 1/2 частки квартири № 1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді, яка належала чоловікові - [PERSON], на користь дружини - [PERSON]. Вказаний договір був зареєстрований в Кіровоградським ОБТІ 02.04.2007 року. Таким чином, на момент посвідчення спірного договору дарування квартири 19.05.2009 року між позивачем та донькою - [PERSON], являлась єдиним власником на праві особистої приватної власності цілої квартири. При посвідченні договору дарування квартири від 19.05.2009 року відповідач [PERSON] обіцяла довічно утримувати та здійснювати догляд за нею, як за літньою особою, надавати необхідну матеріальну та медичну допомогу. 01 травня 2010 року гр. [PERSON] помер. З моменту укладення договору дарування та до червня місяця 2016 року відповідач [PERSON] здійснювала догляд, купувала продукти харчування та ліки за кошти позивача, так як отримувала за неї пенсію, допомагала оформлювати направлення для проходження лікування в медичні заклади, оскільки дуже часто хворіє. З червня місяця 2016 року відповідач [PERSON] відмовилась надавати будь-яку допомогу, в вересні 2016 року відповідач [PERSON] зареєструвала в квартиру № 1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді свого сина, онука - [PERSON], [INFO], який став проживати в квартирі з моменту його реєстрації зі своєю співмешканкою. З моменту вселення в квартиру і по теперішній час онук [PERSON] виявляє агресивну поведінку відносно неї, приходячи додому в нетверезому стані постійно лає нецензурною лайкою, застосовує до неї грубу фізичну силу, погрожує вбивством та позбавленням житла, відбирає продукти харчування та грошові кошти, в зв'язку з чим неодноразово отримувала тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості та потрапляла до лікарні. Виганяли з квартири, мотивуючи тим, що не є власником квартири. Таким чином відповідач та онук навмисно створюють умови не можливі для проживання. Іншого житла не має. На даний час змушена проживати в м. Києві в іншої доньки. Стверджується, що вказаний договір дарування квартири є недійсним з тих підстав, що при його укладенні помилилась щодо його обставин, які мають істотне значення, тобто помилилась щодо змісту правочину. На момент посвідчення договору була людиною похилого віку. В силу свого віку, стану здоров'я, відсутності знань та досвіду щодо порядку відчуження нерухомого\~майна,\~довіри до\~відповідача помилково\~підписала договір дарування спірної квартири, насправді мала намір укласти договір довічного утримання, а тому просить задовольнити позов повністю. \~В судовому\~ засіданні\~ представник\~ \~позивача \~зазначила,\~що \~ позивач помилилась в юридичній природі правочину, його характері, має місце розбіжність між її волею та її зовнішнім волевиявленням. \~ \~ \~ \~Відповідач надала відзив проти позову, а в судовому засіданні представник відповідача на обґрунтування позиції відповідача зазначила, що позов не підлягає задоволенню з посиланням, що на момент посвідчення договору дарування квартири, позивач проживала спільно з своїм чоловіком, [PERSON] (який був свекром відповідача від її попереднього шлюбу) до його смерті в 2010 році , тому питання про укладення договору довічного утримання взагалі не виникало, а навпаки саме [PERSON] був ініціатором, щоб вищезазначена квартира, яку він отримав по ордеру, була подарована їй . Щодо укладення\~договору довічного\~утримання ,\~то \~відповідач \~з 01\~грудня 2005\~року \~ вона\~ є\~інвалідом III\~групи,\~крім того\~з 13\~жовтня 2000\~року доглядає\~свого чоловіка\~-\~[PERSON],\~який є\~інвалідом І\~групи за\~загальним захворюванням\~-\~ ураження\~ \~опорно-рухового\~ \~апарату,\~ \~який \~ потребує\~ \~постійного,\~ \~ стороннього догляду. Тож відповідно не мала можливості і права на укладення даного договору довічного утримання. Стверджується ,\~що \~ підставою\~звернення до\~суду \~могли стати\~ не\~помилка \~в укладенні\~договору ,\~а саме\~ неприязні\~стосунки ,\~які виникли\~у позивача\~з її\~внуком,\~що \~підтверджується листом\~ позивача\~до відповідача, а тому просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири 2009 року, тобто той який був вчинений вісім років тому( на момент звернення до суду), порушивши трирічний строк звернення до суду, у зв»язку з чим заявляє про сплив позовної давності, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні третя особа - приватний нотаріус\~Кропивницького міського\~нотаріального округу [PERSON] зазначила , що укладенню договору передувала консультація, у процесі якої нотаріус, з'ясовувала дійсні наміри сторін, які звернулися і роз'яснювала їм поняття заповіту, договору довічного утримання та договору дарування, а також юридичні наслідки укладання кожного з цих правочинів. Після чого сторони , що звертаються з питання укладення договору мають зібрати перелік певних документів відповідно до умов саме того договору, який вони виявляють бажання укласти. У зв»язку з необхідністю збору документів мають можливість обдумати і визначитися з видом договору, який мають намір укласти. На момент укладення договору сторони зробили свій вибір на користь договору дарування. Заперечує проти зазначення позивача , що нею як нотаріусом не було належним чином розяснено наслідки укладення даного договору чи не надання можливості скористатися очками чи лінзою для прочитання договору. Стверджує, що позивач усвідомлювала, який саме договір вона уклала з дочкою, оскільки вона на протязі 7 років (з 9 травня 2009 року по червень 2016 року) не вимагала від своєї дочки кошти на своє утримання, а навпаки, віддавала їй свою пенсію. Вважає, що в момент укладання вищезгаданого правочину не мала місце помилка, про яку зазначає позивач у своїй позовній заяві. А помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як, нотаріус, який посвідчував цей правочин повідомила, що при посвідченні договору жодних порушень діючого законодавства з її боку не було, звернення позивача до суду вважає безпідставним та заперечує проти задоволення позову. Судом встановлено наступні факти. 19.05.2009 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування квартири № 1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 869. Право власності [PERSON] зареєстровано в Кіровоградським ОБТІ 25.05.2009 року, реєстраційний номер майна 17798898. Відповідно до умов договору дарування [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру № 1 по вул. Краснокутського Юрія (Куйбишева) 1 «б» в м. Кіровограді. В судовому засіданні позивач зазначила, що підставою звернення до суду вважає неправомірні дії її внука, що є сином відповідача по відношенню до неї , в т.ч. і застосування сили та нанесення тілесних ушкоджень, у зв»язку з чим на даний час порушено кримінальну справу. Саме тому, вона прийшла до висновку, що помилилась відносно обставин укладеного договору і бажає повернути у свою власність спірну квартиру. Всьому цьому, вважає, що є причиною її вік та стан здоров»я , вона є особою 1936р.н. та на даний час позбавлена в силу віку і здоров»я можливості вільно пересуватися ( на інвалідному візку). Дані правовідносини сторін є цивільно-правовими та регулюються Цивільним Кодексом України. Позивачем заявлено вимогу про визнання договору недійсним. Відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч.1 ст.215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 717\~ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Позовна заява містить зазначення про вчинення позивачем договору і при цьому, помилки щодо обставин даного договору. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.229\~ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Положеннями статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З \~ \~ \~ \~ роз'яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~9\~від 06.11.2009\~року "Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними" встановлено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Виходячи зі змісту оспорюваного договору дарування та обставин, із якими позивач пов'язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлювала природи укладеного правочину та його наслідків, помилялася щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на її волевиявлення, та на час укладання договору дарування сторони мали будь-які домовленості про взаємну вигоду, покладання на обдарованого обов'язку утримувати дарувальника. Про обізнаність позивача щодо укладення саме договору дарування свідчать матеріали справи в т.ч. і замовлення зобов»язання позивача на виконання роботи з технічної інвентаризації та заяви про надання інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно для укладення договору дарування ( а.с. 7,8 т. 2). З тексту договору дарування встановлено, що сторони укладаючи договір дарування засвідчили про їх обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали цей договір. Обов'язок дітей, утримувати батьків, які потребують такої допомоги, визначений нормами сімейного законодавства ст.ст.202-206 СК України, та для виконання цього обов'язку укладання будь-яких угод не є обов'язковим. Відповідач є донькою позивача, яка подарувала житловий будинок. На час укладення договору позивач проживала у вказаній квартирі і продовжувала проживати після укладення договору , наявність у неї хвороби , потреба стороннього догляду та додаткового утримання, жодним чином не підтверджує факт , та не є доказом того, що волевиявлення позивача саме на момент укладення договору було спрямоване на укладення іншого договору ніж договір дарування який нею і було укладено. У справі , яка розглядається , позивачем обраний спосіб захисту своїх прав від неправомірних дій свого онука у вигляді позову про визнання недійсним дарування. При цьому , відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Але частиною 3 цієї статті визначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушень нею положень частин другої - п»ятої ст. 13 цього Кодексу. А саме , щодо визначення меж здійснення цивільних прав , які надаються особі договором або актами цивільного законодавства. Право на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів передбачено статею 4 ЦПК України . При цьому, здійснюючи правосуддя , суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб , визначений законом або договором ( ст. 5 ЦПК України). Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову поз\\вністю, оскільки не встановлено в судовому засіданні, помилки щодо обставин договору , відсутність волевиявлення на укладення саме договору дарування , станом на день укладення договору. У даному випадку, позивач - [PERSON], на момент укладання правочину мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, вона усвідомлювала значення своїх дій та мала можливість керувати ними. Волевиявлення позивача щодо вибору особи, якій вона хотіла передати своє майно та щодо вибору договору і бажання його укласти було вільним, здійснювалося за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, і відповідало її внутрішній волі. Позивач [PERSON] укладала договір, який був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто мала на меті саме безоплатну передачу квартири і саме своїй дочці - [PERSON] Відповідно до вимог ст. 717 ЦК У за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При цьому, дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного будь-яких дій майнового або немайнового характеру, що позивач і робила. Вона 7 років не вимагала від дочки коштів на своє забезпечення та не вимагала догляду за собою. Тобто, очевидно те, що сторони договору, і зокрема, позивач мала повну уяву і про предмет договору, і про правові наслідки договору, і про всі істотні умови договору. Враховуючи,\~що судом\~ встановлено\~відсутність підстав\~для задоволення\~позову \~ по\~суті позовних\~вимог ,\~суд \~ не\~застосовує \~норми ч.4 ст. 267 ЦК України, щодо спливу позовної давності, щодо застосування якої заявлено стороною у спорі, і є підставою для відмови у позові. При винесенні рішення, суд застосовує позицію, викладену в п. 23 Рішення ЄСПЛ «Пронін проти України» від 18.07.2006 року , що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд вважає, що виконав свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). В даному випадку , суд вважає всі інші аргументи надані суду сторонами, є малозначними і такими , що не підлягають окремій оцінці судом. \~ \~ \~ \~Згідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. ст.134,142 ЦПК України, судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed