Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Позивач, згідно уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів та скасування їх державної реєстрації. Позовна заява мотивована тим, що 05 липня 2018 року між відповідачем [PERSON] та її чоловіком, відповідачем [PERSON] , було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , відповідно до якого відповідач [PERSON] прийняв дар у вигляді квартири від своєї дружини. 22 липня 2018 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначені договори позивач вважає недійсними, оскільки вони вчинені з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судових рішень. Зазначає, що в провадженні Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження, де боржником є відповідач [PERSON] , та загальний розмір заборгованості складає 56798,83 грн. Отже, на думку позивача, приватний нотаріус Мазур Я.В. вчинила правочин з відчуження спірного майна всупереч пунктів 1) та 8-1) ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», а тому спірний договір дарування має бути визнаним недійсним. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 05 липня 2018 року, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а також скасувати його державну реєстрацію; визнати недійним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 липня 2018 року, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий номер №1738, а також скасувати його державну реєстрацію. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яни Володимирівни належним чином посвідчену копію нотаріальної справи щодо укладення та посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 05 липня 2018 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим номером 2171. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року витребувано у Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області інформацію про сплату боржником [PERSON] чи утримання з неї всіх платежів за виконавчими провадженнями ВП№55066306, ВП№55864127, ВП№55869608, ВП№57580224, ВП№57923636 із зазначенням дати, суми та призначення платежу. 26 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , відповідно до якого вона вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки станом на 05 липня 2018 року, у тому числі й на даний час, звернення стягнення на квартиру було неможливим, дії приватного нотаріуса Мазур Я.В. були законними, квартира не перебувала під арештом, спірний договір дарування був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки вона знялася з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири та передала її обдарованому в реальне користування та розпорядження. 26 лютого 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якого він просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що йому дійсно його дружиною [PERSON] було подаровано спірну квартиру, яку він в подальшому продав та додавши свої власні кошти вирішив придбати інше житло більшої площі для своєї родини, яка складається з чотирьох чоловік. Пояснив, що знає про наявні виконавчі провадженні, де відповідач [PERSON] є боржником, про факти поступової сплати останньою заборгованості. Дії приватного нотаріуса Мазур Я.В. вважає законними, обтяження спірного нерухомого майна на день укладення спірного правочину щодо дарування квартири не було, а тому підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії були відсутні. Зауважив, що за рахунок спірної квартири неможливо задовольнити вимоги стягувача, а тому позов є надуманим та безпідставним. 04 березня 2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзиви відповідачів [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого вказав, що дії відповідача [PERSON] свідчать про фіктивний перехід права власності на нерухоме майно на користь близького родича відповідача [PERSON] з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання. Відповідач [PERSON] дійсно частково сплачувала заборгованість за виконавчим провадженням, але такі виплати були мізерними, а саме в такому розмірі, щоб уникнути 20 розмірів мінімальних заробітних плат, щоб уникнути підстав для накладення арешту на спірну квартиру. Зауважив, що станом на 05 липня 2018 року загальна сума боргу на виконавчими провадженнями відповідача [PERSON] перед позивачем, враховуючи й інші чинні рішення судів, за якими не відкритті виконавчі провадження, складала 104000 грн. Крім того, на сьогоднішній день існує ще одне рішення суду про стягнення з [PERSON] на його користь коштів у розмірі 32520 руб. Таким чином, на думку позивача, відповідач [PERSON] знаючи, що винна позивачу гроші та з кожним разом рішення судів збільшуються, сума боргу перед позивачем росте, вона вирішила зберегти своє єдине житло шляхом дарування спірної квартири своєму близькому родичу. 13 березня 2019 року відповідач [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких зазначено, що в неї намірів приховувати квартиру не було, доказів наміру схову позивачем не надано, станом на 05 липня 2018 року розмір заборгованості не перевищував 20 мінімальних заробітних плат. Також вказала, що позивачем не надано суду доказів того, що вона не бажає з ним розраховуватися, в той час як нею вчиняються поступові сплати в залежності від її заробітку. Посилання позивача на норми ч.8-1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відносно обов`язкової відмови у вчиненні нотаріальної дії є необґрунтованими, оскільки такий закон увійшов в дію після 05 липня 2018 року. 13 березня 2019 року відповідач [PERSON] надав заперечення на відповідь на відзив позивача аналогічні наданим відповідачем [PERSON] 09 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву третьої особи приватного нотаріуса Мазур Я.В., відповідно якого вона просила відмовити у задоволенні позову та вказала, що нею під час посвідчення спірного правочину були здійснені всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5. Так на виконання даного Порядку нею було встановлено особи сторін правочину, перевірено їх дієздатність, установлено волевиявлення осіб, які звернулися за вчинення нотаріальної дії та встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Відсутність заборони відчуження і арешту нерухомого майна та відсутність обтяження відчужуваного нерухомого майна іпотекою, відсутність податкових застав у сторін було перевірено шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна і підтверджується відповідною інформацією, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Посилання позивача на ч.3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження», як на підтвердження порушення нею законодавства, вважає необґрунтованим, оскільки наведена норма закону визначає лише підставу для відмови у здійсненні реєстраційних дій. Крім того, жоден з нормативно-правових актів чинних на день посвідчення спірного договору дарування не встановлював прямого обов`язку нотаріуса перед вчиненням нотаріальної дії здійснювати перевірку особи, яка звернулася за вчинення саме нотаріальної дії, за Єдиним реєстром боржників. Самовільно здійснювати будь-які перевірки за даними єдиних та державних реєстрів нотаріус не вправі. Наголосила, що на день укладення оспорюваного правочину нотаріус не був обмежений законодавством у посвідченні правочину щодо відчуження майна особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників. 10 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , відповідно до якого вона просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що вона ознайомлена з відзивом на позов відповідача [PERSON] та вважає її позицію вірною. На час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири їй було відомо, що квартира не перебуває під арештом, також їй було надано відповідачем [PERSON] технічний паспорт на квартиру та оцінку квартири для продажу. На момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири в ній був зареєстрований лише відповідач [PERSON] Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповідях на відзиви відповідачів. Відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] , яка також є представником відповідача [PERSON] , заперечували проти задоволення позову посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив позивача. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Мазур Я.В., про слухання справи повідомлена належним чином, до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій також просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент укладення та посвідчення спірного договору дарування дії обох сторін правочину відповідали вимогам чинного законодавства, сумнівів щодо їх недієздатності, небажання реального настання правових наслідків правочину не виникало. Крім того, вказала, що при посвідченні спірного договору нею було дотримано всіх, діючих на момент вчинення нотаріальної дії, норм законодавства України. Третя особа приватний нотаріус Шрамко В.В., належним чином повідомлена про слухання справи, до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа Чечелівський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) про слухання справи повідомлений належним чином, представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши позивача, відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка також є представником відповідача [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Відповідачу [PERSON] з 11 жовтня 1999 року належала квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.136). З 24 березня 2016 року по даний час відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі (т.1 а.с.150-151). 05 липня 2018 року відповідач [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] своєму чоловіку - відповідачу [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., зареєстрованого в реєстрі за №2171 (т1 а.с.134,150). Станом на 05 липня 2018 року в провадженні Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало зведене виконавче провадження №57621002 за виконавчими провадженнями ВП №55066306, ВП №55864127, ВП №55869608, де стягувачем є позивач, а боржником - відповідач [PERSON] , сума стягнення по яких не перевищувала 20 мінімальних заробітних плат (т.1 а.с.166). З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що в межах виконавчого провадження №55066306 було накладено арешт на все нерухоме майно відповідача [PERSON] , окрім спірної квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.156,163,169). Будь-яких інших випадків накладення арешту на спірну квартиру на час укладення спірних правочинів не встановлено. Станом на 08 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] вже була внесена до реєстру боржників за виконавчими провадженнями ВП №55066306, ВП №55864127, ВП №55869608 (т.1 а.с.7). 27 липня 2018 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.39). Відповідач [PERSON] на час розгляду справи в суді на підставі вказаного договору купівлі-продажу є власником квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.15). Вирішуючи позовні вимоги, судом враховується наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 3 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» нотаріуси, органи, що здійснюють реєстрацію майна, державні реєстратори речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до яких з метою вчинення правочину щодо відчуження у будь-який спосіб майна звернувся боржник, внесений на день звернення до Єдиного реєстру боржників, у разі відсутності у них інформації про накладення арешту виконавцем на кошти або майно боржника зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційних дій та в день звернення боржника повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця про майно, щодо відчуження якого звернувся боржник. Частиною 4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Однак з досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що в приватного нотаріуса Мазур Я.В. на час посвідчення спірного договору дарування була наявна інформація про накладення арешту виконавцем на все нерухоме майно відповідача [PERSON] , окрім квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.156). Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що зазначена квартира перебувала під арештом суду не надано. Частинами один та два ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Відповідно до частини сім ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Згідно статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у 2018 році складала 3723 грн. Таким чином, станом на 05 липня 2018 року (день укладення спірного договору дарування) 20 розмірів мінімальної заробітної плати складало 74760 грн (20*3723). З відомостей наданих суду Чечелівським відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що станом на 05 липня 2018 року сума, що підлягала стягненню за зведеним виконавчим провадженням №57621002 з відповідача [PERSON] на користь позивача не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати (т.1 а.с.166). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем належних та допустимих доказів на спростування того, що сума, що підлягала стягненню з відповідача [PERSON] за зведеним виконавчим провадженням №57621002 станом на час укладення спірного договору дарування - 05 липня 2018 року, перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати суду не надано. Отже, укладення 05 липня 2018 року спірного договору дарування між відповідачами [PERSON] та [PERSON] не могло призвести до неможливості задоволення вимог стягувача за рахунок такого майна, оскільки на спірну квартиру не могло бути звернуто стягнення. Частиною першою ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, відповідач [PERSON] станом на 05 липня 2018 року та в подальшому 22 липня 2018 року відповідач [PERSON] , як власники квартири [ADDRESS] , мали право відчужити дану квартиру. Доводи позивача щодо того, що відповідач [PERSON] уклала спірний договір дарування з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судових рішень судом до уваги не приймаються з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі N 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу N 369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). 3 липня 2018 року відповідача [PERSON] знято з реєстрації в квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.35). Відповідач [PERSON] зареєстрованим не значиться (т. а.с.128). 10 серпня 2018 року відповідач [PERSON] став власником квартири за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.20-22). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] вказують, що вони проживають за даною адресою по даний час, позивачем дана обставина в судовому засіданні не заперечувалася, що також підтверджується його письмовими пояснення. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відбувся фактичний перехід спірного нерухомого майна. Належних та допустимих доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати в спірній квартирі, тобто відсутності наміру створення відповідачем [PERSON] правових наслідків, які обумовлювалися спірними правочинами, суду не надано. Відповідач [PERSON] підтвердила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірній квартирі, пояснила, що вони виїхали з квартири приблизно через два тижні після укладення з нею спірного договору купівлі-продажу квартири. Доказів того, що відповідач [PERSON] перебуває у змові з відповідачами [PERSON] та [PERSON] суду також не надано. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, судом враховуються, згідно норм частини 4 ст. 263 ЦПК України, висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №464/800/17 та в постанові від 08 серпня 2018 року у справі №325/885/16-ц. Так, під час розгляду справи №464/800/17 суд прийшов до висновку, що укладаючи спірний договір сторони досягли згоди відносно усіх істотних умов договору, після укладення договору сторонами були виконані його умови, спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. Укладаючи спірний договір дарування сторони досягли згоди відносно усіх істотних умов договору, після укладення договору сторонами були виконані його умови, а саме, [PERSON] передала [PERSON] у дар майно - 1/3 частини квартири [ADDRESS], після чого 02 липня 2016 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за цією адресою. Згідно довідки ТОВ Житлового експлуатаційного підприємства "Стимул-Сихів" від 14 вересня 2016 року за вищевказаною адресою проживає одна особа - [PERSON] (а. с. 88). Тобто сторони договору дарування не проживають однією сім`єю, оскільки після його укладення [PERSON] була знята з реєстрації за вказаної адресою та в ній не проживає, квартира вибула з її володіння, а [PERSON] особисто користується отриманою у дар квартирою. Та обставина, що відповідач [PERSON] спочатку відчужила спірне майно відповідачу [PERSON] , а вже потім останнім нерухоме майно було відчужено відповідачу [PERSON] , не свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину щодо відчуження спірного нерухомого майна. Крім того, судом приймаються до уваги ті обставини, що в межах зведеного виконавчого провадження №57621002 за виконавчими провадженнями ВП №55066306, ВП №55864127, ВП №55869608 відповідачем [PERSON] , як до так і після укладення спірних договорів, постійно здійснюються перерахування грошових коштів на рахунок Чечелівсьского ВДВС міста Дніпра у Дніпропетровської області в рахунок сплати заборгованості за виконавчими провадженнями. Факт відкриття нових виконавчих проваджень, після укладення спірних договорів, а саме ВП№55869608, ВП №57580224, ВП №57923636, судом до уваги не приймається, оскільки такі виконавчі провадження не існували на час укладення спірних правочинів. Проте і за даними виконавчими провадження відповідачем [PERSON] здійснюються перерахування грошових коштів на депозитний рахунок Чечелівсьского ВДВС міста Дніпра у Дніпропетровської області в рахунок сплати заборгованості за виконавчими провадженнями. Так, 20 лютого 2019 року виконавче провадження ВП №55869608 закінчено у зв`язку фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»). Крім того, на депозитному рахунку Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) знаходяться кошти у розмірі 1108,54 грн, оскільки стягувач не надав нові реквізити для перерахування коштів (т.2 а.с.206-207). Станом на 06 лютого 2020 року заборгованість у рамках зведеного виконавчого провадження №57621002 складає 64571,68 грн, що також не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, що складає 94460 грн (4723*20), а тому і на даний час вирішити питання про звернення стягнення на майно боржника було б неможливо (т.2 а.с.206-207). З огляду на викладене, спірними договорами не були і не могли бути порушені права позивача. На разі відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] займається адвокатською діяльністю (т.2 а.с.129-136), а тому у державного виконавця є можливість виконувати рішення судів за рахунок отриманих боржником доходів. У випадку незгоди з рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби позивач має право звернутися до суду з відповідною скаргою в порядку передбаченому ст. 447 ЦПК України. Що стосується недотримання приватним нотаріусом Мазур Я.В. під час укладення спірного договору дарування пунктів 1) та 8-1) ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», судом враховується, що станом на день укладення правочину - 05 липня 2018 року, частина 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» ще не містила пункту 8-1), який передбачає відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, якщо особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Такиий пункт було внесено до ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" пізніше на підставі Закону України N 2475-VIII від 03 липня 2018 року, а тому у приватного нотаріуса Мазур Я.В. не було підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії з даної підстави. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач звертаючись до суду із зазначеним позовом вказав, що підставою його подання є те, що на момент вчинення спірних договорів мало місце грубе порушення вимог чинного законодавства та вчинені вони були з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича та метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок його грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судових рішень про стягнення грошових коштів; приватний нотаріус Мазур Я.В. вчинила правочин з відчуження спірного майна всупереч пунктів 1) та 8-1) ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» (т.1 а.с.199-203). Будь-яких інших підстав для пред`явлення позову позивач не вказав, своїми процесуальними правами розпорядився на власний розсуд та позовну заяву про зміну підстави позову не подавав. З огляду викладене, підстави для задоволення позову в частині визнання недійсними договору дарування квартири [ADDRESS] від 05 липня 2018 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 липня 2018 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий номер №1738, відсутні, а тому в задоволенні позову в даній частині слід відмовити. Інші доводи позивача висновків суду також не спростовують. Таким чином, враховуючи висновки суду стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, підстави для задоволення позовних вимог позивача про скасування їх державної реєстрації також відсутні, оскільки такі вимоги є похідними від визнання договорів недійсними. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно частин 1 та 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають. Разом з цим, представник відповідача [PERSON] - адвокат Гусакова О.Б. просить суд стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] понесені останнім судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу, що становить 47200 грн (т.2 а.с.128). Згідно з договором №01 від 01 лютого 2019 року, укладеним між адвокатом Гусаковою О.Б. та Ціклаурі Г., адвокат зобов`язується надати клієнтові допомогу у вказаній цивільній справі. Відповідно до пункту 3 договору вартість однієї години роботи адвоката складає 1600 грн. Згідно з копіями квитанцій до прибуткового касового ордера № 01 від 01 лютого 2019 року адвокат Гусакова О.Б. прийняла від [PERSON] за договором №01 від 01 лютого 2019 року 20000 грн, за №02 від 06 березня 2019 року - 23000 грн, за №03 від 19 червня 2019 року - 2400 грн, за №04 від 05 вересня 2019 року - 1600 грн (т.2 а.с.131-132). Однак суд критично ставиться до такої заяви та розподіляючи витрати відповідача [PERSON] на професійну правничу допомогу судом враховуються наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як встановлено в судовому засіданні, адвокат Гусакова О.Б. та відповідач [PERSON] з 24 березня 2016 року по час розгляду справи в суді є подружжям (т.1 а.с.150-151). Таким чином, кошти, що сплачені відповідачем [PERSON] за надання професійної правничої допомоги своїй дружині - адвокату [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя, а тому розподілу між сторонами не підлягають, як такі, що фактично не були понесені.

Outcome: dismissed