Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач звернулася із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працював у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці позивач отримала хронічні професійні захворювання: ХОЗЛ та вібраційна хвороба. Висновком МСЕК 07.04.2020 позивачу встановлено первинно 40 % втрати професійної працездатності. У зв`язку з професійними захворюваннями позивачу завдано моральної шкоди. Змінився її спосіб та якість життя, змушена лікуватися, стан здоров`я не покращується. У зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 166920 грн. Представник відповідача надав відзив на позов. Вважають позовні вимоги необґрунтованими. В обґрунтування заперечення зазначають, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Зазначають, що на підприємстві позивач пропрацювала 34 роки 6 місяців. Позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, реалізовувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці. Також зазначають, що надані позивачем довідки МСЕК щодо встановлення їй професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність моральних страждань, а тому не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивач не зазначає, яким чином відповідач порушив його законні права та інтереси, внаслідок чого він отримав моральні страждання. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, вважають його таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Позивач працювала у відповідача машиністом крана на РЗФ-2. Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.01.2020 проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача: 1) Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня; 2) вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з помірно-вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, з порушенням трофіки кистей, у поєднанні з радикулопатією попереково-крижовою L5-S1 та шийною С5-С6 білатерально з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічними синдоромом, нейродистофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого-другого ступеня), деформуючого артрозу ліктьових (ПФ першого ступеня) та колінних (ПФ першого ступеня) суглобів, стійкий больовий синдром. Зазначений діагноз встановлено 14.01.2020 Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини». Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом крана рудозбагачувальної фабрики № 2: керувала мостовими кранами вантажопідйомністю до 250 т, оснащеними різними вантажозахватними пристроями для виконання середньої важкості навантажувально-розвантажувальних робіт, в тому числі, переміщення металоконструкцій, вузлів технологічного обладнання, запчастин у корпусі фабрики, перевіряла правильність кріплення тросів вантажозахватних пристроїв, регулювала гальма і перевіряла запобіжні засоби, виконувала роботу з технічного обслуговування вузлів та механізмів крана, чистку, змащування, дотримання у чистоті закріпленого обладнання мі приміщень, протипожежного інвентарю. Внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця [PERSON] підпадала під вплив пилу, який перевищував граничнодопустиму концентрацію, та вібрації, що перевищувала нормативні показники (а.с. 3-7). При огляді МСЕК 07.04.2020 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 40 %, з них: 25 % - з вібраційної хвороби, 15 % - з ХОЗЛ з 23.03.2020 безстроково, група інвалідності не встановлена (а.с. 8). [PERSON] з приводу професійного захворювання проходила лікування в медичних закладах з 01.12.2014 по 12.12.2014, з 11.06.2015 по 30.06.2015, з 11.11.2016 по 25.11.2016, з 03.02.2017 по 22.02.2017, з 25.04.2017 по 05.05.2017, з 25.10.2017 по 13.11.2017, з 08.01.2018 по 19.01.2018, з 03.07.2018 по 13.07.2018, з 12.11.2018 по 22.11.2018, з 01.02.2019 по 11.02.2019, з 10.06.2019 по 21.06.2019, 17.07.2019 по 01.08.2019, з 06.08.2019 по 19.08.2019, з 14.11.2019 по 23.11.2019, з 02.01.2020 по 15.01.2020, (а.с. 9-27). Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у позивача стійкої втрати професійної працездатності: 60 % зі встановленням третьої групи інвалідності. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення її звичайного способу життя та вимагають від неїдодаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров`я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує вину підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання, тривалість роботи позивача на підприємстві, наявність шкідливих умов праці. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 70000 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial