Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТПпосилаючись на те, що 21 листопада 2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] та [PERSON] Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2016 року [PERSON] було визнано винним за ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Україна». Позивачу завдано матеріальну шкоду, яка відповідно до висновку судового експерта складає 7111,77 грн. ПрАТ «СК «Україна» була позбавлена ліцензії на укладення полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а з 04 червня 2015 року анульовано всі наявні ліцензії. З 01 липня 2015 року ПрАТ «СК «Україна» втратило статус асоційованого члена МТСБУ. Тому позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 7111 грн. 77 коп., а також судові витрати. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечують, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Україна», а тому саме страхова компанія повинна відшкодовувати матеріальну шкоду. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 21 листопада 2015 року о 11 год. 30 хв., керуючи автомобілем «MAZDA 626» д.н.з. [NUMBER], по бул. Перова, в м. Києві, під час руху, виконуючи поворот ліворуч, не надав переваги в русі, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «PEUGEUT 307XS», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], в результаті якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п.13.1 ПДР України.Винним у зазначеній ДТП визнано [PERSON] (а.с.4). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторонами та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідним рішенням встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Таким чином, факт вини [PERSON] у скоєнні ДТП 21.11.2015 року є доведеним і доказуванню у судовому засідання не підлягає. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідача зазначив, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди у нього був договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладений з ПрАТ «СК «Україна», яким застраховано його транспортний засіб Однак, сторонами в судове засідання не надано копії відповідного страхового полісу, а тому, суд не може встановити факт укладення договору страхування [PERSON] транспортного засобу «MAZDA 626» д.н.з. [NUMBER]. Оскільки стороною відповідача не надано доказів належного укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, то відсутні підстави вважати, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди наступив страховий випадок. За таких обставин, ПрАТ «СК «Україна» не несе відповідальності за завдання [PERSON] матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП. Зокрема, позивачем зазначено, що ПрАТ «СК «Україна» була позбавлена ліцензії на укладення полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а з 04 червня 2015 року анульовано всі наявні ліцензії. З 01 липня 2015 року ПрАТ «СК «Україна» втратило статус асоційованого члена МТСБУ. В той же час, позивачем не надано відповідних підтверджуючих доказів вказаної обставини. За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз'яснено у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні", оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. У відповідності до положень цього Закону майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об'єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності. Згідно ст. 9 цього ж Закону, Методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Оцінка майна проводиться на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України № 1074/8395 від 24.11.2003 року. 22 лютого 2016 року судовим експертом [PERSON] зроблено висновок № 112/16 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, яким встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «PEUGEUT 307XS», д.н.з. [NUMBER], внаслідок його пошкодження складає 7111,11 грн. (а.с. 5-24) Експерт [PERSON] діє на підставі свідоцтва експерта з правом проведення автотоварознавчих експертиз № 49, виданого Центральною експертно-кваліфікаційною комісією МУЮ 03.07.2015 року , що підтверджується відповідною копією. (а.с.25) Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що експертний висновок слід брати за основу при визначенні суми завданого матеріального збитку власнику автомобіля «PEUGEUT 307XS», д.н.з. [NUMBER], в розмірі 7111,11 грн. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України регламентує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача [PERSON] з приводу відшкодування суми завданого матеріального збитку внаслідок пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді її автомобіля «PEUGEUT 307XS», д.н.з. [NUMBER]в сумі 7111,77 грн. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved