Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який уточнила заявою від 20 грудня 2017 року, до відповідачів про визнання частково недійсним свідоцтва [NUMBER] від 01 липня 1997 року про право власності на квартиру [ADDRESS], про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами, про визнання за позивачем та її дочкою [PERSON] права спільної сумісної власності на вказане житло. Обгрунтовує позов тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 10 червня 1995 року, який до 1993 року перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] На давний час по причині виникнення спорів з приводу права власності на квартиру [ADDRESS] (далі спірна квартира) в позивача виникли сумніви щодо правомірності видачі Свідоцтва від 01.07.1997 про право власності на це житло, з якого видно, що відповідачі є співвласниками, тоді як на час видачі такого свідоцтва вона вже перебувала у шлюбі з [PERSON] Звернувшись через представника до ОКП "БТІ та ЕО", вона дізналась, що таке Свідоцтво видано на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації № 762 від 27.06.1997. Вважає його незаконним, оскільки у неї та її дочки, третьої особи по справі [PERSON], виникло право спільної власності на цю квартиру з підстав реєстрації шлюбу з основним квартиронаймачем житла та набуття у зв'язку з цим статусу членів сім'ї наймача житла. Просить врахувати, що 15.11.1999 її чоловік відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання інших відповідачів такими, що втратили право на житло у спірній квартирі. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 2 вересня 2003 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано відповідача [PERSON], колишню дружину (тепер [PERSON]) такою, що втратила право на користування спірним житлом. В задоволенні решти вимог відмовлено. За апеляційною скаргою [PERSON] рішенням апеляційного суду Львівської області від 10.11.2003 рішення Галицького районного суду м. Львова від 2 вересня 2003 року скасовано з ухваленням нового рішення, яким визнано відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування цим житлом. Зазначає, що цим рішенням встановлено, що в 1992 році [PERSON] з дітьми переїхала на постійне місце проживання до фактичного батька її дочки [PERSON] - [PERSON] в с. Мужиловичі Яворівського р-ну Львівської області. Тому в силу положень п.3 ст. 61 ЦПК України такі обставини не повинні доказуватись при розгляді даної справи. Вказані відповідачі проживали там до 1998 року, а в подальшому проживали в с. Коти у будинку матері відповідачки [PERSON] Крім того, судовими рішеннями зазначено, що діти відповідача [PERSON] не є дітьми [PERSON] За таких обставин, приватизація спірної квартири в 1997 році, з врахуванням зареєстрованих в ній перелічених відповідачів, є незаконною, тому видане Свідоцтво просить визнати частково недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на цих осіб. Наполягає, що на час приватизації спірної квартири вона проживала з відповідачем [PERSON] як дружина у шлюбі з 10.06.1995, тому у неї та її дочки [PERSON] з врахуванням положень ст.ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 48 ЖК УРСР, виникло право спільної сумісної власності на це житло, яке просить визнати в судовому порядку. Ухвалою суду від 13 листопада 2017 року у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 20 грудня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено з ініціативи представника третьої особи Галицької районної адміністрації Левика С.А. виконавчий комітет Львівської міської ради, оскільки оспорюване Свідоцтво видане на підставі розпорядження від 1 липня 1997 року № 424 виконавчого комітету Львівської міської ради. При розгляді справи в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав. Вважає, що на час приватизації членами сім'ї [PERSON] була позивач та її донька, а відповідачі не були членами сім'ї, тому не мали права на приватизацію спірної квартири. В підтвердження позову посилається на копії документів про реєстрацію шлюбу, копію рішення апеляційної інстанції, копії довідок, свідоцтв та інші долучені до справи докази, які вважає достатніми для підтвердження позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов визнав. Враховуючи те, що визнання позову представником відповідача порушує права і інтереси інших відповідачів, суд відмовляє у визнанні позову [PERSON] і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала пояснення, викладені у відзиві на позов. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що прийняття колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області10.11.2003 рішення, яким задоволено позов [PERSON] та визнано інших співвласників квартири втратившими право на житло у спірній квартирі з підстав не проживання у ній протягом понад шість місяців, з посиланням на положення ст. 71-72 ЖК України, не може братись до уваги як обставини, що встановлені судовим рішенням і можуть враховуватись при вирішенні даного спору. Судом першої та апеляційної інстанції застосовувались норми матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини, оскільки на час вирішення спору квартира перебувала у власності відповідачів, що було приховано її колишнім чоловіком [PERSON], тому судом це не перевірялось і не досліджувалось. Просить врахувати, що визнання позову відповідачем [PERSON] є логічним, оскільки в січні 2013 року останній оспорював в судовому порядку Свідоцтво про право власності на квартиру з аналогічних мотивів. Тому законність видачі Свідоцтва уже перевірялась судом і саме такі обставини можна вважати встановленими судом. Крім того, у своєму позові в січні 2013 року [PERSON] заявляв і про виселення з квартири відповідачів, тим самим визнавав факт їх проживання у цій квартирі. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.02.2013 та додатковим рішенням цього суду від 14.06.2013 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції залишені без змін. Незважаючи на те, що судом першої інстанції до частини вимог позивача, що стосуються визнання недійсним Свідоцтва про право власності на квартиру, застосовано строки позовної давності, однак при його перегляді апеляційним судом, який погодився з висновками суду першої інстанції, наведено в тому числі достатньо мотивів щодо законності приватизації житла та видачі оспорюваного Свідоцтва. Саме ці обставини можна вважати встановленими з врахуванням положень ч.4 ст. 82 ЦПК України. Тобто правова оцінка тим самим правовідносинам, хоча за позовом іншої особи - [PERSON], судом уже надавалась, про що обізнана позивач у справі. Суд апеляційної інстанції, в тому числі, визнав недоведеним позовні вимоги [PERSON] про те, що інші відповідачі станом на 01.07.1997, тобто на час приватизації спірної квартири, в такій не проживали. Крім того, в цьому рішенні надана правова оцінка приватизаційним документам, а саме відповідність закону процесу приватизації квартири, а отже і законність видачі Свідоцтва про право власності на квартиру. Вбачаючи можливість відмови у позові за положеннями ч. 3 ст. 267 ЦК України, вважає по суті вимоги безпідставними, оскільки позивачем не наведено правових підстав для визнання частково недійсним Свідоцтва та скасування державної реєстрації права власності, відтак, для припинення права власності відповідачів та відсутні законні підстави виникнення у позивача і третьої особи [PERSON] такого права на спірну квартиру. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, належно повідомлені про розгляд справи. За погодженням з учасниками справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Третя особа Галицька районна адміністрація Львівської міської ради явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала письмові пояснення, позов заперечили. Просить врахувати, що постановою у справі № 461/4468/14-а у справі за адміністративним позовом [PERSON] про часткове скасування розпорядження від 27.06.1997 №762 "Про передачу квартир у власність громадянам" в частині додатку в графі під № 47 стосовно передачі квартири [ADDRESS] у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.09.2015, залишеною без змін ухвалою ВАСУ від 11.02.2016, вказану постанову суду першої інстанції скасовано із закриттям провадження у справі. Крім того, 18.02.2013 Сихівським районним судом м. Львова ухвалено рішення та 14.06.2013 додаткове рішення у справі № 464/149/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] Львівської міської ради та у позові про визнання оспорюваного позивачем у даній справі Свідоцтва частково недійсним, про зобов'язання видати нове Свідоцтво та виселення відповідачів - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2013 рішення суду першої інстанції залишені без змін. Крім того, третя особа вважає [PERSON] неналежним позивачем у справі з огляду на положення ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ч.1,2 ст. 58 ЖК України з врахуванням того, що позивач та її дочка [PERSON] не були включені в ордер на спірне житло, адже ордер це єдина підстава для вселення. Крім того, з врахуванням вимог ч.1,2 ст. 61 цього Кодексу з ними не укладався договір найму. З врахуванням ст. 5 того ж Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,- до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно з п.п.1,2 ст. 8 зазначеного Закону, приватизація здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до заяви, поданої керівнику органу приватизації та довідки про склад сім'ї наймача квартири від 26.03.1997 № 2541, у спірній квартирі значились проживаючими відповідачі у справі. Приватизація спірного житла із видачею Свідоцтва про право власності на квартиру проведено у відповідності із законом. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи Виконавчого комітету Львівської міської ради в судове засідання не з'явився. З врахуванням думки учасників справи, суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності . Заслухавши пояснення учасників справи, повно і всебічно дослідивши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. 16 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом на підставі наданих сторонами копій документів встановлено, що відповідач у справі [PERSON] та відповідач [PERSON] є колишнім подружжям та перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1990 року, який рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.1992 розірвано, що зареєстровано [PERSON] в органах РАЦСУ 04.02.1993. Відповідач [PERSON] є сином відповідача [PERSON] від іншого шлюбу. Згідно свідоцтва про народження, виданого 07.09.1991, [PERSON] народилася [INFO], батьками зазначено [PERSON], [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №6829. З матеріалів справи убачається, що спірна квартира, на яку видано оспорюване частково позивачем [PERSON] Свідоцтво про право власності, перейшла у спільну сумісність власність відповідачів наступним чином. Відповідач [PERSON] з 1986 року перебував на черзі для отримання житла за місцем праці - Львівському підприємстві промислового залізничного транспорту. На підставі спільного рішення адміністрації та профкому Львівського ППЗТ, оформленого протоколом № 13 від 29 листопада 1991 року, відповідачу [PERSON] як черговику за №7 загальної черги з 1986 року, вирішено надати на сім'ю з 4-х осіб трикімнатну квартиру [ADDRESS] із зняттям з черги. 6 лютого 1992 року на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 535 від 27 грудня 1991 року видано ордер № 002890 на вселення у це житло. В ордері зазначено про склад сім'ї: [PERSON] - основний; включено до членів сім'ї наймача: [PERSON] - дружина; [PERSON] - син дружини; [PERSON] - дочка. Згідно Свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER], виданого 12.11.2014, остання змінила прізвище на «[PERSON]». Отже, квартира надана черговику [PERSON] за місцем його праці на всіх відповідачів у справі згідно норм житлової площі, визначених Правилами обліку громадян, що потребують покращення житлових умов і надання їм житлових приміщень в УРСР, а саме 8,5 м кв, відповідно до рівня середньої забезпеченості по регіону до максимальної площі на одну особу визначеної п. 52 Правил - 13,65 м кв ). З врахуванням житлової площі квартири, правовстановлюючий документ, на яку частково оспорює позивач, така могла бути надана на сім'ю з чотирьох осіб. Згідно довідки ЖЕКу № 13 - всі відповідачі одночасно були зареєстровані у спірній квартирі - 24.03.1992. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 1992 року подружжя [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. За діючим на час розірвання шлюбу законодавством, шлюб вважався розірваним на підставі рішення суду з часу внесення даних про його розірвання до актового запису, відповідно видачі одному із подружжя , котрий першим звернувся до органів РАГЦСу за видачею 04.02.1993 відповідного свідоцтва про розірвання шлюбу. За даними копії свідоцтва про укладення шлюбу від 10.06.1995, Серії [NUMBER], відповідач [PERSON] уклав шлюб з позивачкою. Відтак, на час передачі квартири у власність шляхом приватизації в 1997 році - відповідач [PERSON] юридично втратила статус члена сім'ї основного наймача квартири, набувши статус колишнього члена його сім'ї. Саме цей аргумент позову є основним, на якому, в тому числі, базуються вимоги [PERSON] Зміна статусу зазначеного відповідача по відношенню до наймача житла в силу положень ст.64 ЖК України в жодній мірі не вплинуло на її житлові права, оскільки за положеннями цієї статті - за колишніми членами сім'ї зберігаються права на житло, якими вони користувались, будучи членами сім'ї наймача житла. Крім того, таке право ніким не оспорювалось і було збережене реєстрацією місця проживання відповідачів у квартирі, аж до часу її приватизації у відповідності до Закону України від 19.06.1992 № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, спірна квартира перейшла у спільну сумісну власність осіб, на яких була надана і які зазначені в ордері від 06.02.1992, що виданий [PERSON] для подачі до органів приватизації довідці ЖЕКу № 13. На підставі розпорядження від 1 липня 1997 року № 424 виконавчого комітету Львівської міської ради, яке є чинним, видане Свідоцтво про право власності на квартиру від 1 липня 1997 року [NUMBER] ( далі Свідоцтво). Перебування на час винесення розпорядження та оспорюваного Свідоцтва позивача [PERSON] у шлюбі з [PERSON] не свідчить про порушення її прав видачею правовстановлюючого документа на житло навіть у випадку проживання в такому за згодою, первинно, лише одного наймача, а згодом лише одного співвласника - [PERSON], оскільки таке поселення без згоди інших осіб, в силу положень ст. 65 ЖК України, не можна вважати правомірним. Частина 1 зазначеної норми регламентує, що наймач вправі в установленому порядку та письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Сам факт реєстрації шлюбу між особами не породжує автоматично набуття житлових прав, оскільки набуття таких прав врегульовувалось не сімейним, а житловим законодавством На вселення жінки до чоловіка необхідна письмова згоди інших осіб, які мають право на проживання ( ч.1 статті 65 ЖК України). Винятком є лише поселення неповнолітній дітей до батьків. Враховуючи збереження права на проживання у квартирі іншими відповідачами у справі, повнолітньою, з яких була відповідач [PERSON], поселення позивачки повинно було відбуватись за її згоди. Після переходу квартири у спільну сумісну власність відповідачів у справі, статус останніх змінився і особи набули статусу співвласників житла, що відповідно вплинуло на врегулювання правовідносин, пов'язаних із житлом нормами діючого на той час Закону України «Про власність», а згодом положеннями ЦК України, чинного з 01.01.2004. За положеннями зазначеного Закону України від 07.02.1991 № 697-ХІІ «Про власність», чинного на момент видачі оспорюваного позивачем Свідоцтва, що втратив чинність на підставі Закону України 3 997-У( 997-16) від 27.04.2007), змістом ст. 4 ч.1 - власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Цей Закон також розмежовував підстави виникнення певних майнових прав подружжя та підстави виникнення житлових прав, які не завжди є наслідком реєстрації шлюбу особи як з наймачем житла, так і реєстрації шлюбу з власником житла Згідно ч.3 цієї статті Закону - всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За таких обставин, відсутність відповідачів у належній на праві спільної сумісної власності квартирі до моменту позбавлення такого права не може вплинути на звуження або позбавлення їх права власності на це житло. Саме з врахуванням таких прав повнолітнього співвласника [PERSON] позивачу [PERSON] у 2000 році відмовлено у реєстрації місяця проживання у [ADDRESS] про що свідчить довідка від 06.03.2000 № 16 ЖЕКу № 113. Реєстрація позивачки у квартирі проведена лише 09.03.2004 без згоди на це інших повнолітніх на той час співвласників квартири - [PERSON] та [PERSON], наявність якої була необхідна, навіть, при відсутності даних про їх реєстрацію. За положеннями діючого на цей час ЦК України, а саме вимог ч.1 ст. 355 ЦК України- майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Тому здійснення права власності регламентоване ст.319 ЦК України повинно вчинятись з врахуванням рівності прав усіх власників. Факт реєстрації відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON]- власників [ADDRESS] у Львові за іншою адресою, з врахуванням їх зняття з реєстраційного обліку у цій квартирі згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2003, не може впливати на позбавлення права власності відповідачів щодо цього житла. В силу положень ч.7 ст. 82 ЦПК України - правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Крім того, із змісту рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2003, на яке посилається позивач, убачається, що суд взагалі не вдавався у дослідження правового статусу житла та без посилання на будь-які правовстановлюючі документи сприймав квартиру як таку, що належить до комунальної власності. Встановлено, що реєстрація позивачки в 2004 році проведена без згоди інших співвласників квартири, які були зняті з реєстраційного обліку як колишні члени сім'ї наймача, тоді як в силу ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. На підставі положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на які посилається позивач, в останньої теж не виникло право на отримання житла чи його частини у власність. Само по собі поселення в квартиру позивача [PERSON] та факт реєстрації на цей час шлюбу з основним наймачем житла, що приватизовувалось, не впливав на виникнення права власності на це житло в силу наведених вище положень сімейного та житлового законодавства. У відповідності до вимог ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України - власник володіє,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За таких обставин реєстрація позивачів в с. Коти Яворівського р-ну Львівської області не впливає на їх права як співвласників квартири. Заявляючи вимогу про визнання частково недійсним Свідоцтва про право власності на квартиру, як правовстановлюючого документу, позивач фактично бажає припинити право власності відповідачів на житло, оскільки просить скасувати реєстрацію такого права. Стаття 346 ЦК України регламентує підстави припинення права власності, жодна з яких не може бути застосована судом до спірних правовідносин. Аналогічно позивач не посилається на норми права, на підставі яких відповідачі можуть бути позбавлені права власності, яке є непорушним в силу положень статті 321 ЦК України. Суд звертає увагу на те, що [PERSON], заявляючи про визнання за нею та повнолітньою [PERSON] права спільної власності на квартиру [ADDRESS], не зазначила правових підстав для заявлення вимоги в інтересах третьої особи у справі. Перерахувавши у позові норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач не вказала в чому саме полягає порушення таких норм при передачі квартири у власність та видачі оспорюваного частково Свідоцтва. Позивач [PERSON] вважає, що у неї виникло право власності на спірну квартиру, однак які саме положення Закону таке визначають, особа не вказала і такі не встановлені судом. Між нею та відповідачем [PERSON] з 1995 року виникли правовідносини, що випливають з їх шлюбно- сімейних, що аж ніяк автоматично не може бути підставою для виникнення права власності на житло у спосіб безоплатної приватизації. Саме тому в подальшому п.4 ч.1 ст. 57 СК України в редакції 2004 року регламентовано, що житло, набуте одним із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є особистою приватною власністю одного з подружжя. Ця норма чітко розмежовує права, що породжує реєстрація шлюбу та певні житлові права, наслідком яких є право отримання житла у власність шляхом безоплатної приватизації. Тому сам по собі факт реєстрації шлюбу, фактичного проживання позивачки, як і інших осіб, подальша її реєстрація в 2004 році у квартиру без згоди інших співвласників, аж ніяк не може породити право власності на спірне житло у позивача, в тому числі з підстав Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Перелічені позивачем у позовній заяві норми цього Закону лише регламентують порядок передачі безоплатно у власність певного житла саме громадянам України, а не членам сімей наймачів житла, яке підлягає приватизації. Тому жодному наведеному у позові припису цього Закону оспорюване Свідоцтво та приватизація квартири [ADDRESS] у Львові не суперечить. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про часткове визнання недійсним свідоцтва про права власності на квартиру є безпідставними. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про часткове визнання недійсним свідоцтва про права власності на квартиру, суд залишає без задоволення решту позовних вимоги про скасування державної реєстрації права власності і про визнання права спільної сумісної власності, які є похідними. Вдповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові - судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст.ст.16, 319, 321 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed