Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

Позивач - представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Савіхіна А.М. звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №MKA1GA00000002, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 633.00 Долар США на термін до 17 серпня 2009 року, та зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 01 листопада 2017 року у нього виникла заборгованість у розмірі 14 548,77 Долар США, яку позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] та судові витрати у розмірі 1 600,00 грн. Позивач - представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Бігарі В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, вказаних у поясненнях. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмовому поясненні. Так, згаданих пояснень вбачається, що 18 серпня 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №MKA1GA00000002. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 23 серпня 2005 року. Відповідно до умов даного договору в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок літ.А, загальною площею 81,370 кв.м. та житловий будинок літ.Б, загальною площею 108,00 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] та належить на праві спільної часткової в частках: [PERSON] - 5/8 частки, [PERSON] - 3/8 частки. 14 березня 2018 року [PERSON] стало відомо, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк» зареєстрував за собою право приватної власності на вищевказаний предмет іпотеки. Таким чином, позивач 02 грудня 2016 року реалізував позасудовий спосіб задоволення своїх позовних вимог за кредитним договором №MKA1GA00000002 від 18 серпня 2005 року, набувши 02 грудня 2016 року право приватної власності на предмет іпотеки - житловий будинок [ADDRESS]. З аналізу ст.ст. 1, 36 ЗУ «Про іпотеку» вбачається, що після завершення позасудового врегулювання (після набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання) будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником (іпотекодавцем або іншою особою, відповідальною перед іпотеко держателем за виконання основного зобов'язання (зобов'язання боржника за договором кредиту) є недійсними. Відтак, вимоги позивача щодо виконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, після реєстрації за нам права власності на іпотечне майно є неправомірними, а тому відсутні правові підстави про задоволення позову. Крім цього, позивач зобов'язаний був здійснити погашення заборгованості за кредитним договором саме 02 грудня 2016 року (з часу державної реєстрації). Проте, як вбачається з доданого позивачем розрахунку, погашення заборгованості за рахунок набутого у власність предмету іпотеки було здійснене позивачем тільки 20 березня 2017 року, тобто тільки через майже 4 місяці після набуття права власності. Отже, нарахування пені позивачем у період з 02.12.2016 року по 01.11.2017 року являється неправомірним. Також, крім вищенаведеного, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення пені, яка відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України становить один рік. Оскільки позивач просить стягнути пеню нараховану у період до 02.12.2016 року, то строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення даної пені сплив 02.12.2017 року. Натомість, позивач звернувся до суду з позовною заявою 19.12.2017 року, тобто, поза межами строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №MKA1GA00000002 від 18 серпня 2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], відповідач отримав кредит у розмірі 15 633,00 Долар США, на термін до 17 серпня 2009 року, та зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.9-10). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № MKA1GA00000002 від 18 серпня 2005 року, станом на 01 листопада 2017 року у відповідача [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 14 548,77 Долар США, що являє собою пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.4-7). Однак, позивач просить стягнути з відповідача лише частину суми заборгованості у розмірі 3 946,38 Долар США. Поряд з цим, з доданих відповідачем матеріалів вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № MKA1GA00000002 від 18 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: житловий будинок літери А-А', загальною площею 87,70 кв.м., житловою площею 43,20 кв.м., житловий будинок літери Б загальною площею 108,00 кв.м., житловою площею 35,370 кв.м., сарай літери Е, вбиральня літери У, споруди №1-2, бруківка І. Предмет іпотеки належить [PERSON] в частині 3/8 та [PERSON] в частині 5/8 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення Виконкому Мукачівської міської ради №128 від 28.02.2002 року. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Згідно статті 526, 527 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. У відповідності до статтей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу вимоги якої не звільняють боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно частини 1 статті 546 та статті 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України). 3гідно частини 1 статті 33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13). При цьому, згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. У пункті 26 Договору іпотеки від 23 серпня 2005 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], викладено застереження про задоволення вимог іпотеко держателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку». Так, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у посадудовому порядку шляхом: - переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця; - продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст..38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателем, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №1167444725, сформованої 12 березня 2018 року, приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надією Михайлівною 02 грудня 2016 року на підставі договору іпотеки було зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» право власності на житловий будинок літ.А, загальною площею 81,70 кв.м. та житловий будинок літ.Б, загальною площею 108,00 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з тим, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом позасудового врегулювання спору, а саме - набув право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання відповідача [PERSON], а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKA1GA00000002 від 18 серпня 2005 року. Що стосується клопотання про застосування строку позовної давності то, оцінюючи досліджені по справі докази, суд прийшов до висновку. Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У відповідності до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» набув права приватної власності на предмет іпотеки 02 грудня 2016 року, то позивач повинен був здійснити погашення заборгованості за кредитним договором саме 02 грудня 2016 року. Проте, з доданого позивачем до позовної заяви розрахунку вбачається, що погашення заборгованості за рахунок набутого у власність предмету іпотеки було здійснено тільки 20.03.2017 року. Таким чином, нарахування пені позивачем у період з 02.12.2016 року по 01.11.2017 року є неправомірним. Також, позивач просить стягнути пеню нараховану у період до 02.12.2016 року, однак строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення пені сплив 02.12.2017 року, а з позовною заявою позивач звернувся 19.12.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. Згідно вимог частин третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачем подано заяву про застосування позовної давності, а судом встановлено, що строки позовної давності позивачем пропущені, наявні підстави для відмови у позові за спливом позовної давності. При цьому суд враховує, що позивачем не заявлялося клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності, а судом таких причин не встановлено. Враховуючи обставини викладені вище суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити, у зв'язку із спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив позивач, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed