Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом в інтересах позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері. В позові посилається на те, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою до 18.07.2016 року, шлюб розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.07.2016 року. У позивача з відповідачкою є спільна дитина - донька [PERSON] , [INFO] . Свідоцтвом про народження від 05.10.2011 року, що видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану комуни м.Неаполь, Республіка Італія, достовірно підтверджується та обставина, що позивач, [PERSON] та відповідачка [PERSON] (дошлюбне прізвище " [PERSON] ") записані батьками доньки [PERSON] . На сьогоднішній день їх спільна дитина є неповнолітньою. Донька [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] проживає окремо у с.Чорнівка, Новоселицького району, Чернівецької області у будинковолодінні [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] позивач почав сезонно працювати за межами України у Французській Республіці, та за своїм постійним місцем проживання більшу частину часу потягом року відсутній. З відповідачкою [PERSON] останнім часом практично не спілкується та не підтримує відносини. В періоди присутності на території України намагається спілкуватись з донькою [PERSON] , однак йому в цьому чиняться перешкоди, єдиним місцем де він може спідкуватись з донькою є навчальний заклад - середня загальноосвітня школа №27 м. Чернівці, де навчається дитина. У період літніх канікул, а саме з 01.06.2020 по 31.08.2020 року позивач разом з донькою протягом 10-14 днів бажає виїхати за межі України до Французської Республіки. Така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини. Для виїзду доньки позивача за межі України необхідно отримати відповідний дозвіл матері. Позивачу, [PERSON] , отримати такий дозвіл у матері немає можливості, оскільки, відповідачка перебуває за межами України та за своїм постійним місцем проживання відсутня, крім того, позивач з відповідачкою не спілкується та не підтримує жодних відносин вже досить тривалий час, та після розірвання шлюбу відповідачка постійно створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Вважає, що така позиція колишньої дружини позивача і матері неповнолітньої доньки [PERSON] , шкодить інтересам самої дитини та не сприяє її всебічному і гармонійному розвитку. Просив ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітній [PERSON] [INFO] на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, без згоди і супроводу матері [PERSON] , у супроводі батька [PERSON] на період часу з 01.06.2020 року до 31.08.2020 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19.02.2020 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради (а.с.20). 12.03.2020 року представником відповідача, адвокатом Ісар О.Я. в інтересах відповідача [PERSON] спрямовано до суду відзив на позовну заяву, де представник відповідача вказала, що позовні вимоги позивача полягають в наданні дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки без згоди та супроводу матері на період часу з 01.06.2020р. до 31.08.2020р., вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Позивач і відповідач перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду. У сторін народилася донька, яка після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю. [PERSON] , [INFO] навчається в загальноосвітній середній школі І - III ступенів № 27, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Воробкевича, 19 , що підтверджується довідкою № 311 від 28.10.2019р. Позивач в позовній заяві зазначає про те, що в спілкуванні з дитиною йому чиняться перешкоди та єдиним місцем для спілкування є школа, де навчається дитина, а також про те, що, оскільки відповідачка перебуває за кордоном, та вони між собою не спілкуються, не підтримують жодних відносин, позивач немає можливості отримати такий дозвіл в позасудовому порядку. Вважає, що така позиція колишньої дружини і матері неповнолітньої доньки [PERSON] , шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному і гармонійному розвитку. Однак, така позиція позивача є невірною та підлягає спростуванню з огляду на наступне. Малолітня [PERSON] не бажає спілкуватись з батьком, уникає зустрічей з батьком, коли останній приходить до школи. В зв`язку з цим в період з 10.01.2020 року по 24.01.2020 року [PERSON] проходила діагностичне обстеження в ТОВ «Студія психології та розвитку Гармонія» за результатами якого був складений експертний психологічний висновок. У висновку зазначено, що «дитина пережила глибоку психотравмуючу подію, яка стала причиною проживання негативних емоцій. Важливим позитивним показником для неї це є її велика родинна сім`я. Дівчинка переживає та хвилюється за маму, бабусю значимих людей. У неї добре розвинуті навики самостійності, але вони не задовольняють потребу дитини в любові батьків, та приналежності до сім`ї. Стресовим фактором в житті дитини є присутність час від часу батька, що спричиняє дитині низку пережитих негативних емоцій, які деструктивно на неї діють. Дана ситуація в житті дитини негативно впливає на формування її особистості, фізичному та психологічному здоров`ї». Також у висновку розілом проективна методика «Малюнок сім?ї» зазначено, що дитина не вважає батька його членом сім?ї. Крім цього, представник відповідача вказує, що за інформацією відповідачки, позивач в період перебування в шлюбі з відповідачкою зловживав алкогольними напоями, наслідком яких було стаціонарне лікування в Чернівецькому обласному наркологічному диспасері. Посилаючись на норми закону які регулюють дані правовідносини, просить відмовити позивачу в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Французької Республіки без згоди та супроводу матері. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.60-61). Позивач та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися. До початку судового засідання представник позивача спрямував на адресу суду клопотання з проханням розгляд справи проводити у його та позивача відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилися. До початку судового засідання представник відповідача спрямувала на адресу суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність. В задоволенні позову просила відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явилися. До початку підготовчого судового засідання заступник начальника служби Г.Сабадаш спрямувала на адресу суду клопотання з проханням розгляд справи проводити у відсутність їх представника та прийняти рішення враховуючи права та інтереси дитини. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.2 ст. 210 ЦПК україни, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Таким чином, суд вважає, що розгляд справи можливо проводити у відсутність сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з?ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2016 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.07.2016 року. Згідно рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу з 2009 року (а.с.6). У сторін народилися донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Витягом з Реєстру актів про народження Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Комуна міста Неапіль район Поджіореале Республіки Італії, де батьком дитини вказаний [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.7-9). Позивач [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, зареєстрований та проживає в домогосподарстві по [ADDRESS] , що підстверджується довідкою №74 від 16.01.2020 року Чорнівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області (а.с.10). Згідно довідки-характеристики №73 від 16.01.2020 року Чорнівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області - позивач [PERSON] характеризується з позитивної сторони, до адміністративної відповідальності не притягувався, в порушеннях громадського порядку замічений не був, заяв і скарг на нього не надходило (а.с.11). Відповідач [PERSON] , [INFO] та донька сторін [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ПП «Санітарія» від 28.10.2019 року (а.с.15). Донька сторін [PERSON] навчається у Чернівецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №27 в 3-Г класі, що підтверджується довідкою школи №311 від 28.10.2019 року (а.с.39). Згідно експертного дослідження висновку ТзОВ «Студія психології та розвитку Гармонія» від 15 січня 2020 року, практикуючого психолога [PERSON] , наданого представником відповідача, за запитом бабусі [PERSON] , досліджувана [PERSON] , [INFO] вбачається, що: «дитина пережила глибоку психотравмуючу подію, яка стала причиною проживання негативних емоцій. Важливим позитивним показником для неї це є її велика родинна сім`я. Дівчинка переживає та хвилюється за маму, бабусю значимих людей. У неї добре розвинуті навики самостійності, але вони не задовольняють потребу дитини в любові батьків, та приналежності до сім`ї. Стресовим фактором в житті дитини є присутність час від часу батька, що спричиняє дитині низку пережитих негативних емоцій, які деструктивно на неї діють. Дана ситуація в житті дитини негативно впливає на формування її особистості, фізичному та психологічному здоров`ї. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Дитині має бути забезпечена повна можливість відпочинку та ігор, спрямованих на цілі освіти; суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року; дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», випливає, що при вирішенні даного спору, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності такої згоди одного з батьків. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач згоди на виїзд доньки за кордон для її оздоровлення і відпочинку батькові не надала, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про доцільність в наданні дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до Французської Республіки, без згоди матері в супроводі батька. Надання такого дозволу буде сприяти нормальному розвиткові та вихованню дитини. Що стосується періоду на який слід надати дозвіл дитині на виїзд за кордон, то суд вважає що для належного оздоровлення та відпочинку дитини, достатнім буде двохтижневий термін в період часу з 01.06.2020 року до 31.08.2020 року. Що стосується посилання представника відповідача на висновок психолога як на доказ для відмови в задоволенні позову позивача, то суд відхиляє як доказ такий висновок за результатами експертного дослідження висновку практикуючого психолога [PERSON] від 15.01.2020 року, оскільки висновком психолога, не в повному обсязі досліджено та вивчено всі сімейні обставини, що склались, не проведено всебічної та об`єктивної діагностичної та консультативної роботи з усіма члена сім`ї, зокрема батька та матері дівчинки, і тому при вирішенні питання про надання дозволу виїзду дитини за кордон, не може братись судом як належний та допустимий доказ по справі. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, підлягають частковому задоволенню. Необхідно надати дозвіл малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України без згоди і супроводу матері [PERSON] , на термін 14 (чотирнадцять) днів в період часу з 01.06.2020 року до 31.08.2020 року до Французької Республіки у супроводі її батька [PERSON] , з метою оздоровлення та відпочинку. На підставі викладеного,

Outcome: partial