Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] та Фермерського господарства «Лан» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 08.04.2015 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1897 га, кадастровий номер 3521180400:02:000:1018, розташованої на території Бандурівської сільської ради, що укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та Фермерським господарством «Лан» та про скасування державної реєстрації права оренди цієї земельної ділянки за Фермерським господарством «Лан», номер запису 9393274 від 16.04.2015 здійсненої на підставі цього договору державним реєстратором Реєстраційної служби Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області Ганжею І. А. Стислий виклад позиції сторін позиція позивача В обґрунтування позову позивачка покликається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входила земельна ділянка кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 площею 2,1897 га. 13.06.2017 відповідачеві [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку та зареєстровано право власності відповідача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.01.2021 в справі № 385/1049/20, яке набрало законної сили 06.04.2021 свідоцтво про право на спадщину від 13.06.2017 визнано недійсним та визнано за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON] 05.05.2021право власності на цю земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 41883502. В подальшому вона дізналась, що 16.04.2015 державним реєстратором було зареєстровано Договір оренди землі від 08.04.2015, укладений між її матір`ю [PERSON] та ФГ «Лан», номер запису 9393274, згідно якого земельну ділянку кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 передано ФГ «Лан» у строкове платне володіння та користування строком на 50 років. Вважає такий договір недійсним, з того мотиву, що Договір оренди укладений 08.04.2015, коли [PERSON] померла [INFO] , та був підписаний представником [PERSON] - [PERSON] в її інтересах на підставі довіреності від 14.09.2013. Зі смертю [PERSON] чинність довіреності припинилась, так як припинились цивільні права і обов`язки довірителя, тому вважає, що оспорюваний договір укладений за відсутності її вільного волевиявлення , не відповідає вимогам ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України та його слід визнати недійсним. позиція відповідачів Відповідач ФГ «ЛАН» у поданому відзиві заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що 16.04.2015 державним реєстратором було зареєстровано договір оренди землі від 08.04.2015, укладений між [PERSON] та ФГ «Лан», за яким останній отримав в строкове платне володіння та користування земельну ділянку. Договір оренди в інтересах [PERSON] , на підставі довіреності від 14.09.2013 підписав [PERSON] . Просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивачка після смерті матері [PERSON] 14.09.2021 могла довідатись про порушення свого права, але не робила таких дій, поважних причин такого не зазначила та не навела. З цього часу, до пред`явлення позову пройшов значний період - минуло 6 років, що дає підстави вважати, що позивачка об`єктивно могла довідатись про порушення її прав на спадкове майно. Вказав, що заборгованості по сплаті орендної плати за цим договором немає, кошти отримані орендодавцем за 10 років наперед. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] право подачі відзиву не скористався. Учасники справи були належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, однак в судове засідання не з`явились. Від представника позивача, адвоката Зятковського Т. В. 03.12.2021 надійшла заява про проведення судового засідання в справі 03.12.2021 за його відсутності. Відповідач ФГ «Лан» у поданому відзиві просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] повідомлявся про дату час та місце проведення судового засідання шляхом опублікування на веб сайті судової влади оголошення про його виклик в судове засідання та вважається належним чином повідомленим в порядку передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Зважаючи на те, що представник позивача і відповідач ФГ «ЛАН» скористались правом та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, а відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, не повідомив суд про причини неявки, суд вважає за можливим провести розгляд справи відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 223 УПК України. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі Ухвалою від 20.09.2021 відкрито провадження в справі, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою від 18.10.2021 відповідачу ФГ «ЛАН» повернуто без розгляду поданий відзив, до якого не долучено доказів скерування такого іншим учасникам справи. Ухвалою підготовчого судового засідання від 19.10.2021 судове засідання відкладено, застосовано до ФГ «ЛАН» заходи процесуального примусу. 03.11.2021 відповідачем ФГ «ЛАН» подано відзив з розпискою про особисте вручення такого відповідачу [PERSON] та доказом про скерування позивачці. Ухвалою від 09.11.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 03.12.2021 представником позивача подано заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог. Розгляд справи по суті проведено 03.12.2021 за відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач - заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Згідно Договору оренди землі від 08.04.2015, укладеного між [PERSON] (орендодавець), від імені та інтересах якої виступає довірена особа, [PERSON] , на підставі довіреності від 14.09.2013 та ФГ «Лан» (орендар) домовились про передачу в строкове плаьне володіння та користування земельної ділянки кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району, площею 2,1897 га строком на 50 років зі сплатою орендної плати (а.с. 18-19). Згідно Довіреності від 14.09.2013 посвідченої приватним нотаріусом Ульяновського нотаріального округу Веліховською Т. С., [PERSON] уповноважує [PERSON] передати в оренду належну їй земельну ділянку кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 за плату на умовах, які будуть визначені ним самостійно (а.с. 43). Відповідно до Угоди про продовження договору оренди землі від 10.01.2018 укладеної між ФГ «ЛАН» та [PERSON] сторони, за взаємною згодою прийшли до згоди продовжити термін дії Договору оренди землі площею 2,1897 га в с. Бандурове Гайворонського району, кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 в зв`язку зі зміною власника (а.с. 20). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області № 385/1049/20 від 14.01.2021 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 площею 2,1897 га видане 13.06.2017 на ім`я [PERSON] ; визнано за [PERSON] , право власності на дану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.11-14). З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.07.2014 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 256035035 від 12.05.2021 власником земельної ділянки кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 є [PERSON] , підстава для державної реєстрації - рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області № 385/1049/20 від 14.01.2021 (а.с.15). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260209678 від 07.06.2021 земельна ділянка кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 площею 2,1897 га, власником якої є [PERSON] надана в оренду ФГ «Лан» на підставі договору оренди земельної ділянки від 08.04.2015, угоди про продовження договору землі від 10.01.2018, речове право оренди зареєстровано 16.04.2015 за №9393274 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 20726205 від 16.04.2015, строк дії - 16.04.2067 (а.с.16-17). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Зі змісту оспорюваного договору оренди вбачається, що від імені орендодавця [PERSON] діяв її представник [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 08 квітня 2015 року № 1823, який і підписав указаний правочин. [INFO] [PERSON] померла. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України). Стаття 248 ЦК України визначає підстави припинення представництва за довіреністю. Пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Тобто, чинність довіреності, виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] , припинилася [INFO] у зв`язку зі смертю довірителя та припинення його цивільних прав та обов`язків. [PERSON] , укладаючи 08 квітня 2015 року від імені [PERSON] договір оренди землі із ФГ «Лан», не був уповноваженою особою на вчинення цих дій, з огляду на припинення чинності строку довіреності у зв`язку зі смертю довірителя, тобто не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на час вчинення правочину, а отже є неукладеним, тобто таким, що не відбувся. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушенимшляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. ВП ВС в постанові від16 червня 2020 року справі №145/2047/16-ц зазначила, щотакий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Тому в задоволенні позову в частині позовної вимоги про визнання договору оренди землі недійсним слід відмовити слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. За таких обставин суд не розглядає питання застосування наслідків пропуску позовної давності щодо цієї позовної вимоги, оскільки немає підстав для задоволення цієї позовної вимоги, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Щодо скасування державної реєстрації права оренди землі Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України). Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між сторонами спору про право оренди на вказану вище земельну ділянку, оскільки, на думку позивачки державна реєстрація договору оренди землі порушує її права на користування та розпорядження зазначеною власністю. Вказана вимога свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин, тому ця позовна вимога правильно заявлена в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду судом загальної юрисдикції. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Як встановлено судами, договір оренди землі від 01 листопада 2007 року зареєстрований державним реєстратором Реєстраційної служби Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області Ганжею І. А. 16.04.2015, номер запису 9393274. Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Власником спірної земельної ділянки кадастровий номер 3521180400:02:000:1018 на час подання позову є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 256035035 від 12.05.2021. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Разом з тим, реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 2,1897 га, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Голованівського (раніше Гайворонського) району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, реєстрація права оренди ФГ «Лан» на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди, як правочин, є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної державним реєстратором Реєстраційної служби Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області Ганжею І. А. 16.04.2015 щодо земельної ділянки площею 2,1897 га, яка належить [PERSON] та розташована на території Бандурівської сільської ради Голованівського (раніше Гайворонського) району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Щодо застосування позовної давності Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України) Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. ВС наголосив, що вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Проаналізувавши заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що даний позов, який полягає в усуненні перешкод володіючому власнику у користуванні та розпорядженні своїм майном, є негаторним. А отже, на спірні правовідносини не розповсюджується позовна давність, оскільки особа, яка є власником нерухомого майна, не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17. Зважаючи на викладене суд не вбачає підстав застосовувати позовну давність до даних правовідносин. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору (а. с. 5) позивачкою сплачено 908,00 грн судового збору. З заявлених двох позовних вимог, задоволено одну, тобто з відповідачів слід стягнути 454,00 грн судових витрат.

Outcome: partial