Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача. В обґрунтування вказав, що 01.03.2000 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який 29.01.2013 р. було розірвано рішенням Апеляційного суду м. Києва. Зі слів позивача, термін сумісного життя подружжя становив з 1998 по 2012 р. Як вказала позивач, 27.06.2003 р. за спільні сумісні кошти позивача та [PERSON] була придбана [ADDRESS]. Покупцем за Договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 р. виступає відповідач [PERSON] 22.08.2012 р. між відповідачем [PERSON] та рідною сестрою колишнього чоловіка позивача [PERSON] (колишня [PERSON]) був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким право власності перейшло до [PERSON] При цьому (зі слів позивача) 15.05.2014 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні, що свідчить, то правочин від 22.08.2012 р. не вступив в законну дію та має фіктивний характер, тобто з метою уникнення майнових ризиків по втраті ? частини нерухомості, у разі розірвання законного шлюбу із позивачем. Як вказує позивач, під час перебування у шлюбі з відповідачем № 2, останній здійснив подружню зраду шляхом взаємовідносин із відповідачем № 1 [PERSON] та продовжує перебувати у стосунках із нею по сьогоднішній день. При цьому відповідач № 1 знала про те, що відповідач № 2 [PERSON] перебував у шлюбі із позивачем проте, впродовж 2003-2013 р. навмисно втручалася в особисте життя подружжя позивача та відповідача № 2 шляхом порушення законних шлюбних відносин, спокою родини та морального тиску на колишнього чоловіка позивача, що привело до погіршення взаємовідносин в сім'ї позивача [PERSON] та подачі позову до суду про розірвання шлюбу. Також позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 року був укладений з порушенням норм чинного на момент укладання даного Договору, так як фактично покупцем за даним договором був колишній чоловік позивача - відповідач № 2 [PERSON], а кошти, які були використані на придбання спірної квартири є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача № 2, як були отримані піл час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Позивач також стверджує у позові, що починаючи з другого півріччя 2003 р. відповідач № 2 [PERSON] систематично здійснював матеріальне забезпечення та збагачення відповідача а шляхом приховування від позивача [PERSON] реальної зарплати, дивідендів від підприємницької діяльності та інших доходів, а також факту витрачання сімейних коштів для забезпечення відповідача № 1 - [PERSON], включаючи придбання рухомого та нерухомого майна, сплату та участь у проведенні капітального ремонту та обладнання квартири. Також позивач вказує, що про факт існування правочинів від 27.06.2003 р. та 22.08.2012 р. щодо [ADDRESS] позивачу стало відомо під час слухання справи у Дарницькому р/с м. Києва за № 2-4222/2012 від 26.01.2012 р. за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу із позивачем [PERSON] Також позивач вказує, що тільки під час провадження судових справ про розірвання шлюбу та про поділ спільного сумісного майна подружжя, їй стали відомі факти участі, причетності, змови та своєрідних домовленостей відповідача № 1 з її чоловіком - відповідачем № 2, пов'язані як з сімейними грошовими коштами, та використанням відповідачем № 1 службового положення [PERSON] Тому позивач вважає, що з 2008 по 2013 р. загальна сума отриманого доходу відповідачем № 1 [PERSON] за участі відповідача № 2 [PERSON] становить: 639600 грн. + 358132 грн. + 1414196 грн.27 коп. та дорівнює 2411928 грн. 27 коп. Також позивач вказує у позові, що діями відповідачів їй заподіяна шкоди, яка складається із втраченої вигоди. При цьому у квітні 2014 р. позивач [PERSON] зверталась до Дарницького р/с м. Києва про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини. У даному позові було відмовлено у зв'язку із отриманням позивачем пенсії за віком, яка більше розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 894 гри., (на думку позивача) тобто доходи позивача [PERSON] забезпечують позивачу прожитковий мінімум. При цьому приниження гідності позивача як жінки та дружини, невиконання шлюбних відносин з 2006 до 2012 р., зрада, тривалі глибокі фізичні та психологічні страждання позивача стало підставою звернення до суду із даним позовом щодо стягнення на користь позивача [PERSON] моральної (немайнової) шкоди відповідачем № 2 - [PERSON] 4261209 грн. 23 коп. Також позивач у позові вказує, що вартість фізичних та душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного комфортного життя, у тому числі час та зусилля для відновлення попереднього стану є категорією - суб'єктивною. А також, у зв'язку з тим, що компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням та тяжкості вимушеним змінам у життєвих стосунках позивача, розмір моральної (немайнової) шкоди повинен розглядатися як еквівалент розміру реальних матеріальних збитків та видатків, нанесених відповідачами [PERSON] та [PERSON] позивачу впродовж 2003-2013 р.р. та відповідно суми втраченого позивачем (на її думку) доходу (недоотриманого прибутку) упущеної вигоди, а також суми таємного матеріального забезпечення відповідачем № 2 [PERSON] відповідача № 1 [PERSON] родинним коштом, включаючи неправомірно отриману відповідачем № 1 вигоду за рахунок інших осіб то прихованого сукупного доходу фізичних осіб підприємців - ФО-П [PERSON] та ФО-П [PERSON] з урахуванням ? частки Позивача. І тому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідача № 1 [PERSON] та відповідача № 2 [PERSON] на свою користь майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 498189 грн. та стягнути солідарно з обох відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 1773323 грн.75 коп. У судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги, а у подальшому підтримали їх у повному об'ємі. Відповідач № 1 - [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали та подали письмові заперечення щодо задоволення позову. У судовому засідання відповідач № 2 та її представник також не визнали даний позов. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, з'ясував наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 01.03.2000 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який 29.01.2013 р. було розірвано рішенням Апеляційного суду м. Києва. Як з'ясовано судом, (і даний факт так і не було доказано позивачем та весь час спростовувався відповідачами), 27.06.2003 р. за спільні кошти позивача та відповідача № 2 була придбана [ADDRESS]. При цьому покупцем за договором купівлі-продажу квартири виступала відповідач № 1 [PERSON], при встановленні її особи у судовому засіданні, (як вбачається з паспорту відповідача № 1 [PERSON]) остання була зареєстрована у даній квартирі в цей же період, а 22.08.2012 р. між нею та [PERSON] (сестра відповідача № 2 [PERSON]) було укладено договір купівлі-продажу квартири. Як з'ясував суд під час надання відповідей на запитання позивача, відповідач № 1 вказала, що 27.06.2003 р. придбала дану квартиру за власні кошти, які вона заощаджувала протягом всього життя, частина коштів нею були позичені (розписки не збереглося, адже позика була повернена), а частина коштів була надана колишнім чоловіком. І тому заперечувала факт утримання її та надання грошей на той час відповідачем № 2 [PERSON], і таким чином заперечила факт співмешкання із відповідачем № 2. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, даний договір було оскаржено позивачем [PERSON] у суді. 29.09.2014 р. Дніпровським р/с м. Києва було розглянуто цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2003 р., визнання квартири за адресою [ADDRESS] спільним сумісним майном позивача та [PERSON], але у позові будо відмовлено. Дане рішення залишено без змін апеляційною інстанцією, і у ньому було вказано, що «Суд критично відноситься до тверджень сторони позивача ([PERSON]) щодо використання спільних подружніх коштів для придбання спільної квартири, оскільки жодних доказів того, що квартира була придбана саме за кошти сім'ї [PERSON] та [PERSON] суду надано не було. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг не можуть служити доказом того, що їх оплату було здійснено саме за рахунок сім'ї [PERSON], які зроблені ремонтні роботи в квартирі». Також судом під час слухання справи було з'ясовано, що необґрунтованим з боку позивача є той факт, що під час перебування у шлюбі із позивачем, відповідач № 2 [PERSON] здійснив подружню зраду, шляхом взаємовідносин із відповідачем № 1 [PERSON], і нібито впродовж 2003-2013 р. відповідач № 1 навмисно втручалася в особисте життя подружжя позивача та відповідача № 2 шляхом порушення законних шлюбних відносин, спокою родини та морального тиску на відповідача № 2, що призвело до погіршення взаємовідносин в сім'ї позивача та подачі позову до суду про розірвання шлюбу з боку відповідача № 2. Під час надання суду відповідей на запитання позивача, відповідач № 2 вказав, що з його боку будь якого фізичного або морального тиску на позивача [PERSON] не відбувалось, а позивач у свою чергу, так і не змогла суду довести той факт, що з боку відповідача № 2 відбувалось нехтування сімейними цінностями та знущання над нею, із вимаганням написання розписок для відповідача № 2 щодо отриманих грошей на її утримання. Як з'ясовано судом, відповідач № 1 є працівником, а відповідач № 2 є співзасновником ТОВ «КАРТСИСТЕМИ» - суб'єкта малого підприємництва (і даний факт сторонами не заперечується та підтверджується отриманими документами). Як вбачається із постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме п. 26 «При вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій, частки (паю, долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно-правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим суб'єктом.» При цьому у п. 28 даної постанови вказано, що «Ст. 12 Закону України від 19.09.1991 р. № 1576-XII "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Як вбачається з п. 29 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - «у відповідності до положень ст. 57, 61 СК, ст. 52 ЦК України, майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] щодо недоотримання нею як дружиною, а у подальшому як колишньою дружиною доходів від підприємницької діяльності відповідача № 2 як члена сім'ї та неправомірної діяльності відповідача № 1 у зв'язку із цим на суму 498189 грн. матеріальних збитків не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд відмовляє у її задоволенні. У відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже дана стаття забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посіпаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ніш обставин. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Тому вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" де вказано, що «Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності». Ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного прав, має право на їх відшкодування. Зважаючи на той факт, що у судовому засідання так і не знайшла свого підтвердження позовна вимога щодо стягнення із відповідачів матеріальних збитків, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо відшкодування їй моральної шкоди відповідачем № 1 [PERSON] та відповідачем № 2 [PERSON] у сумі 1773323 грн.75 коп. також не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога випливає із недоведеності позову в частині відшкодування матеріальних збитків. Тому враховуючи викладене,

Outcome: dismissed