Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даною позовною заявою до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір`ю малолітніх [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , батько дітей записаний за вказівкою матері, відповідно до вимог ст. 135 СК України. Дана сім`я перебуває на обліку як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, внаслідок неналежного виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей. Мати неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітніх дітей, зловживає спиртними напоями. Мати безвідповідально відноситься і до збереження здоров`я своїх малолітніх дітей. У зв`язку з цим представник позивача звернулася з вищевказаною позовною заявою та просить позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно малолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , стягнути з неї аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття та сплачувати їх на користь державної установи, опікуна, прийомних батьків, де перебуватимуть діти. Представник позивача - Лебединської районної державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, зазначила, що можливо і були деякі упущення щодо виховання доньок , проте вона постарається їх усунути та змінити ставлення до них, також зазначила, що прибрала в будинку, тримає теличку, пролікувалася . Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши сторони, суд приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Із досліджених судом письмових доказів встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , а [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю яких є відповідачка, а батько [PERSON] , записаний зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (згідно з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст.135 СК України від 11.02.2019 року № 00022084035 № 00022083968 виданих відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області (а.с.11,12). Згідно з довідки про склад сім`ї та проживання ВК Гарбузівської сільської ради Лебединського району Сумської області № 79 від 08.02.2019 року (а.с.8) встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактично проживає в [ADDRESS] та проживає з доньками [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Відповідно до характеристики [PERSON] навчається у 3 класі Маловисторопського навчально-виховного комплексу: загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів - дошкільного навчального закладу. Навчальний матеріал дитина засвоює на достатньому рівні, має гарну пам`ять. До уроків [PERSON] готується не систематично, не завжди виконує домашнє завдання. Дівчина активна, вразлива, нестримана, імпульсивна, балакуча, легко піддається чужому впливу. Єлізавета не завжди дотримується правил поведінки у навчальному закладі, а саме: говорить без дозволу на уроці, відволікає від роботи інших дітей, самовільно покидає робоче місце, на зауваження іноді реагує агресивно. Дівчина має багато друзів. Мати здійснює епізодичний контроль за навчанням та поведінкою дитину навчальному закладі, не завжди відвідує батьківські збори, часто ігнорує телефонні дзвінки класного керівника (а.с.16,17). [PERSON] є дитиною з особливими потребами перебуває на диспансерному обліку, має діагноз наслідки перенесеного вірусного менінго-енцефаліту, спастичний тетрапез, стійкі незворотні рухові порушення. Дитина потребує постійного догляду , так як не може самостійно себе обслуговувати (а.с.13,14). З заяви мешканців с. Стеблянки Лебединського району від 02.02.2017 року (а.с.21-23) встановлено, що вони звернулися з заявою до начальника Лебединського РВ СМУ УМВС України в Сумській області з проханням прийняти відповідні заходи задля безпеки та збереження життя та здоров`я дітей [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з Актів обстеження умов проживання з 2014 року по 2019 рік (а.с. 33-43), було обстежено умови проживання сім`ї [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , та виявлено, що санітарно - гігієнічний стан приміщення частково відповідає санітарним нормам проживання, в будинку тепло, прибрано запас продуктів харчування мінімальний. Запас дров на зиму є, але мінімальний. Діти доглянуті, мають окремі спальні місця, чисто одягнені. Від матері інколи відчувається запах спиртного, співмешканець [PERSON] інколи зловживає спиртними напоями. Кожного разу з матір`ю проводилася профілактична робота щодо наслідків неналежного виконання батьківських обов`язків. Були випадки, під час обстеження умов проживання, коли умови були незадовільні, [PERSON] , перебувала в стані алкогольного сп`яніння, в будинку було холодно. Рішеннями виконавчого комітету Гарбузівської сільської ради Лебединського району Сумської області від 25.01.2017 № 6, зобов`язано матір [PERSON] належно виконувати батьківські обов`язки по відношенню до доньок [PERSON] і [PERSON] , попереджено про наслідки неналежного догляду та виховання дитини. Зобов`язано вжити термінових заходів щодо припинення вживання алкогольних напоїв, створити належні умови для виховання та утримання дітей. Рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради № 8 від 07.02.2019 року (а.с.32) вирішено вилучити неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із середовиша, що загрожує життю та здоров`ю та влаштовано дітей до дитячого відділення Лебединської районної центральної лікарні імені лікаря К.О. Зільберника до подальшого вирішення питання їх долі. З характеристики виконкому Гарбузівської сільської ради № 02-11/236 від 24.04.2019 року (а.с.62) вбачається, що [PERSON] на даний час проживає по [ADDRESS] разом неповнолітньою дочкою , яка має інвалідність та матір`ю , що є пенсіонером за віком. Не працює, здійснює догляд за дитиною з інвалідністю. За останні два місяці зарекомендувала себе з позитивної сторони. Скарг від сусідів на її поведінку не надходило. Інформацію про зловживання алкоголем за цей період рада не володіє. З акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 24.04.2019 року (а.с.63) встановлено, що житловий будинок в якому проживає [PERSON] знаходиться в задовільному стані, будинок опалюється пічним опаленням , дровами для обігріву будинку господарство забезпечене. В господарстві утримується 10 курей . Консервацією та продуктами харчування сім`я на даний час забезпечена повністю. В результаті обстеження та аналізу житлово-побутових умов проживання [PERSON] комісія прийшла до висновку , що в будинку створені умови для проживання дитини з інвалідністю [PERSON]. З Довідки КЗ Сумської обласної ради - Хоружівський центр соціально-психологічної реабілітації дітей області № 29 від 06.05.2019 року (а.с.65) вбачається, що [PERSON] , [INFO] є вихованкою закладу з 13.02.2019 року . За час перебування дитині в закладі мати [PERSON] відвідала дитину один раз 07.04.2019 року. Крім цього, мати неодноразово присилала дівчинці посилки з солодощами, предметами гігієни та одягом , а також спілкується з нею по телефону. Крім того, з довідки (а.с. 64) встановлено, що [PERSON] , мешканці с. Стеблянки Лебединського району Сумської області введено пристрій, внаслідок чого їй категорично заборонено вживання будь-яких речовин, що містять спирт, що свідчить про її бажання позбавится від негативної звички вживати алкоголь. Оцінюючи усі докази у їх сукупності, суд вважає недоведеними обставини, на які представник позивача посилається як на підставу своїх позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] , виходячи із наступного. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно статті 9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21 червня 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до положень статті 9 Конвенції ООН «Про права дитини» держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Статтею 164 СК України встановлено виключний перелік підстав для позбавлення матері чи батька дитини батьківських прав. Зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 18 Постанови N3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських прав. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Згідно з пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 2 статті 78, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктами 4,5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Як вбачається матеріалів справи, орган опіки та піклування Лебединської районної державної адміністрації, в своєму висновку вважає за доцільне підняти клопотання перед судом, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , яка проживає по [ADDRESS] відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з частою 6 статті 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, суд не погоджується з висновками щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки та ставиться до них критично, оскільки такі висновки винесено без достатніх правових підстав, невмотивовано, не містять обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на дитину. Оцінюючи усі докази, суд вважає встановленим, що неспроможність відповідачки забезпечити дитині кращі умови, пояснюється лише тим, що вони самі опинилася у складних життєвих обставинах, при яких неможливо було забезпечити повноцінний догляд дитини. Відсутні будь-які докази того, що на виконання вимог статей 1-3, 9 Конвенції ООН «Про права дитини», державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги сім`ї відповідачки, що відповідачці реально був наданий комплекс соціальних послуг з метою покращення ситуації в її родині. Відповідно до статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Доводи представника позивача про ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей не знайшли свого підтвердження достовірними доказами. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. (Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016, №760/18209/15-ц та від 14.09.2016, №216/2914/14-ц). Обставин, які є беззаперечними підставами та свідчили б про винну поведінку відповідачки щодо ухилення її від виховання доньок, умисного і свідомого нехтування своїми обов`язками, та є підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав судом не встановлено. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 липня 2007 року за № 3 визначено, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Враховуючи матеріали справи, суд вбачає відсутність у відповідачки свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання доньок. У пункті 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з частиною другою, четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у пункті 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Статтею 164 СК України, передбачено вичерпний перелік підстав позбавлення матері, батька судом батьківських прав. Законодавець визначив, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини. Якщо такий результат не передбачається, то позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Суд вважає, що позбавлення відповідачів батьківських прав щодо дитини, не принесе позитивного результату у долі дитини. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо свідомого нехтування нею своїми обов`язками та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей. На підставі наданих документальних доказів неможливо встановити характер стосунків, що склалися між матір`ю та доньками, та зробити висновок про те, що відповідачка дійсно взагалі не виконують своїх батьківських обов`язків. Згідно із статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд додатково звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але аналіз доказів у їх сукупності свідчить про наявність у відповідачки батьківського ставлення до доньок, бажання виконувати свої батьківські обов`язки, що на думку суду узгоджується з інтересами дітей. Окрім іншого, суд звертає увагу, що позбавлення відповідачки батьківських прав може бути втручанням у її право на повагу до сімейного життя, що передбачено статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що з часу подання позову до суду відношення відповідачки до доньок змінилося, вона покращила умови проживання дитини, навела порядок в будинку, є в наявності необхідні продукти харчування, дитячий одяг, тримає підсобне господарство. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). З урахуванням наведеного, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей, захисту і піклування, які необхідні для її благополуччя, передбаченого статтею 152 СК України права дітей на належне батьківське виховання, суд не має підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки щодо її доньок, що є підставою для відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому попереджає їх про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покладає на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов`язків. У разі невиконання відповідачкою такого попередження позивач не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з аналогічним позовом.

Outcome: dismissed