Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та просили суд: - визначити, що частка померлого [INFO] спадкодавця [PERSON], у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку розташовану на території [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер 8000000000:72:265:0060, (загальна площа земельної ділянки 0,1000 га) складає - ?; - визнати за [PERSON] право власності на 1\\3 частку земельної ділянки, розташованої на території [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (загальна площа земельної ділянки 0,1000 га) кадастровий номер 8000000000:72:265:0060, після смерті померлого [INFO] [PERSON], в порядку спадкування за заповітом; -визнати за [PERSON] право власності на 1\\12 частку земельної ділянки, розташованої на території [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (загальна площа земельної ділянки 0,1000 га) кадастровий номер 8000000000:72:265:0060, після смерті померлого [INFO] [PERSON], в порядку спадкування; -визнати за [PERSON] право власності на 1\\12 частку земельної ділянки, розташованої на території [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (загальна площа земельної ділянки 0,1000 га) кадастровий номер 8000000000:72:265:0060, після смерті померлого [INFO] [PERSON], в порядку спадкування. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що [INFO] помер їх батько, [PERSON], [INFO], який проживав у [ADDRESS]. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на території м. Києва у Залізничному районі на [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка надана у спільну приватну власність з гр. [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на землю від 18.05.2000р., зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №72-200540, виданого на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.02.1998 р. №327. Позивачі посилаються, що 17.10.2014 року державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В., відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] з тих підстав, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю та не поділена між її співвласниками. Позивачі зазначають, що на випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, згідно якого все майно, що належало йому на день смерті, заповідав своїй доньці, тобто позивачу 1 - [PERSON]. Однак, спадкодавець [PERSON] на день відкриття спадщини, мав непрацездатних дітей, позивача 2 - [PERSON] та позивача 3 - [PERSON], а тому останні незалежно від змісту заповіту мають право на обов'язкову частку у спадщині. Позивачі в позові зазначають, що між ними як спадкоємцями після смерті спадкодавця за заповітом та законом, спору не існує. Разом з цим, поновлення своїх прав іншим шляхом , окрім звернення до суду з даним позовом неможливо. Враховуючи вищевикладене, позивачі просили позов задовольнити в повному обсязі. Позивачі та їх представники в судове засідання не з'явились, подали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначили про те, що позов підтримують та просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату та час слухання справи, подав письмові заперечення, просив справу слухати за його відсутності, рішення прийняти згідно чинного законодавства. Третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер спадкодавець, [PERSON], у віці 83 роки. На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт від 09 червня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде йому належати на день його смерті та на що він за законом матиме право, заповів позивачу - 1 по справі - [PERSON]. Судом встановлено, що спадкодавцю [PERSON], на підставі державного акту на право власності на землю від 18.05.2000р., зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №72-200540, виданого на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.02.1998 р. №327, належала земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована на території м. Києва у Залізничному районі на [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка надана у спільну приватну власність з гр. [PERSON], який є позивачем -2 по справі. Як вбачається з витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.01.2015 р., земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована на території м. Києва у Залізничному районі на [ADDRESS], має кадастровий номер 8000000000:72:265:0060. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Як, встановлено судом, спадкодавець [PERSON] на день відкриття спадщини, мав непрацездатних дітей позивача-2 та позивача -3, які відповідно до вимог ч.1 ст. 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту мають право на обов'язкову частку у спадщині. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до частини 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно частини 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Дослідивши матеріали спадкової справи №831/13 від 25.11.2013 р., щодо майна померлого [INFO] [PERSON], які надійшли на запит суду №15067/4.13/15 від 17.02.2015 р., судом встановлено, що у встановлений законом шестимісячний строк позивачі спадщину після смерті [PERSON], прийняли, подавши нотаріусу відповідні заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судом встановлено, що 15.10.2014 р. позивачі подали до Шостої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу на їх ім'я свідоцтва про право на спадкове майно, в тому числі на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на території м. Києва у Залізничному районі на [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка надана у спільну приватну власність з гр. [PERSON]. Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В., було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.10.2014 р. згідно якої позивачам, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,1000 га. розташованої на території м. Києва у Залізничоному районі на [ADDRESS], яка залишилась після смерті [PERSON], померлого [INFO] в зв'язку з відсутністю договору на поділ земельної ділянки між співвласниками. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦК України договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 89 ЗК України встановлено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, для поділу часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності за домовленістю співвласників або виділ частки такого майна, необхідне укладання договору у письмовій формі про такий поділ чи виділ з обов'язковим нотаріальним посвідченням такого договору, як того вимагають норми ст. ст. 364, 370, 372 ЦК України. Виходячи з того, що за життя спадкодавець [PERSON] не укладав з [PERSON], письмовий договір щодо поділу часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності або виділ частки такого майна, частки співвласників земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:72:265:0060, є рівними. Відповідно до п. 3.4. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила -1/2". Враховуючи вище зазначене, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що частка померлого [INFO] спадкодавця [PERSON], у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку розташовану на території [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер 8000000000:72:265:0060, (загальна площа земельної ділянки 0,1000 га) складала - ? частку. Відповідно до с. 1 Закону України «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 11.10.2013 р. яка була чинна на день відкриття спадщини, непрацездатними громадянами - є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 11.10.2013 р. яка була чинна на день відкриття спадщини, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Судом встановлено, що позивач - 2 [PERSON], [INFO] та позивач 3 - [PERSON], [INFO], є спадкоємцями, які мають право на обов'язкову частку, оскільки як встановлено судом, на день відкриття спадщини [INFO], в силу Закону України «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування» досягли пенсійного віку та є непрацездатними громадянами. Відповідно до вимог ст. ч. 1 ст. 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту позивач-2 та позивач -3 мають право на обов'язкову частку у спадщині та спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що обов'язкова частка позивача - 2 становить 1/12 частина, відповідно позивача- 3 - 1/12 частина, що розраховується наступним чином: -1/2 частка спадкова маса : 3 спадкоємців за законом = 1/6 розмір частки кожного з позивачів у разі спадкування за законом; -половина частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом є обов'язковою часткою, що розраховується наступним чином: 1/6:2=1/12 - розмір обов'язкової частки. Відповідно частка позивача 1 - складає 1/3 часка спірної земельної ділянки. Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналізуючи матеріали справи та відповідність їх норм матеріального права, суд знаходить позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved