Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що народним депутатом України [PERSON] направлено на адресу премєр міністра України [PERSON] депутатське звернення від 09.10.2017 №1711, яке містить недостовірну інформацію, яка зачіпає честь, гідність і ділову репутації позивача. Копія депутатського звернення розміщена на особистому сайті відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позові вимоги підтримав, посилався на обставини визначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позові вимоги не визнав, до суду надав заперечення. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази цивільної справи встановив наступні обставини: Народним депутатом України [PERSON] 09.10.2017 направлено депутатське звернення на адресу премєр міністра України [PERSON] за №1711. Звернення сформульовано наступним: «… прошу [PERSON], шановний [PERSON], від імені своїх виборців, розглянути питання щодо невідповідності займаній посаді голови Запорізької ОДА [PERSON]І…. ». Обставини розміщення копії депутатського звернення на сайті народного депутата, визнані сторонами, що в силу ч.1 ст.61 ЦПК України суд вважає встановленими. За визначенням ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція визначена постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року № 6-849цс15). Відповідно до ч. ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Рішенням Конституційного суду України (у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) Справа № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року, суд визначив наступне: Частина перша статті 7 Цивільного кодексу встановлює, що "громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності". Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України Про звернення громадян, який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною пятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а статтею 4 Закону України Про звернення громадян передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб, що, зокрема, встановлено і Законом України Про державну податкову службу в Україні. З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Проблеми, повязані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах Нікула проти Фінляндії, Яновський проти Польщі та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Суд зазначив, що «в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обовязків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб». На переконання суду вищезазначені положення стосуються усіх звернень щодо посадових та службових осіб. Оскільки позивач, в обґрунтування позову, посилається на обставини викладенні у зверненні до премєр міністра України, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відомості викладенні у зверненні направленому на здійснення перевірки відповідності особи займаній посаді, не може вважатись поширенням відомостей, які зачіпають честь, гідність і ділову репутацію. Відповідно до ст.1 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат України (далі - народний депутат) є обраний відповідно до Закону України "Про вибори народних депутатів України" представник Українського народу у [PERSON] України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України. В порядку ч.1 ст. 16 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань. За визначенням ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації. На підставі визначеного суд вважає, що розміщення копії депутатського звернення на сайті народного депутата входить до обсягу засобів інформування виборців щодо діяльності народного депутата. Отже суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed