Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом , який у подальшому був уточнений, по якому просить суд визнати недійсним договір дарування р№71 від 02.12.2011 року, укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 114,70 грн. Позивач, будучи сповіщеним належним чином, до суду не з'явився, представник позивача подав заяву, по якій просить суд справу розглянути за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до суду не з'явився, заяв чи клопотань до суду не подавав та не заявляв. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Третя особа до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази,допитавши свідків, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими, такими, що стосуються цивільних правовідносин, урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставин. Позивач по справі на праві приватної спільної часткової власності володіла 310/2000 частинами кв.[ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 13.06.2007 року,за реєстровим № 3-1454 ( а.с. 78). Позивач по справі постійно проживає у вказаній квартирі, що вбачається з виписки з домової книги ( а.с. 7). 02.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, належній позивачу частки майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с. 54-55). З тексту позовної зави позивача вбачається, що позивач розуміла, договір дарування, як договір довічного утримання дарувальника взамін на перехід права власності на квартиру до відповідача. З моменту підписання договору відповідачем була здійснена реєстрація договору дарування у КП "ОБТІ та РОН", однак він не зареєструвався за місцем знаходження квартири, що свідчить про те, що відповідач фактично не прийняв дар. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач постійно проживає в даній квартирі та самостійно несе витрати по утриманню даної квартири. З позову вбачається, що відповідач намагався продати спірне майно на користь третіх осіб, однак позивач зазначила, що вона є власником та згоди на його реалізацію не дасть, на що отримала відповідь, що між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування, а не довічного утримання, тому на даний час власником майна є відповідач - [PERSON]. В судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON], яка пояснила, що намірів підписувати договір дарування вона не мала, так як це суперечить її волі та інтересам, зазначила, що погано читає, оскільки має незакінчену середню освіту, договір дарування складений українською мовою, яку вона не знала та не володіла нею, під час підписання договору вона не читала, текс договору їй був переведений та не зачитаний, в усній формі було сказано, що вона підписує договір довічного утримання. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.2 ст, 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст.. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі ст.. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Як було встановлено під час розгляду справи та не спростовано сторонами по справі вищезазначений договір дарування квартири був вчинений з метою приховання укладання договору довічного утримання. Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу , іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом Підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є юридичні факти, якими в цивільному праві є обставини, наявність, яких тягне встановлення, зміну, припинення або інші трансформації цивільних прав і обов'язків (цивільних правовідносин). Як зазначено в п.п.19,20 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року " Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними", відповідно до ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину ( ст.229 ЦК ( 435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Норми ст. 230 ЦК України ( 435-15) не застосовуються щодо однорідних правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Двосторонній правочин - це погоджена дія двох сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення тощо цивільних правовідносин. Двосторонні правочини є договорами, для яких характерне узгодження волевиявлення двох сторін. Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб. Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). З наведеного вище вбачається, що позивач помилялась стосовно укладення нею угоди, не мала волевиявлення на безпідставне відчуження квартири та вважала, що уклала договір довічного утримання. Відповідач по справі до судового засідання не з'явився, не скористався своїм правом надати суду докази на підставу своїх заперечень. Позивач також просить суд стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 114, 70. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В матеріалах справи наявна квитанція про сплату судового збору в розмірі 107,30 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тому вимогу про відшкодування судових витрат слід задовольнити частково. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. При розгляду справи суд всебічно і повно з'ясував суть договору, дійсне волевиявлення їх учасників, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, який виник по даній справі. Ухвалюючи рішення по дійсні справі, суд забезпечує законність у сфері майнових відносин сторін, охорони інтересів суспільства, прав громадян, у запобіганні цивільним правопорушенням. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного й

Outcome: partial