Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з цим позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 8,3908 га, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Девладівської сільської ради Софіївського району, належна спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю [NUMBER] виданого 13.08.2002 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю [NUMBER]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіла позивачу вказану вище земельну ділянку. 19 лютого 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON]. Однак, нотаріусом на підставі ст.1269 ЦК України було відмовлено позивачу у прийнятті заяви у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини. 29 лютого 2016 року позивач звернулася до Софіївського районного суду Дніпропетровської області із заявою про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року позов було задоволено, визначено позивачу додатковий трьохмісячний строк для прийняття спадщини. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову. Постановою Верховного суду від 01 лютого 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасоване, а рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишено в силі. Зазначає, що 17 жовтня 2016 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], що зареєстрованні в реєстрі за №985, 983, 984. 30 березня 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] в межах додаткового строку, визначеного судом. Однак, приватний нотаріус Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. листом 128/0214 30 березня 2018 року повідомив позивача про необхідність звернутись до суду з позовом про визнання недійсними вказаних вище свідоцтв про право на спадщину за законом на підставі ст.1301 ЦК України. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, але у наданій суду заяві просили справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідачи [PERSON], [PERSON], та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, у встановлений судом строк не подавали відзив на позовну заяву, клопотань про розгляд справи без їх участі та про відкладення справи не надходили, були повідомленні належним чином, в матеріалах справи мається поштові повідомлення, з позначкою "повернуто у зв'язку закінченням терміну зберігання" та "за даною адресою не проживає". Третя особа в судове засідання не з'явилася, але надали суду заяву в якій просить розгляд цивільної справи провести без її участі. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року позов було задоволено, визначено позивачу додатковий трьохмісячний строк для прийняття спадщини (а.с.4-5). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року рішення першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову (а.с.6-7). Постановою Верховного суду від 01 лютого 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасоване, а рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишено в силі (а.с.8-10). Приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. листом 128/0214 30 березня 2018 року повідомила позивача про необхідність звернутись до суду з позовом про визнання недійсними вказаних вище свідоцтв про право на спадщину за законом на підставі ст.1301 ЦК України., оскільки 17.10.2016 року за реєстрами №985, 984, 983 після померлої були видані свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцям, які прийняли спадщину в установлений законом шестимісячний строк (а.с.11). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст.1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ст.1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ст.1296 ЦК України передбачено, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування, за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Ст.1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті321 ЦК України,ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та узагальненнях Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз'яснено, що, на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК України норми гл. 29 ЦК України є спеціальними, в них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема, з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Ст. 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Відповідно до п. 212 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. В абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст.114 ЦПК України). Згідно до пункту 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., зареєстрованого в МУЮ 22.02.2012 р. за № 282/20595), якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Частинами 2, 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У пунктах 47 та 48 постанови Пленуму «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений урозділі III Закону України «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 статті 79, статтях 84, 88, 89ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно ч. 1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3 ст. 30 Закону). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно позовної заяви, вартість правової допомоги складає 10000 гривень. Проте, на підтвердження сплати зазначених сум доказів суду не надано (журнал реєстрації прибуткових і видаткових ордерів, оформлений належним чином, касову книгу, яка застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі, у відповідності з Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженогопостановою правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, вбачається, що позивачем не доведені та не обгрунтовані належним чином витрати на правову допомогу. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Враховуючи, що [PERSON] після відкриття спадщини не заявила про відмову від неї та відповідно до рішення суду їй було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, а тому у разі порушення права спадкоємця за заповітом, суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку, отже вимоги позивача в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідачів солідарно підлягає стягненню на користь позивача понесений нею та документально підтверджений судовий збір в сумі 2114,40 грн.

Outcome: partial