Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до сду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.11.2009 року в розмірі 63289,43 грн та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 14.11.2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умови договору відповідач належним чином не виконував, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводив, таким чином загальна заборгованість станом на 31.10.2017 року становить 63289,43 грн. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. В судовому засіданні 28.05.2020 року відповідач та його представник адвокат Ковальова Н.М. заперечили проти позовних вимог, просила застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст. 211 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача. Заслухавши сторону відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 14.11.2009 року [PERSON] підписано заяву позичальника №ZRXRFB03680169, за умовами якої [PERSON] надано строковий кредит в розмірі 1132,51 грн на строк 6 місяців, з 14.11.2009 року по 14.05.2010 року. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 10 по 15 число кожного місяця, шляхом надання коштів в сумі 228,94 грн для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше ніж 14.05.2010 року (а.с. 6). Зі змісту заяви вбачається, що [PERSON] видано кредитну картку № [NUMBER] , з копії вказаної картки встановлено строк її дії - до 30.09.2013 року (а.с. 60). Згідно розрахунку, станом на 31.10.2017 року заборгованість [PERSON] складає 63289,43 грн, з яких: заборгованість за кредитом 1943,86 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 53883,21 грн; заборгованість за пенею та комісією 3972,39 грн; штраф (фіксована частина) 500,00 грн; штраф (процентна складова) 2989,97 грн (а.с. 4-5). Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Дослідивши розрахунок заборгованості по відсотках, суд приходить до висновку, що нарахування відсотків, які підлягають стягненню, проведено з порушенням умов договору, з огляду на наступне. У заяві позичальника №ZRXRFB03680169 від 14.11.2009 року та Довідці про умови кредитування та використання кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (яка підписана відповідачем) передбачено, що базова відсоткова ставка в місяць становить 3,0 % тобто 36% в рік (а.с. 6,7). Проте, з розрахунку заборгованості по кредитному договору вбачається, що починаючи із 01.09.2014 року та у подальшому банк збільшував розмір відсотків за користування кредитом, який станом на день нарахування заборгованості становив вже 43,2 % річних. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. 10.01.2009 року набрав чинності Закон України від 12.12.2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Цей Закон не скасовує і не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10.01.2009 року, є неправомірними. Якщо ж умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року. Така Правова позиція Верховного суду України викладена у рішеннях від 19.12.2012 року у справі № 6-144цс12 та від 26.09.2012 року у справі № 6-89цс12). Наданий позивачем розрахунок заборгованості по відсотках суперечить вимогам законодавства з огляду на нарахування відсотків на тіло кредиту й відсотки та підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором, що призвело до збільшення розміру заборгованості за процентами. У позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» вказало, що кінцевий термін повернення кредиту, наданого на підставі договору №б/н від 14.11.2009 року, відповідає строку дії картки (а.с. 2). Як вже встановлено судом, [PERSON] видано кредитну картку № [NUMBER] , строк дії якої - до 30.09.2013 року. Відомостей про пролонгацію кредитного договору, про видачу відповідачу іншої банківської картки на підставі вказаного договору в матеріалах справи відсутні. Таким чином, строк дії кредитного договору закінчився 30.09.2013 року. Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що після 30.09.2013 року та до 31.10.2017 року банком здійснювалось нарахування відсотків за користування кредитом. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі № 14-318цс18 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18). Таким чином, нарахування позивачем відсотків після 30.09.2013 року не ґрунтується на вимогах законодавства. Відповідно до розрахунку заборгованості до складу загальної суми заборгованості позивач враховує також комісію у розмірі 3972,39 грн. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. За таких обставин, суд вважає, що підстави для стягнення комісії з відповідача відсутні та позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У заяві від 11.07.2019 року про перегляд заочного рішення [PERSON] вказав, що строк дії договору закінчився 30.09.2013 року, право вимоги у позивача виникло 01.10.2013 року та оскільки жодних угод між сторонами про збільшення строків позовної давності не укладалось, трирічний строку позовної давності сплив 01.10.2016 року та звертаючись до суду банк пропустив строк позовної давності (а.с. 56). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. На підставі викладеного, враховуючи дату закінчення дії договору - 30.09.2013 року, дату звернення позивача до суду з позовом - 23.11.2017 року, суд дійшов висновку, що АТ КБ «Приватбанк» пропустило встановлений законодавством строк звернення до суду за захистом своїх порушених майнових прав та інтересів (а саме однорічний строк для пред"явлення вимоги про стягнення штрафу, трирічний строк для пред"явлення вимог про стягнення тіла кредиту, відсотків та комісії), що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог. Таким чином, заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з тим, що вони пред`явлені з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed