Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся з до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, в розмірі, з урахуванням збільшення в ході розгляду справи позовних вимог, 207 281,46 грн., посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 24.07.2007 року був укладений кредитний договір № НЕN0АU00180050 на придбання автомобілю, у відповідності до якого позивач надав [PERSON] кредит в сумі 80 296,33 грн, а останній зобов'язався його повернути до 23.07.2014 року зі сплатою відсотків за користування. Однак, відповідач умов договору не виконував, внаслідок чого станом на 04.02.2016 року має заборгованість в сумі 207 281 грн. 46 коп., що складається з 33 746,03 грн. заборгованості за кредитом; 37 369, 75 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 223,44 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 131 942,24 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, яку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути з нього сплачений судовий збір в сумі 3 109,22 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заявивши суду про застосування позовної давності до заявлених вимог про стягнення заборгованісті, оскільки погашення кредиту здійснюється періодичними платежами, а також пояснив суду, що договір № НЕN0АU00180050 від24.07.2007 року укладався з метою отримання кредиту на придбання автомобіля DAEWOO LANOS TF 69Y, SUPTF69 YD7 W 353021, 2007 року випуску, р/н [NUMBER], який за умовами п. 7.3 цього кредитного договору виступає забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором. 24.07.2008 року був укладений договір № HENOAUOO180050 добровільного страхування автотранспорту, сторонами якого є Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» - страховик, [PERSON] страхувальник та Приватбанк - вигодонабувач. За умовами цього договору (п.5.1) страхова сума визначена у 56 843 грн., франшиза за страховим випадком 10%, тобто, 5684,3 грн.; незаконне заволодіння транспортним засобом визнане страховим випадком (п.7), Страховик зобовязався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування Страхувальнику або Вигодонабувачеві (п.4.2). 13.03.2009 року автомобіль був викрадений , вигодонабувач станом на 19.03.2009 року визначив заборгованість по кредитному договору від 24.07.2007р. у розмірі 51335,76 грн. У червні - липні 2009 року Страховою компанією було перераховано на розрахунковий рахунок Приват Банку 37087,11 грн. Таким чином, Страхова компанія не повністю сплатила заборгованість по кредиту, але Приватбанк належним чином на це не відреагував та продовжував незаконно здійснювати нарахування відсотків за несвоєчасне перерахування грошових коштів, інших платежів попри те, що повинен був заявити вимоги до цієї страхової компанії про належне здійснення страхової виплати, розмір якої і становив майже суму боргу по договору кредиту на 13.03.09р.( момент настання страхового випадку - викрадення автомобіля.) На підставі викладеного його вина в несвоєчасній виплаті кредитного договору повністю відсутня, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 525,526,530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до змісту ст. ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Саттею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 24.07.2007 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № НЕN0АU00180050 , у відповідності до п.7.1 якого Банк зобов'язався надати відповідачу [PERSON] кредит в сумі 80 296,33 грн, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит до 23.07.2014 року зі сплатою відсотків 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля. Кредитні кошти Банк зобов»язався надати у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: 56 843 грн. на купівлю автомобіля, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 договору; 568,43 грн. -на сплату страхових платежів за договором страхування та договором особистого страхування, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 568,43 грн., та у розмірі 22282,47 грн. на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п. 2.1.3,2.2.7 даного Договору. Згідно п. 7.3. Договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним Договором виступає автомобіль, та всі інші види застави і т.п. надані Банку з метою забезпечення зобов'язань за даним Договором. За умовами п. 7.4 Договору у разі порушення Позичальником зобов'язань із погашення Кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 2,50 % на місяць, розраховані на суму непогашеної вчасно заборгованості за кредитом. Згідно п. 4.1 Договору у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов'язань передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього Договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. У відповідності зі ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму, а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 990 ЦК України, ст., ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника. На виконання умов кредитного договору 24.07.2008 року між [PERSON] та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» , ПАТ КБ "Приватбанк" укладено договір страхування наземного транспорту автомобіля DAEWOO LANOS TF 69Y, SUPTF69 YD7 W 353021, 2007 року випуску, р/н [NUMBER]. Згідно п. 4.2 договору страхування страховик зобов"язався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодо набувачеві, а страхувальник зобов"язався своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору страхування. Відповідно до п. 7.1 договору страхування страховим випадком визнається незаконне заволодіння транспортним засобом. 13 березня 2009 року застрахованим автомобілем незаконно заволоділа невідома особа на перехресті вулиць Ушакова та Красного Креста в м. Херсон. Про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування відповідач 17.03.2009 року письмово сповістив страхову компанію . Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, СК «Кредо» перераховано ПАТ КБ «Приватбанк» страхові виплати на загальну суму 37 087 грн.11. коп.., а саме: 16.06.2009 року 6055,54 грн; 19.06.2009 року 5070,59 грн. та 20.07.2009 року 25 960,98 грн. Останній платіж по погашенню кредиту здійснено відповідачем у березні 2009 року. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 985 ЦК України, страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. В силу статті 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що позивач виконав свої зобов'язання та надав відповідачу [PERSON] вищевказаний кредит, а відповідач припинив виконання грошових зобов'язань перед кредитором по поверненню кредиту з 11.03.2009 року, у зв'язку з настанням страхового випадку; на час перерахування Страховою компанією страхової виплати 20.07.2009 року 25 960,98 грн., борг відповідача становив 19457,78 грн., тобто кредит погашений не був. Суд вважає, що не заслуговують на увагу пояснення відповідача в обгрунтування заперечень проти позову з приводу того, що банк незаконно продовжував нараховувати йому заборгованість, здійснював нарахування відсотків за несвоєчасне перерахування грошових коштів, тоді як повинен був заявити вимоги до страхової компанії про належне здійснення страхової виплати, розмір якої і становив суму боргу по договору кредиту на 19.03.2009 року, оскільки обов'язок по поверненню позики лежить на позичальнику, який, відповідно до ст. 625 ЦК України, зобов'язаний сплатити грошову суму. При цьому слід врахувати, що Страхова компанія не була стороною договору кредиту від 24.07.2007 року. Зі змісту положень ст.3 Закону України Про страхування» вбачається, що договір страхування надає третій особі право вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь, тобто наділяє вигодонабувача правами страхувальника, але не покладає на нього обов'язків останнього. Отже, стягувати чи не стягувати зі страховика страхову виплату - це право Банку. Також, Страхувальник не звільняється від виконання зобов'язань за кредитним договором в строки, передбачені зазначеним кредитним договором; у зв'язку з наявністю непогашеної заборгованості кредитні відносини між сторонами не припинились. Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 04.02.2016 року [PERSON] має заборгованість в сумі 207 281 грн. 46 коп., що складається з 33 746,03 грн. заборгованості за кредитом; 37 369, 75 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 223,44 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 131 942,24 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором. У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Термін дії кредитного договору з 24.07.2007 року по 23.07.2014 року. Враховуючи, що його умовами встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких, відповідно до умов договору, сторонами визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення: простроченої заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості несплачених процентів за період по 24 вересня 2012 року, (враховуючи момент пред»явлення позову 24.09.2015 року), пред'явлені після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем , і підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності та застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 267 ЦК України судом не встановлено, правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. Разом з тим, строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та несплачених процентів за період з 24 вересня 2012 року по 04 лютого 2016 року тобто, по дату, станом на яку, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути кредитний борг, а пені, відповідно, з 24 вересня 2014 року по 04 лютого 2016 року, не сплинув. На підставі вищевикладеного та наданого позивачем розрахунку задоволенню підлягають вимоги про стягнення кредитної заборгованості в межах строку позовної давності в розмірі 42 276, 16 грн., з яких: 27 939,69 грн. - заборгованість по кредиту; 14 336,47 грн. - заборгованість по процентам ((2221,49 260,44) +164,60) . Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення пені, суд виходить з наступного. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 3.6.), розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 1,6 процента від суми простроченої заборгованості. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог простягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Іншими словами, виходячи із згаданої вище норми, з урахуванням норми п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, неустойка (штраф, пеня) підлягає стягненню у межах трирічного строку позовної давності за період фактичного невиконання зобов'язання, але не більше ніж за один рік. Таким чином, сума пені за кредитом за період з 24 вересня 2014 року по 04 лютого 2016 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 56 278,40 грн., а вимоги щодо стягнення комісії взагалі задоволенню не підлягають, оскільки на дату розрахунку, наданого позивачем, її розмір дорівнював сумі, нарахованої рік тому. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення. При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Право суду вирішувати питання про зменшення розміру пені згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України підтверджено правовою позицією Верховного Суду України (справа №6-100цс14), згідно якої визначено, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обв'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, [PERSON] фактично повністю припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів з березня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогою про дострокове повернення кредиту Банк звернувся 24 вересня 2015 року. Таке затягування звернення до суду з позовом надало позивачу право заявляти вимогу про стягнення пені в розмірі 131942,24 грн., що значно перевищує розмір основної заборгованості. Конституційний Суд України у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Оскільки матеріали справи не місять доказів того, що кредитор вживав заходів щодо зменшення розміру неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом, та, враховуючи положення ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо балансу договірних прав та відносин, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до суми несплаченого тіла кредиту, а саме до 27 939, 69 грн.. Такий розмір пені суд вважає таким, що відповідає загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Матеріали справи свідчать про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір у розмірі 3 109, 22грн. Оскільки позовні вимоги Банку задоволено частково, тому судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] пропорційно до задоволених вимог у сумі 1053,092 грн. (3109,22 грн. х 33,87% : 100%). На підставі ст.ст. 254, 256-257, 258, 261, 264, 267, 258,526, 554, 610-611, 614, 625, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: partial