Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] у листопаді 2017 року звернулися до суду з позовом, в якому просили зняти арешт з нерухомого майна - квартири [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження: 1289, внесений Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою від 23.04.2004 на підставі постанови Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ в м. Києві б/н від 29.03.2004. Позов обґрунтували тим, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS]. Також співвласника квартири були [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначено, що [INFO] помер [PERSON], [INFO] померла [PERSON], а [INFO] померла [PERSON]. Власником особового рахунку була [PERSON]. Пояснено, що на сьогоднішній день позивачі є спадкоємцями за законом після смерті вказаних осіб на спірну квартиру. Посилалися на те, що 23.03.2017 під час оформлення спадщини на квартиру, їм стало відомо про те, що 23.04.2004 Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис №1289 про арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Підстава для накладення арешту - постанова Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ в м. Києві б/н від 29.03.2004. Звернувшись 23.03.2017 до відділу ДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві з заявою стосовно надання інформації про виконавче провадження та зняття арешту з квартири, останній у своїй відповіді від 04.04.2017 повідомив, що на даний час на виконанні в Солом'янському РВ ДВС РУЮ у м. Києві відкриті виконавчі провадження щодо [PERSON] відсутні, а матеріали виконавчого провадження знищено у зв'язку із закінченням строку його зберігання. У зв'язку з цим, правових підстав для зняття арешту з майна у відділу немає. Ухвалою судді від 15 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 26.09.2018 позові вимоги [PERSON] до Солом'янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про зняття арешту з нерухомого майна залишено без розгляду. Протокольною ухвалою суду від 26.09.2018 до участі у справі залучено співвідповідача - [PERSON]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Відповідач Солом'янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, судові повістки були вручені представникам відповідача особисто під розписку. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Виходячи з цього, належного повідомлення відповідачів про час розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджатися своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2003 року був задоволений позов Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість в сумі 4640 грн. і держмито 51 грн. На виконання рішення суду відділом державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.02.2000, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. З матеріалів справи вбачається, що 10.11.2016 [PERSON] та [PERSON] звернулися до Першої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що 23.03.2017 під час оформлення спадщини на квартиру, йому стало відомо про те, що 23.04.2004 Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено запис №1289 про арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Підстава для накладення арешту - постанова Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ в м. Києві б/н від 29.03.2004. За правилами п. 2 ч. 3 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частинами 1, 2 ст. 40 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. З листа Солом'янського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 04.04.2017 на ім'я позивача вбачається, що на даний час на виконанні в Солом'янському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкриті виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] відсутні, а матеріали виконавчого провадження знищено у зв'язку із закінченням строку його зберігання. У зв'язку з цим, правових підстав для зняття арешту з майна у відділу немає. Відповідно до ст.368 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з даною статтею фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі « Вендітеллі проти Італії» /1994 / Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним / рішення в справі « Півень проти України 2004 рік/. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Тобто, право власності позивача, як абсолютне право, може бути захищене лише при доведеності самого факту порушення. Так, згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, встановлено, що на даний час існує обтяження щодо нерухомого майна [PERSON], накладене на підставі постанови ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві б/н від 29.03.2004 (реєстраційний номер обтяження 1289). За змістом ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Представник відповідача Солом'янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, не з'явившись до суду, будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, та спростували доводи позивача, суду не надав. В свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПУ України, доказами. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом враховано, що відповідачем [PERSON] визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Outcome: approved