Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , крім того, у неї від попереднього шлюбу є дитина - [PERSON] , [INFO] . У період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, вони, разом із спільним сином та її донькою від попереднього шлюбу проживали разом за адресою: [ADDRESS] , а після припинення з відповідачем шлюбних відносин, вона разом із дітьми проживає у м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, у будинку, де створені усі належні умови для проживання та виховання дітей. За рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року, з відповідача на її користь стягуються аліменти на її утримання та на утримання дитини - [PERSON] . Пояснила, що вона забезпечена житлом, працевлаштована, але наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. Додала, що вона жодним чином не чинить перешкоди відповідачеві у спілкуванні та у вихованні сина, а відповідач при кожній зустрічі погрожує їй забрати дитину, у зв`язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів. Наразі у провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до неї, треті особи - Орган опіки та піклування Спаської сільської ради, Орган опіки та піклування Верхівцевської міської ради про визначення порядку і способів участі у вихованні дитини. У зв`язку з чим, позивач, з урахуванням поданої представником позивача заяви про уточнення позовних вимог, просила суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та вирішити питання стосовно судових витрат. Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання (а.с. 48-49). 08 грудня 2020 року представник позивача звернувся на адресу суду із заявою, якою уточнив позовні вимоги (а.с. 67). Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Серебряков Е. С. не з`явились, але представником позивача суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити (а.с. 67). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав суду заяву, у якій уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі, а саме не заперечував проти визначення місця проживання дитини - [PERSON] разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , просив справу розглядати за його відсутності та з порядком отримання рішення суду він ознайомлений (а.с. 76). Представник третьої особи - Верхівцевської міської ради у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових пояснень не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з установлених судом наступних обставин. Судом установлено, що позивач і відповідач з 19 грудня 2017 року по 09 січня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12, 13-14). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані позивач і відповідач, що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 15). На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року, ухваленим у цивільній справі № 183/2532/19, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на її утримання та на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 19-22). Матеріали справи місять докази того, що малолітній [PERSON] на момент розгляду справи в суді дійсно проживає у будинку [ADDRESS] , разом з матір`ю, де створені усі належні умови для проживання і виховання, мати дитини сумлінно ставиться до своїх обов`язків: піклуэться про стан здоров`я дитини, її фізичний і духовний розвиток, вона працездатна, працевлаштована, але наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною, має у праві приватної, спільної сумісної власності з іншими особами нерухоме майно - житловий одноквартирний будинок [ADDRESS] , фізично здорова, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно (а.с. 24, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74, 75). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не установлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. У матеріалах справи знайшло своє підтвердження те, що батько малолітнього [PERSON] обізнаний про фактичне місце проживання дитини за місцем фактичного проживання матері за адресою: [ADDRESS] , разом з тим, відповідач - батько дитини визнав уточнені позовні вимоги (а.с. 76). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду подано достатньо доказів про те, [PERSON] має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , унеможливить будь-які маніпуляції зі сторони матері, направлені на обмеження прав батька щодо безпосередньої участі у вихованні дитини, і не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з сином. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] , що у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved