Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: здійснити поділ житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; відступити від засад рівності часток подружжя відповідно до п. 3 ст. 70, п. 1 ст. 71 СК України, ч.2 ст. 373 ЦК України та визнати за нею право власності на ѕ частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на ј частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з компенсацією [PERSON] його частки в розмірі 95000 грн. та переходом до [PERSON] права власності на вищезазначену часту; визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобілю ВАЗ 111740 ЗНГ. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15.11.2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2018 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом свої прав та законних інтересів. За час перебування в шлюбі було придбано наступне майно: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль ВАЗ 1111740 ЗНГ. Також просила суд відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, та визнати за нею право власності на 3/4 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи це тим, що будинок був придбаний фактично за кошти, отримані від продажу власної квартири позивача, та позик, які оформлених на ім`я позивача та виплачених позивачем особисто. Зазначила, що до укладення любу з відповідачем, [PERSON] , мала у приватній власності однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , придбану за кошти її родичів. Після укладення шлюбу, з метою покращення житлово-побутових умов, зазначену квартиру вона продала за 21000 доларів США та 18.12.2012 вони придбали у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] доларів США. Кошти від продажу квартири, яка належала позивачу, позивач у повному обсязі витратила на придбання спільного житла. Окрім цього, суму, якої не вистачало для придбання спільного житла з відповідачем, позивачка взяла у борг у [PERSON] . Борг вона повернула особисто і у повному обсязі. У 2017 році, з метою покращення умов проживання та придбання приватного будинку, сторонами було продано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , за 688500 грн., що є еквівалентом суми 25500 доларів США. В результаті продажу вищезазначеної квартири, сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Після розлучення з відповідачем, вона вимушена була переїхати до родичів, на даний час самостійно виховує спільну з [PERSON] дитину, яка повністю перебуває на утриманні матері, батько не бере участі у вихованні та утриманні дитини, має заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах від 31.05.2019 року. З огляду на вищезазначене, позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на ѕ частини будинку [ADDRESS] . Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.07.2019 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Не погодившись з первісним позовом, 01.10.2019 року відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву в якій він просив суд: визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частку у праві власності на автомобіль ВАЗ 111740 ЗНГ. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 09.08.2018 року. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON] [INFO] . Під час перебування у шлюбі ними у спільну сумісну власність подружжя був набутий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Кошти на придбання будинку ними були отримані від продажу їх спільної квартири. Зазначив, що він ніколи не бачив грошей від продажу квартири, що належала позивачці на праві особистої власності. Перебуваючи у шлюбу вони придбали квартиру за спільні кошти. Боргову розписку вважає неналежним доказом, оскільки в ній відсутні посилання на цільове призначення грошей та відсутні докази його згоди на отримання позики в інтересах сім`ї. він має сумніви у даті складання розписки. Вважає, що спільно набуте майно подружжя повинно бути розділено в рівних частках по Ѕ. Представником позивача 24.10.2019 року подано відповідь на зустрічну позовну заяву в якій зазначено, що [PERSON] вводить суд в оману, оскільки йому було достовірно відомо, що позивачка продала належну їй на праві особистої власності квартиру та у той же день вони придбали у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . У 2017 році для покращення умов проживання вони продали квартиру та придбали спірний будинок. Тому фактично житловий будинок був придбаний за кошти [PERSON] . Крім того [PERSON] ухиляється від сплати аліментів та за період спільного проживання неодноразово вчиняв домашнє насильство в сім`ї. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.12.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.06.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.07.2020 року, закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду, в судове засідання викликані свідки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволені. Зазначила, що [PERSON] задля придбання спільного житла з [PERSON] продала свою власну квартиру, на яку збиралися кошти всією сім`єю [PERSON] . Представник відповідача заперечував проти задоволення первісного позову. Підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити, з підстав викладених у позові. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що в грудні 2012 року, позивачем, [PERSON] , було продану однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності. Зазначений продаж позивач здійснила на суму 21000 долларів США. 18.12.2012 сторони придбали у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] доларів США. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В., 18.12.2012 року за реєстровим № 1574, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24.12.2012 року, номер запису: П-3-3813 в книзі :1. В 2017 році, з метою покращення умов проживання та придбання приватного будинку, сторонами було продано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , за 688500 грн. (шістсот вісімдесят вісім тисяч п`ятсот гривень), що є еквівалентом суми 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот доларів США), договір купівлі продажу посвідчено приватним нотаріусом Поляк Дмитром Васильовичем Харківського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 420. В результаті продажу вищезазначеної квартири, було придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.04.2017 року, індексний номер 85412199. Договір купівлі продажу зареєстровано приватним нотаріусом Поляк Дмитром Васильовичем, Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Загальна площа спірного житлового будинку складає 54,7 кв.м, позивач за собою просить визнати ѕ частини будинку, що складає 41,1 кв.м, а за відповідачем залишається 13,6 кв.м. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 522/19610/15-ц. Під час судового засідання було заслухано свідків, які пояснили наступне. Свідок з боку позивача за первісним позовом [PERSON] надав суду пояснення, відповідно до яких він дійсно дав у борг позивачу особисто грошові кошти у розмірі 4000 долларів США, про що було складено боргову розписку. Проте, у зв`язку з повним погашенням боргу особисто [PERSON] зазначена розписка була знищена. Крім того, свідок зазначив, що на його очах застосовувалось фізичне насильство з боку відповідача по відношенню до [PERSON] . Також вказав, що на сьогоднішній день [PERSON] не проживає у спірному будинку, вимушена проживати у родичів через застосування відносно неї насильства з боку колишнього чоловіка. Також зазначив, що однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана позивачкою до шлюбу, була продана з метою придбання спільної квартири з відповідачем. Вказав, що йому відомо, що всі кошти з продажу квартири були направлені на придбання квартири з відповідачем, проте особисто він не був присутнім під час здійснення правочину. Свідок з боку позивача за первісним позовом [PERSON] пояснила, що їй також відомо про факт того, що розташовану за адресою: [ADDRESS] , була продана позивачем за первісним позовом з метою придбання спільного житла з [PERSON] . Окрім цього, свідок також підтвердив факт того, що [PERSON] наразі не проживає у спірному будинку з причини того, що [PERSON] неодноразово застосовував відносно неї фізичне насильство. Також зазначила, що спільна дитина [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] проживає з матір`ю, батько не приймає участі у вихованні дитини. Свідок з боку відповідача за первісним позовом [PERSON] у своїх поясненнях підтвердила факт постійного проживання [PERSON] у спірному домі. Окрім цього зазначила, що [PERSON] постійно користується спірним автомобілем. З приводу повідомлення інформації щодо придбання спірного дому свідок пояснив, що така інформацію йому не відома. Свідок з боку відповідача за первісним позовом [PERSON] у своїх поясненнях вказав, що неодноразово бачив [PERSON] разом з його спільною з [PERSON] донькою, що, на думку свідка, підтверджує факт того, що [PERSON] бере участь у вихованні дитини. Окрім цього, свідок підтвердив факт постійного проживання [PERSON] у спірному домі та факт постійного користування [PERSON] спірним автомобілем. Окрім цього зазначила, що продаж однокімнатної квартири, яка належала [PERSON] на праві приватної власності, та придбання двокімнатної квартири [ADDRESS] , відбувся в один і той самий день. Аналізуючи пояснення свідків, які були попереджені судом про кримінальну відповідальності, передбачену ст. 384, 385 КК України, судом встановлено, що на даний час у спірному будинку проживає відповідач та користується спірним автомобілем. Також знайшов свого підтвердження факт продажу позивачкою квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності та внесення грошей від продажу вказаної квартиру у купівлю сумісної власності з відповідачем. Крім того свідками підтвердження факт вчинення домашнього насильства в сім`ї з боку [PERSON] . Показання надані свідками також узгоджуються з наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , хоча і було придбано сторонами у період шлюбу, але кошти, використані придбання для спірного будинку, є коштами, отриманими від продажу квартири, яка в свою чергу була придбана коштами, отриманими від продажу нерухомого майна, яке належало позивачу на праві приватної власності. Суд також враховує, що продаж житла, коштом якого було придбано спірний будинок, здійснився в один і той самий день з продажем квартири, яка належала позивачу на праві приватної власності, тобто кошти з продажу власної квартири у розмірі 21000 доларів США позивач вклала у придбання житла, яке в подальшому продане з метою придбання спірного будинку. Таким чином, сума вкладених у спірний дім коштів, з урахуванням вартості будинку, що складала 25500 доларів США, становить 21000 доларів США. Тобто, 2/3 частки будинку [ADDRESS] фактично належить позивачу. Заперечення відповідача, про те, що йому невідомо куди позивачка витратила кошти від продажу власної квартири судом відхиляються, оскільки суперечать письмовим доказам у справі та поясненнями, наданими свідками в судовому засіданні. Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем належними доказами твердження позивачка не спростовані, не підтверджено на час придбання квартири [ADDRESS] та будинку він працював, отримував дохід та брав участь у придбанні житла. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позовна вимога про припинення права власності [PERSON] у спірному майні заявлена передчасно, оскільки позивачем не підтверджено, що частка відповідача не може бути виділена в натурі та не внесено вартість цієї частки на депозитний рахунок суду. Тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Крім того подружжя за час шлюбу 05.11.2011 року набуло у власність автомобіль марки ВАЗ 111740 ЗНГ д.н. [NUMBER] , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя, позивач та відповідач просять визнати за кожним з них право власності на Ѕ частку спірного автомобіля. Оскільки вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial