Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому послалась на те, що перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством „[PERSON] державний центр науково-технічної інформації та інновацій (далі [PERSON] ЦНТІ) із 23 травня 1984 року та наказом від 10 грудня 2015 року її було звільнено у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На день звільнення [PERSON] ЦНТІ не провів із позивачем розрахунок по заробітній платі і станом на 10 грудня 2015 року заборгованість становила 20 049,73 грн. За словами [PERSON], наказом Міністерства освіти та науки України №933 від 15.09.2015 було проведено реорганізацію [PERSON] ЦНТІ шляхом приєднання до [PERSON] державного технологічного університету (далі ЖДТУ). Посилаючись на положення ст. 104 ЦК України, 22.12.2015 року гр. [PERSON] звернулась до ректора ЖДТУ [PERSON] із письмовою заявою з проханням виплатити заборговану заробітну плату, проте обґрунтованої відповіді щодо причин невиплати заборгованості позивач не отримала та на час розгляду справи заборгованість не погашена. З огляду на викладене у позовній заяві та з урахуванням уточнених вимог, гр. [PERSON] просить суд стягнути у порядку правонаступництва, а у випадку не закінчення ліквідації [PERSON] ЦНТІ на дату винесення рішення суду у солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 20 049,73 грн., середній заробіток за період розрахунку при звільненні у розмірі 7\~904,15 грн. та 4\~910,20 на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Представник ЖДТУ заперечувала проти позовних вимог [PERSON] Пояснила суду, що процес реорганізації не завершений та в університеті було прийняте рішення припинити даний процес, а тому ЖДТУ не являється правонаступником [PERSON] ЦНТІ. Звертала увагу на те, що позивач не була працевлаштована університетом та ЖДТУ не має жодного відношення до заборгованості по заробітній платі перед позивачем, а відтак не повинен її сплачувати. Представник [PERSON] ЦНТІ в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, заяви про розгляд справи у відсутність представника до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та представника ЖДТУ, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що гр. [PERSON] перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством „[PERSON] державний центр науково-технічної інформації та інновацій, обіймаючи посаду завідуючої відділом комерції та вивчення попиту на товари народного споживання, та на підставі наказу №47/265-к від 10.12.2015 року позивача було звільнено у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Судом також встановлено, що наказом Міністерства освіти та науки України №933 від 15.09.2015 року припинено Державне підприємство „[PERSON] державний центр науково-технічної інформації та інновацій шляхом реорганізації, а саме приєднання до [PERSON] державного технологічного університету для подальшого утворення на його базі структурного підрозділу бізнес-інноваційний центр ЖДТУ. Статтею 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно із положенням ч. 6 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Із відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що [PERSON] ЦНТІ на час розгляду справи перебуває у стані припинення, проте данні про державну реєстрацію змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються, у ЄДР відсутні. Таким чином суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню частково позовні вимоги гр. [PERSON] саме до [PERSON] ЦНТІ, так як на момент закінчення судового розгляду справи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були відсутні відомості про державну реєстрацію припинення Державного підприємства "[PERSON] державний центр науково-технічної інформації та інновацій". Як убачається із довідки [PERSON] ЦНТІ від 10 грудня 2015 року №3/146, виданої за підписом директора [PERSON], заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 10 грудня 2015 року становить 20\~049,73 грн. За таких обставин, оскільки у день звільнення відповідач [PERSON] ЦНТІ не провів з позивачем повного розрахунку та доказів протилежного суду не надано, суд стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 20\~049,73 грн. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (п. 20, 21 постанови Пленуму). Так, за розрахунками суду, середньоденний заробіток позивача становить 99,7968 грн. (заробітна плата за жовтень-листопад 2015 в сумі 3\~384,04/41 робочий день). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8\~981,71 грн. (за період з 11.12.2015 по 20.04.2016 включно = 90 робочих днів х 99,7968 середньоденний заробіток). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами)розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На переконання суду, заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної моральної шкоди нею достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов у цій частині частково, визначивши, що, у тому числі з урахуванням вимог розумності та справедливості, на відшкодування заподіяної [PERSON] моральної шкоди з відповідача [PERSON] ЦНТІ як роботодавця підлягає стягненню 500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує також із [PERSON] ЦНТІ в дохід держави судовий збір в сумі 766,80 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial