Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Територіальної громади міста Лозова Харківської області в особі Лозівської міської ради Харківської області, третя особа Лозівська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 03 липня 1962 року ними було придбано житловий будинок, що знаходився за адресою: [ADDRESS] та складався в цілому з будинку глиномазаного на стовпах під металевим дахом на одну кімнату та одну кухню, і надвірними будовами, який розташований на земельній ділянці площею 577 кв.м. 06 травня 1964 року рішенням виконавчого комітету Лозівської міської Ради депутатів трудящих чоловікові надано право будівництва нового житлового будинку на вказаній земельній ділянці, та зобов`язано після закінчення будівництва нового будинку, старий житловий будинок знести та одержати в Лозівському техбюро необхідну для будівництва технічну документацію до 06.08.1964 року. В результаті проведеної Лозівським БТІ інвентаризації у домоволодіння [ADDRESS] була змінена нумерація на [NUMBER]. 25 листопада 1997 року рішенням виконавчого комітету Лозівської міської Ради народних депутатів Харківської області [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку пл. 577 кв.м. по [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарчих споруд. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з побудованого житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2019 року вона звернулася до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з відповідними будівлями та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд. Однак у вчиненні даної дії нотаріусом було відмовлено, в зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності на державну реєстрацію права власності на житловий будинок. В зв`язку з неможливістю врегулювання питання щодо оформлення спадщини після смерті чоловіка в досудовому порядку, тому вона вимушена звертатися до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . 05 грудня 2019 року позивач надала суду уточнену позовну заяву в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. Представник позивача - адвокат Остапенко С.Ю. в судове засідання не з`явилася, але надала суду телефонограму в якій просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності її довірителя, на задоволенні уточнених позовних вимогах наполягала в повному обсязі та прохала їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника та вирішити справу на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, прийняття рішення по справі залишила на розсуд суду. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню за наступними підставами: Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 19 червня 2018 року. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме житловий будинок з відповідними надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на праві приватної власності. Факт належності спадкового майна спадкодавцю підтверджується наступними документами. Договором купівлі-продажу від 03 липня 1962, посвідченим нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрованого в реєстровій книзі Лозівського бюро технічної інвентаризації 25.07.1962 року за номером 18-185-3116. З даного договору вбачається, що [PERSON] придбав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який складався в цілому з будинку глиномазаного на стовпах під металевим дахом на одну кімнату, одну кухню та надвірні будови. Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 562 кв.м. 06 травня 1964 року [PERSON] рішенням засідання виконавчого комітету Лозівської міської Ради депутатів трудящих був наданий дозвіл на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці [ADDRESS] та дозвіл на виконання будівельних робіт. Даним рішенням також було зобов`язано [PERSON] після закінчення будівництва нового будинку, старий житловий будинок знести та одержати в Лозівському бюро технічної інвентаризації необхідну для будівництва технічну документацію до 06.08.1964 року. Згідно технічної документації 05 квітня 1968 року [PERSON] побудував новий житловий будинок на земельній ділянці площею 562 кв.м. Як вбачається з довідки відділу містобудування, архітектури та земельних відносин Лозівської міської ради Харківської області № 120 від 09.04.2019 року відповідно до договору купівлі-продажу від 03.07.1962 року домоволодіння, що належало [PERSON] , розташоване на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. В результаті проведеної Лозівським БТІ в 80-тих роках ХХ століття інвентаризації у домоволодіння [ADDRESS] була змінена нумерація на [NUMBER]. Тобто, домоволодінню, що мало адресу: [ADDRESS] , змінено адресу на [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської Ради народних депутатів Харківської області № 636/349 від 25.11.1997 року [PERSON] передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку 577 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарчих споруд. Спадкоємцем за законом є позивач по справі та [PERSON] і [PERSON] , які від прийняття спадку відмовилися на користь позивача. Інших спадкоємців не має ні по закону ні по заповіту. Позивач спадок після смерті чоловіка прийняла, оскільки звернулася в установлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадку після смерті свого чоловіка, тобто фактично спадок отримала. На даний час позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, але їй в цьому було відмовлено, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 квітня 2019 року, видана приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. в якій зазначено, що позивач не надала правовстановлюючий документ на майно, а також витяг з Реєстру прав власності, а тому позивач на даний час оформити нотаріально спадок на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не має можливості. Стаття 5 ЦК України визначає, що до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Зважаючи на наведене, спірний будинок належав [PERSON] на праві власності з 1968 року і подальша зміна законодавства не позбавила його набутого права власності на будинок, а спадкоємець має право на визнання за нею права власності саме на будинок як об`єкт спадкування. Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27.09.2012 року N 10-1387/0/4-12, в яких зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, позивач має першочергове право на спадкування після смерті свого чоловіка. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець має надати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадку. Як свідчать матеріали справи позивач фактично отримала спадок, оскільки в установлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадку. За таких обставин суд вважає, що позивач спадок прийняла, заяву про відмову від спадку не писала. Враховуючи всі вище наведені обставини, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок, як за спадкоємцем за законом. Таким чином зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення уточненої позовної заяви позивача.

Outcome: approved