Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка виступає в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення - кім.№ [ADDRESS] та виселення їх з даного гуртожитку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач був прийнятий на службу в міліцію з 28.12.2006 р. і за рішенням житлово-побутової комісії ГУ МВС України в м.Києві від 28.09.2009 р. йому у користування надана кімната [NUMBER] у відомчому гуртожитку. На підставі зазначеного рішення [PERSON] був виданий ордер на право заняття жилого приміщення у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання. Наказом ГУ МВС України в м.Києві від 26.12.2014 р. № 1299 [PERSON] було звільнено зі служби в міліції за порушення дисципліни. На підставі положень ст..ст.71, 132 ЖК України позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування сімейним гуртожитком, і виселити їх, оскільки підстав, які б унеможливлювали виселення відповідачів, відсутні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що відповідачі виселились з гуртожитку після звільнення [PERSON] і з січня 2015 р. в ньому не проживають. Відповідачі повторно в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись судом за відомим місцем реєстрації, судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, надавши письмові заперечення з приводу заявлених вимог. За згодою представника позивача, на підставі положень ст.ст.224-226 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу командира полку міліції особливого призначення «Беркут» ГУ МВС України в м.Києві № 63 від 19.12.2006 р. був призначений на посаду міліціонера-водія полку «Беркут». Відповідно до ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст.129 ЖК України). Згідно з рішенням житлово-побутової комісії ГУ МВС України в м.Києві від 28.09.2009 р. [PERSON] надано у користування кімната [NUMBER] у сімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] був виданий ордер на право заняття жилого приміщення у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання з сім»єю у складі сім»ї: дружини - [PERSON], та доньки - [PERSON] Гуртожиток за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі Головного управління МВС України в м.Києві з 06.06.1989 р. і є відомчим гуртожитком сімейного типу. Наказом ГУ МВС України в м.Києві від 26.12.2014 р. № 1299 [PERSON] було звільнено зі служби в міліції за порушення дисципліни. Судом встановлено, і це підтвердив представник позивача в судовому засіданні, що [PERSON] після звільнення, разом з сім»єю, змінив місце проживання, і з січня 2015 р. в кімнаті [NUMBER] не проживає, що підтверджується актами про не проживання, складеними комісією адміністрації гуртожитку. Звертаючись до суду, позивач просить на підставі положень ст.71 ЖК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою у відомчому гуртожитку сімейного типу за адресою: [ADDRESS] Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Також зазначене питання врегульоване у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Як зазначалось судом вище, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] є відомчим гуртожитком, перебуває на балансі ГУ МВС України в м.Києві, призначений для тимчасового проживання працівників Управління, а тому на мешканців даного гуртожитку не поширюються норми чинного законодавства, які регулюють порядок користування державним житловим фондом та житлом, що перебуває у комунальній власності, а також гарантії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Тобто, нормами чинного житлового законодавства, що регулює даний вид правовідносин, які виникли між сторонами, не передбачено можливості визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщення, а саме гуртожитком, яке призначено для тимчасового проживання осіб, працівників установи, якій належить даний гуртожиток, і яке надано їм в зв»язку з роботою. З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування гуртожитком на підставі положень ст.71 ЖК України не можуть бути задоволені. Згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Позивач просить виселити відповідачів на підставі положень ст..132 ЖК України та п.41 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. № 208, оскільки останні не мешкають в гуртожитку з січня 2015 р. після звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни. На момент звернення позивача до суду постанову Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 "Про затвердження Примірного положення про гуртожитки" втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 р. № 582, а тому її положення не можуть застосовуватись при вирішенні даного спору про виселення. Звернення позивача до суду пов»язано з фактом не проживання відповідачів у сімейному гуртожитку та звільненням відповідача за порушення дисципліни, що є підставою для виселення з гуртожитку. Однак, не проживання в гуртожитку в силу положень глави 4 ЖК УРСР не може бути підставою для виселення. Не може бути виселено особу з гуртожитку, яка фактично не проживає в ньому. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування гуртожитком, та виселення не ґрунтуються на нормах чинного житлового законодавства і не можуть бути задоволені, з підстав, зазначених в позовній заяві. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed