Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернувся з позовом про стягнення з КП «Київтранспарксервіс» заборгованості по заробітній платі у розмірі 6 891 грн. 02 коп., компенсації за недонарахування відпускних у розмірі 453 грн. 11 коп., інфляційних втрат по заробітній платі у розмірі 8 067 грн. 48 коп., інфляційних втрат по виплаті відпускних у розмірі 440 грн. 27 коп., середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум у розмірі на день подання позову 67 200 грн., судових витрат у розмірі 11 000 грн. та судового збору. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем порушено норми Закону України «Про оплату праці» та встановлені на момент звільнення позивача Колективним договором між адміністрацією та профспілковою організацією комунального підприємства на 2013-2015 року мінімальні гарантії з виплати заробітної плати, у зв`язку з чим недораховано заробітну плату у розмірі 6 891,02 грн. та відпускні у розмірі 440,27 грн. Позивач зазначає, що інфляційні втрати по заробітній платі склали 8 067,48 грн. та по виплаті відпускних - 422,32 грн. Ухвалою суду від 28.10.2019 р. позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали (а.с. 33, 34). Ухвалою суду від 09.12.2019 р. відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 53-55). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 09.12.2019 р. клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів повернуто позивачу (а.с. 51, 52). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 11.02.2020 року до суду надійшли подані представником відповідача КП «Київтранспарксервіс» Ларіною Т.П. заява про застосування строків позовної давності та відзив на позов з проханням поновити строк для подання відзиву та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на те, що ухвала суду про відкриття провадження у справі підприємством була отримана 16.01.2020 року, у зв`язку з чим останнім днем для подання відзиву є 31.01.2020 року, проте позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі починаючи з 2020 року, тому КП «Київтранспарксервіс» для підготовки відзиву необхідно було значно більше часу на опрацювання відповідних документів, більшість з яких за спливом часу знаходились в архіві. У відзиві відповідач зазначає, що колективним договором, укладеним між адміністрацією та профспілковою організацією КП «Київтранспарксервіс» визначено нарахування заробітної плати за відрядною системою оплати праці, яка встановлена для оплати праці контролерів. Наказами КП «Київтранспарксервіс» від 18.04.2011 р. № 62 та від 10.04.2012 року № 55 затверджені тарифи на послуги з паркування транспортних засобів, якими встановлено розцінки відповідно у розмірі 3,91 грн. на послуги з паркування на майданчиках, що функціонують у нічний час, та у розмірі 1,22 грн. (денне паркування) за один проданий контролером талон для паркування. В подальшому наказом підприємства від 03.06.2013 року № 94 збільшено розцінку до 1,235 грн. за денне паркування. 03.01.2017 р. затверджено розрахунок розміру заробітної плати в тарифі на послуги з паркування одного транспортного засобу за одну годину (незалежно від територіальної зональності) у розмірі 2,49 грн. (денне паркування). Згідно посадової інструкції контролера служби паркування, з якою позивач ознайомлений, до функціональних обов`язків контролера належить здійснювати реалізацію талонів на паркування фіксованої вартості через реєстратори розрахункових операцій. Керівником відділу паркування за період роботи [PERSON] щомісяця надавались дані про кількість проданих позивачем талонів. На підставі такої інформації КП «Київтранспарксервіс» приймалися накази про результати роботи за кожен місяць та відповідно нараховувалась і виплачувалась позивачеві заробітна плата в залежності від кількості проданих [PERSON] талонів для паркування. Господарська діяльність підприємства неодноразово перевірялась Державною фінансовою інспекцією в м. Києві, Північним офісом Держаудитслужби, за результатами перевірок яких порушень КП «Київтранспарксервіс» щодо нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємства контролюючими органами не встановлено. Відрядна форма оплати праці, за якою працював позивач, встановлена згідно норм чинного законодавства та у відповідності до внутрішніх документів КП «Київтранспарксервіс». За вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. При звільненні позивача підприємством здійснено повну виплату заробітної плати та відпускних, тому така заборгованість перед [PERSON] відсутня, через що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з КП «Київтранспарксервіс» інфляційних втрат. До трудових відносин передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується. Заявлені витрати, пов`язані з наданням юридичних послуг відшкодуванню не підлягають, оскільки представник позивача не є адвокатом та діє за довіреністю. Ухвалою суду від 13.02.2020 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні заяви про поновлення процесуального строку на подання відзиву та продовжено відповідачу КП «Київтранспарксервіс» процесуальний строк для подачі відзиву на позовну заяву, прийнято відзив з додатками на позов [PERSON] . Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Як убачається із копії записів у трудовій книжці [PERSON] , позивач був прийнятий на роботу до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування з 09.06.2008 р. (а.с. 20, 21). 17.10.2017 року наказом КП «Київтранспарксервіс» № 605-к [PERSON] переведено на посаду робітника з благоустрою. 15.12.2017 р. позивач звільнений з роботи наказом КП «Київтранспарксервіс» від 15.12.2017 р. № 877-к за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що у період роботи на підприємстві відповідача йому не була виплачена в повному обсязі, виходячи із мінімального розміру, заробітна плата та не виплачені відпускні. З доданого до позову розрахунку убачається, що позивачем заявлені вимоги за період з 01.01.2010 року по час звільнення - по грудень 2017 року (а.с. 8.-11). На підтвердження позовних вимог надано Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 [PERSON] з 1998 року по 2017 рік, у яких зазначено щомісячний розмір доходів (заробітної плати) позивача, у тому числі на підприємстві КП «Київтранспарксервіс», код ЄДРПОУ 35210737 (а.с. 23, 23 зв.). Відповідно вказаних Індивідуальних відомостей убачається, що протягом періоду заявлених позовних вимог з 01.01.2010 року по 15.12.2017 року позивачу за деякі місяці була виплачена заробітна плата у розмірах, менших від встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік розміру мінімальної заробітної плати, а саме у наступних місяцях: за січень 2010 року виплачено 610 грн. при встановленому законом мінімальній заробітній платі 869 грн., різниця становить у розмірі 259 грн.; за лютий 2011 року виплачено 810,08 грн. при мінімальній заробітній платі 941 грн., різниця становить у розмірі 130,92 грн.; за лютий 2012 року виплачено 609,18 грн. при мінімальній заробітній платі 1073 грн., різниця становить у розмірі 463,82 грн.; за січень 2013 року виплачено 932,57 грн. при мінімальній заробітній платі 1147 грн., різниця становить у розмірі 214,43 грн.; за лютий 2013 року виплачено 609,18 грн. при мінімальній заробітній платі 1147 грн., різниця становить у розмірі 537,82 грн.; за березень 2013 року виплачено 849,65 грн. при мінімальній заробітній платі 1147 грн., різниця становить у розмірі 297,35 грн.; за січень 2014 року виплачено 634,80 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 583,20 грн.; за лютий 2014 року виплачено 559,66 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 658,34 грн.; за березень 2014 року виплачено 1204,83 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 13,17 грн.; за квітень 2014 року виплачено 880,95 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 337,05 грн.; за травень 2014 року виплачено 1201,66 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 16,34 грн.; за липень 2014 року виплачено 1200,71 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 17,29 грн.; за лютий 2015 року виплачено 619,22 грн. при мінімальній заробітній платі 1218 грн., різниця становить у розмірі 598,78 грн.; за січень 2016 року виплачено 883,75 грн. при мінімальній заробітній платі 1378 грн., різниця становить у розмірі 494,25 грн.; за січень 2017 року виплачено 2196,03 грн. при мінімальній заробітній платі 3200 грн., різниця становить у розмірі 1003,97 грн.; за лютий 2017 року виплачено 3161,78 грн. при мінімальній заробітній платі 3200 грн., різниця становить у розмірі 38,22 грн.; за вересень 2017 року виплачено 3 178,74 грн. при мінімальній заробітній платі 3200 грн., різниця становить у розмірі 21,26 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 891 грн. 02 коп. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 3, 10 Закону України «Про плату праці» та Колективний договір КП «Київтранспарксервіс» на 2013-2015 р.р. Відповідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про плату праці», мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Разом з тим суд враховує наступні обставини. Нормою ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ст. 7 Закону України «Про плату праці», законодавство про оплату праці грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України). Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці (ч. 1 ст. 97 КЗпП України). Згідно положень ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про плату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Пунктами 5, 6, 7 Колективного договору КП «Київтранспарксервіс», затвердженого зборами трудового колективу підприємства від 13.03.2013 р., визначено, що тарифні ставки, посадові оклади, відрядні розцінки, розміри доплат та надбавок не можуть бути нижчими, ніж установлені Генеральною, Галузевою та Регіональною угодами. Встановлені колективним договором КП «Київтранспарксервіс» міжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення в оплаті праці є обов`язковими для застосування на підприємстві. Забезпечити мінімальні гарантії оплати праці працівників підприємства при дотриманні встановленої колективним договором тривалості робочого часу та виконання працівником трудових обов`язків Відповідно пункту 20 Колективного договору КП «Київтранспарксервіс» встановлено, що для зацікавленості контролерів та інспекторів у збільшенні обсягів наданих послуг з паркування транспортних засобів, застосувати для цієї категорії працівників поряд з погодинно-преміальною пряму відрядну форму оплати праці (Додаток № 10) (а.с. 24-26). Отже, заробітна плата позивачу, який працював на посаді контролера служби паркування, нараховувалась за відрядною системою оплати праці. Додатком № 10 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковою організацією КП «Київтранспарксервіс» на 2013-2015 роки затверджено Положення про порядок нарахування заробітної плати при прямій відрядній формі оплати праці, про порядок і умови преміювання, встановлення доплат та надбавок робітникам КП «Київтранспарксервіс», пунктом 2.2.1 розділу 2.2. якого визначено, що при прямій відрядній формі оплати праці підставою для нарахування заробітної плати є дані начальників відділів паркування в районах, які до першого числа місяця, наступного за звітним, подають до фінансово-економічного відділу інформацію про кількість реалізованих талонів по кожному контролеру та інспектору окремо (а.с. 146, 147). Відповідно п. 2.5 посадової інструкції контролера служби паркування КП «Київтранспарксервіс», з якою позивач був ознайомлений під розписку, контролер зобов`язаний здійснювати реалізацію талонів на паркування фіксованої вартості через реєстратори розрахункових операцій (а.с. 75-78). Згідно положень ст. 90 КЗпП України, при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях. Праця робітників-відрядників оплачується за розцінками, встановленими для роботи, яка виконується (ч. 2 ст. 104 КЗпП України). Тарифи на послуги з паркування транспортних засобів були затверджені наказами директора КП «Київтранспарксервіс» від 18.04.2011 року № 62 та від 10.04.2012 року № 55, за калькуляцією яких відповідно було встановлено, що до вартості утримання одного місця для паркування автотранспорту в нічний час входило у фонд заробітної плати 3,91 грн. (а.с. 97-101), за денне паркування - 1,22 грн. за одну годину надання послуг з паркування транспортних засобів (а.с. 102-106). Наказом директора КП «Київтранспарксервіс» від 03.06.2013 р. № 94 з 01.07.2013 р. до вартості послуг з утримання майданчиків для паркування транспортних засобів за одну годину надання послуг включено тариф заробітної плати 1,235 грн. (а.с. 106-108). У 2017 р. затверджено розрахунок заробітної плати робітників з відрядною формою оплати праці при надання послуг з паркування транспортних засобів у нічний час та розрахунок розміру прямих витрат з оплати праці КП «Київтранспарксервіс» в тарифах на послуги з паркування з паркування транспортних засобів (а.с. 109, 110), відповідно яких розмір заробітної плати одного працівника за одну годину визначено 19,34 грн., розмір заробітної плати в тарифі на послуги з паркування одного транспортного засобу за одну годину - 2,49 грн. Відповідачем за спірний період надані картки рахунку [PERSON] , відомості по заробітній платі контролерів служби паркування відділу паркування в Деснянському районі, інформація про виконання контролерами показників роботи по паркувальних майданчиках Деснянського району (при відрядній оплаті праці), розрахунковий листок позивача за грудень 2017 року (а.с. 79-96, 111-121, 122). Отже, судом встановлено, що контролерам служби паркування КП «Київтранспарксервіс», на посаді якої працював позивач, заробітна плата відповідно колективного договору нараховувалась по відрядній системі оплати праці, згідно поданих керівниками відділів паркування в районах та відділу паркоматів щомісячних відомостей про кількість реалізованих талонів окремо кожним контролером. При застосуванні на підприємстві відрядної форми оплати праці розмір основної заробітної плати визначається обсягом виконуваної роботи. Положеннями частини 5 ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Відповідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. [PERSON] не доведено жодними доказами, що у зазначені ним місяці протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало право на отримання заробітної плати у більшому розмірі ніж виплачено позивачу. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.02.2019 року у справі № 736/675/17, оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не є безумовною гарантією та вимагає від працівника виконання норми праці. Також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі № 408/3267/17, від 10.10.2019 року у справі № 243/2071/18 зазначено правовий висновок про те, що сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведених обставин позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, тому задоволенню не підлягає. Позивач також просить стягнути з відповідача недоплачені кошти за відпустки у розмірі 440 грн. 27 коп., при цьому необгрунтовано та не наведено підстав щодо такого нарахування. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 роз`яснено, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Натомість у суду відсутні дані про те чи використовував позивач відпустки за час роботи на підприємстві відповідача, чи мав він законодавчі гарантії більшого періоду відпустки ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена ст. 6 Закону України «Про відпустки», тривалість додаткової відпустки у разі наявності такої, тому суд вирішує спір за наявних у справі документах. Відповідно наказу КП «Київтранспарксервіс» про припинення трудового договору від 15.12.2017 р. № 877-к, [PERSON] звільнений з роботи з 15 грудня 2017 року за угодою сторін, відповідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 73). Цим наказом визначено випалити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні, додаткові відпустки: за період роботи з 09.06.2016 р. по 08.06.2017 р. в кількості 7 календарних днів основної та додаткової відпусток, за період роботи з 09.06.2017 р. по 15.12.2017 р. в кількості 14 календарних днів основної та додаткової відпусток. Як убачається з розрахункового листка за грудень 2017 р., [PERSON] нарахована заробітна плата з 1 по 15 грудня 2017 р. - день звільнення у розмірі 1 760 грн. та компенсація за 21 день відпустки у розмірі 2 659,44 грн., що загалом складає суму 4 419,44 грн. (а.с. 122). Вказана сума відповідає розміру отриманої позивачем виплати за грудень 2017 р., відповідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с. 23 зв.). Позивачем не доведено суду, що він не використовував щорічні відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та вини відповідача у не наданні [PERSON] відпусток. Відповідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно норми ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позовні вимоги про стягнення компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів за невикористану відпустку, тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає. Позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, тому підстави для застосування строків позовної давності за поданою заявою представника відповідача відсутні. Згідно ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання розподілу судових витрат у зв`язку з відмовою в позові в повному обсязі.

Outcome: dismissed