Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач у січня 2015 року звернулася у суд з позовом про визнання права власності на господарську споруду (сарай) під індексом І, що на [ADDRESS] загальною площею 17,0 кв. м. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 23,1 кв.м. До складу даної квартири належить підвал та сарай розміщений на подвір'ї будинку позначений у техпаспорті під індексом І, площею 17 кв. м. Приміщення сараю знаходиться у її фактичному користуванні з 01.09.1998р. Відповідачем виняться перешкоди у користування зазначеним сараєм на прибудинковій території, а саме: шляхом підбурювання сусідів у будинку про необхідність його термінового знесення та інші дії. Вважає, що відповідач не є належним власником даної господарської споруди. Просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задоволити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав повністю. Третя особа - П'ята Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не направила в суду свого представника, однак подала клопотання про розгляд справи без участі представника і суд вважає за можливе розглянути справу без участі такого. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим законом. З огляду на те, що в даному випадку цивільні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року, то до врегулювання таких застосовується ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності до ст.549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно копії технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] 29.12.2014р. до складу квартири за адресою: [ADDRESS] належить сарай, площею 17,0 кв.м. Відповідно до копії заяви мешканців буднику [ADDRESS], [PERSON] надано дозвіл на демонтаж старих сараїв і побудову нового. Згідно Акту, виданого ЛКП «Навколо базару» від 19.12.2014р., «у результаті обстеження встановлено, що сарай, який має позначення літери «Б» згідно технічного паспорта присадибної ділянки, дійсно перебуває у фактичному користуванні мешканки квартири № 1 [PERSON], яка зареєстрована і фактично проживає по [ADDRESS]». В судовому засіданні встановлено, що позивач як член сім'ї [PERSON] та як власник зазначеної квартири проживала і була зареєстрована в спірній квартирі, оплачує за комунальні послуги користується сараєм, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Між тим, виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 Ц ПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту ч.3 ст.61 ЦПК України вбачається, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного та враховуючи, що позивач, має право на спадкове майно, в тому числі на сарай за адресою: [ADDRESS], яким вона продовжує користуватися такою і після смерті спадкодавця, тобто фактично прийняла спадщину, беручи до уваги, що відповідач - проти задоволення позову не заперечує, а третя особа жодних претензій на оформлення спадщини після смерті дядька - [PERSON] не має, а тому суд приходить до переконання, що за [PERSON] слід визнати право на господарську споруду (сарай) під індексом І, що на [ADDRESS], загальною площею 17,0 кв. м.

Outcome: partial