Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка , з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька (а.с.36-37), просить постановити рішення, яким: надати їй дозвіл для оформлення документів для тимчасового багаторазового виїзду малолітньої [PERSON] [INFO] за межі України до Російської Федерації з метою оздоровлення та відпочинку. Надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дочки [PERSON] до досягнення нею повноліття, та на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за межі України до Російської Федерації в період з 01.05.2018 р по 31.10.2018 року, з метою оздоровлення та відпочинку без згоди та супроводу батька [PERSON], 1985 року народження. Стягнути з відповідача всі витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим , що 23 червня 2015 року між нею, [PERSON], та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER], актовий запис №15. Перебуваючи у шлюбі у них 20.02.2016р. народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER], актовий запис № 37. Після розірвання шлюбу, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. З часу народження доньки і по сьогоднішній день, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини практично не надає, про що свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 29.05.2017 року. Всі питання щодо здоров'я дитини, виховання, її фізичний, духовний та моральний розвиток вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина зареєстрована та проживає разом з нею за адресою вул. Мазурика, 1 м. Долина, Івано-Франківська область, про що свідчить довідка про склад сім'ї № 5990 , видана Долинською міською радою від 29.05.2017 року. Їх донька часто хворіє застудними захворюваннями і як свідчить довідка № 62, видана Долинською міською лікарнею Івано-Франківської області від 14.06.2017 року, знаходиться на диспансерному обліку з групи ризику по частих респіраторних захворюваннях, і для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне кліматотерапія, тобто періодична зміна клімату та перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати їй дозвіл на оформлення документів на виїзд їх доньки [PERSON], [INFO] на оздоровлення за кордон, однак все було марно і жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів, відповідач не наводить. 26 травня 2017 року вона надіслала лист до відповідача з проханням надати згоду для тимчасового виїзду доньки за кордон, а саме до Єгипту, країн Південної Азії, Південно-Східної Азії, Англії та країн Шенґенської угоди, та країн СНД з метою оздоровлення та відпочинку, про що свідчить копія її листа-звернення. Однак, відповідач відмовляється надати у порядку передбаченому законодавством України дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди їй у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я їх доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не вів Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька доньки [PERSON], шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на оздоровлення, на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Вона та її донька [PERSON] є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, донька знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений. Відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон бере на себе. Зі своєї сторони, вона зобов'язуюсь вжити всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, і по закінченню зазначеного строку забезпечити повернення дитини в Україну. Виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір`ю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. Позивачка [PERSON], в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини , просили позов задоволити. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні, проти позову заперечив, посилаючись на те, що він не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] і тому користується рівними правама разом з матір"ю, щодо виховання та утримання дитини, спілкування з нею. На сьогоднішній день Російська Федерація визнана країною-агресором по відношенню до України. З врахуванням виставленого лікарями діагнозу, малолітня дочка може проходити лікування на території України, зокрема в Закарпаття, Трускавці. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Долинської РДА Прокопець Т.А. (довіреність а.с.21), в судовому засіданні вважає, що позивачці можна надати дозвіл для оформлення документів на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] за межі України, без згоди батька, але уточнити період перебування за кордоном та зобов"язати позивачку після повернення повідомити про це Службу у справах дітей Долинської РДА. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для її вирішення. Позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Згідно п. 1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проаналізувавши наведені норми, суд приходить до висновку, що чинним законодавством передбачено можливість вирішення питання про надання дозволу саме на конкретний( ане багаторазовий) виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки в іншому випадку буде грубо порушено право батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріплене в ст.ст. 141,157 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Від спільного проживання в шлюбі у них 20.02.2016 року народилася донька, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 23.02.2016 року (а.с.7). Шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 23.06.2015 року (а.с.6) . На даний час малолітня [PERSON], проживає разом із матір'ю, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №59909 від 29.05.2017 року виданої Долинською міською радою та не заперечується у судовому засіданні. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 29.05.2017р., [PERSON], в даний час перебуває в декреті, в шлюбі не перебуває, виховує сама одну дитину, батько [PERSON], участі у вихованні дитини не приймає (а.с.9) . Як свідчить довідка №117 від 26.10.2017 року, видана Долинською міською дитячою лікарнею (а.с.44) та виписка з історії хвороби №1567 [PERSON], (а.с.22) [PERSON], [INFO], знаходилася на стаціонарному лікуванні в Долинській дитячій лікарні з 27.08.2017 року по 05.09.2017 року. Діагноз: гостра вогнищева пневмонія ДН І ст. Гостра ентеровірусна інфекція ускл.токсикоексикозом ІІст., важкий перебіг. Ацетонемія. Стоматит, важкий перебіг.Дитина підлягає санаторно-курортному оздоровленню. Згідно довідки №112 від 23.10.2017 року, видана Долинською міською дитячою лікарнею (а.с.45) та виписка з історії хвороби №18507 [PERSON], (а.с.43) [PERSON], [INFO], знаходилася на стаціонарному лікуванні в Долинській дитячій лікарні з 12.10.2017 року по 19.10.2017 року. Діагноз: гостра вогнищева пневмонія ускл.токсичним с-мом ДН Іст. ГРВІ. Гепатоспленомегалія. Пієлоектазія зліва. Копія інформації №62 від 14.06.2017 року наданої Долинською міською дитячою лікарнею на запит адвоката Ільницького Я.І., свідчить про те, що дитина [PERSON], [INFO],перебуває на диспансерному обліку з групи ризику по частих респіраторних захворюваннях. Рекомендовано: кліматотерапія (а.с.11). Підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивачка зазначила відмову відповідача у наданні дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд їх малолітньої дочки [PERSON]за кордон. За вищенаведених обставин, приймаючи до уваги, що позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька , а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу багаторазове вивезення неповнолітньої дочки за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивачка, буде суперечити закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, враховуючи позицію останнього та його бажання виховувати свою дитину, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. Такий висновок суду узгоджується і з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі № 6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі № 6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі № 6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-32509ск15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-33303ск15. На підставі ст.ст. 33,51 Конституції України, ст.ст. 7,141,157 СК України ст. 313 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» ,

Outcome: dismissed