Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Представник ПАТ «МТБ Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна недійсним та виключення запису про право власності, в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу Ѕ частки 3-х кімнатної квартири, загальною площею 57, 1 кв.м., житловою площею 37 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 13.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. та зареєстрованого за реєстровим №3284, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 290125 від 08.02.2013 року 10:26:50, [PERSON] , Одеське міське управління юстиції, Одеська область. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Малиновського району суду м. Одеса від 27.06.2012 року по справі №1519/813/2012 за позовом ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК», до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» грошові кошти у сумі 400 664 грн. 60 коп. Вказане рішення набрала законної сили 27.03.2013 року, відповідно до ухвали Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. В процесі примусового виконання вказаного рішення суду, позивачу стало відомо з Інформаційної довідки від 04.10.2016 року №69713777 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру/заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, що [PERSON] здійснила відчуження належної їй Ѕ частки 3-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладання з [PERSON] договору купівлі-продажу посвідченого 13.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. та зареєстрованого за реєстровим №328. Таким чином, позивач вважає, що спірний договір був укладений з метою приховування майна від ПАТ «МАРФІН БАНК», як особи чиї права порушено, та уникнення реалізації належного майна [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду, у зв`язку з чим договір купівлі - продажу є фіктивним. Представник позивача приймала участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні участі не приймала, однак приймала участь її представник, яка позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволені в повному обсязі. Обґрунтовуючи свою позицію пояснила, що між нею, [PERSON] та її чоловіком - [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . На момент укладення договору жодних обтяжень на квартиру накладено не було, а тому вважає, що майно було реалізовано [PERSON] та її чоловіком - [PERSON] законно, не порушуючи інтереси позивача. Таким чином, вважає, що права позивача не порушено, а тому немає підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні участі не приймала, про дату, час та місце розгляду справи була сповіщена у встановленому законом порядку. Відзив, пояснень або заперечень на позов не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, вислухавши доводи сторін по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що рішенням Малиновського району суду м. Одеса від 27.06.2012 року по справі №1519/813/2012 за позовом ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК», до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» грошові кошти у сумі 400 664 грн 60 коп. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2012 року скасовано та залишено в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року. Після набрання чинності рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2012 року, позивачем було отримано виконавчий лист від 01.06.2013 року. З метою примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2012 року ПАТ «МАРФІН БАНК» було пред`явлено виконавчий лист про стягнення з [PERSON] суми матеріальної шкоди до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. В межах виконавчого провадження 10.10.2013 року старшим державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постановою ВП № 39459063 було накладено арешт на все майно [PERSON] та оголошена заборона на його відчуження. В процесі примусового виконання вказаного рішення суду, позивачу стало відомо з інформаційної довідки від 04.10.2016 року №69713777 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру/заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, що [PERSON] здійснила відчуження належної їй Ѕ частки 3-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладання з [PERSON] договору купівлі - продажу посвідченого 13.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. та зареєстрованого за реєстровим №328. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної спільно часткової власності належала 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, 13.11.2012 року було укладено оспорюваний договір купівлі - продажу. На момент укладення вказаного договору [PERSON] була обізнана про наявність спору в апеляційному суді Одеської області та про існування рішення Малиновського району суду м. Одеса від 27.06.2012 року по справі №1519/813/2012 за позовом ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК», до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» грошові кошти у сумі 400 664 грн. 60 коп., оскільки нею було подано апеляційну скаргу. Тобто, правочин був укладений до розгляду справи в апеляційній інстанції, а тому відповідач [PERSON] повинна була передбачати наслідки такої угоди, у разі залишення рішення суду першої інстанції в силі, оскільки відчуженням свого майна, вона могла ускладнити виконання вказаного рішення. Отже, суд вважає, що оспорюваний правочин було укладено фіктивно, без направлення на реальне настання правових наслідків, з метою ускладнення або уникнення виконання судового рішення, посилаючись на наступне. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16, 215, 216 ЦК України, а також статей 1, 2-4 ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-605 цс16, вказано, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. З огляду на наведене, метою ПАТ «МТБ Банк», як позивача, є повернення сторін договору у первісний стан, щоб предмет правочину перебував у власності попереднього власника, а саме [PERSON] , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації прав позивача. Тому, хоч позивач не є стороною спірного договору, він має всі підстави для його оспорювання. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним, зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Верховний Суд України розглядаючи справу 19.10.2016 року за № 6-1873цс16 щодо фіктивності правочину, підтвердив раніше висловлену правову позицію відносно цього питання та зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним, відповідно до статті 234 ЦК України. Верховний Суд України у своїй Постанові від 23.08.2017 року по справі № 6-2697цс16 висловив правову позицію, в якій суд зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1873цс16, де вказано - «відповідач відчужив належне їй на праві приватної спільної часткової власності нерухоме майно під час судового розгляду справи в апеляційній інстанції. Отже, вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно». Такі наслідки, на думку суду, відповідач не тільки могла, а й повинна була передбачати. Цивільно - правовий договір (зокрема договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження та покупець за договором купівлі-продажу нерухомого майна, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Суд враховує той факт, що відповідачі були добре знайомі до укладення спірного договору, допомагали один одному матеріально, про що представником [PERSON] вказано у відзиві. Крім цього, суд бере до уваги той факт, що після укладення договору та на момент розгляду справи [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Наведені обставини свідчать про те, що в діях відповідачів при підписанні договору купівлі - продажу був наявний умисел щодо укладення фіктивного правочину з метою уникнення виконання рішення суду, оскільки внутрішня воля сторін договору не відповідала зовнішньому її прояву. Таким чином, ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок в Постанові Верховного суду від 16.04.2018 року по справі № 910/11908/16. У цьому аспекті суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).Текст скопирован с сайта https://alibi.dp.ua Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що договір був укладений у зв`язку з скрутним матеріальним становищем [PERSON] та він не порушує законодавство в частині реалізації свого майна, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, та спростовуються іншими обставинами, встановленими матеріалами справи. Так, відповідно листа адресно - довідкового бюро стосовно місця реєстрації [PERSON] , вона досі зареєстрована у вищевказаній квартирі, крім цього, згідно наданих довідок у її власності відсутня будь - яка нерухомість, тобто, відсутнє житло. Отже, укладаючи оспорюваний правочин, відповідач [PERSON] фактично позбавила себе помешкання, що свідчить про фіктивність такого договору, який не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі - продажу недійсними є обґрунтованими, обставини на які посилається позивач доведеними, а тому вони підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то вони є похідними від визнання договору купівлі - продажу недійсним, а тому також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ч. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі договору купівлі - продажу, який визнаний судом недійсним, таке рішення підлягає скасуванню. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 82 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, частинами 1, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У ч. 1 ст. 158 ЦПК України зазначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року, знявши арешт з квартири за адресою: [ADDRESS] . Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог, суд стягує з відповідачів на користь позивача сплачену ним суму судових витрат у розмірі 2 401 (дві тисячі чотириста одна) гривня 25 (двадцять п`ять) копійок з кожного.

Outcome: approved