Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 липня 2007 року між позивачкою та ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» в особі Малинського відділення Житомирського регіонального управління було укладено кредитний договір №ZRRWAE00000180 на строк з 13 липня 2007 року по 12 липня 2013, відповідно до умов якого банк надає позивачці кредит на купівлю автомобіля в розмірі 22193,84 доларів США. Також у відповідності до п. 4.3 кредитного договору сторони домовились, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору, або в зв»язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним підлягають вирішенню у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська. Позивачка вважає, що будь-яким договором не можуть бути обмежені права фізичної особи, що надані їй законом і тому наявність в кредитному договорі вищезазначеної домовленості, щодо підсудності суттєво обмежують її права на судове оскарження, а підсудність справ у конкретному суді взагалі нівелює її права. В зв»язку з цим позивачка звернулася до суду з позовом та просила суд встановити нікчемність п. 4. 3. кредитного договору на підставі положень ст. ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та надав до суду заяву у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ « Приват Банк» в зв»язку з пропуском строків позовної давності, та просив суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк»», 13 липня 2007 року було укладено кредитний договір № ZRRWAЕ00000180. За умовами даного договору сторони домовились, зокрема, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з договору, або в з»язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, або визнання недійсним підлягають вирішенню у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська ( п. 4. 3. кредитного договору) Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Відповідно до положень ст. 112 ЦПК України, що діяла на момент укладання договорів, сторони мають право письмово визначити територіальну підсудність справи, крім справ, для яких встановлена виключна підсудність. Крім того слід зазначити, що згідно до приписів ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку, що на момент укладання договору та домовленості сторін щодо договірної підсудності відповідає вимогам законодавства, що діяло на момент укладання угод. Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки, згідно до вимог ст. 11 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) припинення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання зобов"язання в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення, 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що з вказаним позовом позивачка звернулася до суду 24 лютого 2014 року, проте перебіг строку позовної давності розпочався з 13 липня 2007року. Посилання представника позивача,що в наданого ним суду кредитному договорі і в кредитному договорі представленого суду представником відповідача в п.7.1 Договорів зазначені різні суми суд не бере до уваги т.к. дані суми не є предметом позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача пропущено строк позовної давності, не зазначено поважності причин пропуску цього строку і не подано клопотання про поновлення вказаного строку, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову, а також зважаючи на те, що законодавством не передбачено такий способу захисту прав як визнання пункту правочину нікчемним, а також те, що стороною відповідача подано заяву про пропуск строків позовної давності, заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону. Розподіляючи судові витрати, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed