Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 27.01.2006 року помер його батько [PERSON], а 12.07.2007 року від його імені було укладено договір оренди належної померлому земельної ділянки площею 2,50 га строком на 5 років, який 18.01.2008 року зареєстровано у Чигиринському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за № 040879800219. Оскільки договір оренди землі набув чинності після його державної реєстрації, то строк його дії закінчувався 12.01.2013 року. Він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом отримав у власність вищезазначену земельну ділянку та продовжив строк дії договору оренди землі з відповідачем ще на 5 років, тобто до 18.01.2018 року. Відповідач сплачував йому орендну плату за користування землею починаючи з 2008 року по 2016 рік включно. Коли він почав вживати заходів до укладення договору оренди землі на новий строк та на нових умовах, то зясувалося, що належна йому земельна ділянка передана в оренду відповідно до договору від 16.03.2016 року, який зареєстровано в реєстрі 16.03.2016 року за № 13713641. Однак він не підписував з відповідачем договір оренди земельної ділянки від 16.03.2016 року, як і не давав доручень на його підписання третім особам. При цьому угоди про припинення чи продовження строку дії договору оренди землі від 12.06.2007 року він також з відповідачем не укладав. Договір оренди земельної ділянки від 16.03.2016 року зареєстрований Черкаським районним управлінням юстиції та містить умови, що продовжують строк оренди на 8 років порівняно з попереднім договором оренди землі, тобто договір оренди землі було зареєстровано під час дії попереднього договору оренди землі проти його волі, при цьому згоди на підписання даного він не надавав. А тому просить визнати недійсним договір оренди землі від 16.03.2016 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, зазначивши, що 27.01.2006 року помер батько позивача і після його смерті залишилась земельна ділянка, яку він успадкував. Дана земельна ділянка перебувала в оренді відповідача. Договір оренди землі позивач не оспорював, оскільки його на той час влаштовували умови договору. Однак, коли позивач, знаючи, що строк дії договору оренди землі закінчується в цьому році, побажав продовжити строк його дії, то йому стало відомо, що відповідач без його відома зареєстрував інший договір зі строком його дії до 2026 року, чим порушив права позивача. Позивач вказаний договір оренди землі не підписував, у зв`язку з чим вирішив його розірвати як протиправний. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що в 2008 році з позивачем було укладено договір оренди землі строкм на 5 років, а в 2012 році строк його дії було продовжено ще на 5 років. За весь період користування земельною ділянкою товариством нараховувалась та виплачувалась орендна плата. 16.03.2016 року з позивачем було укладено договір оренди землі на 10 років, який належним чином зареєстровано. Позивач на протязі тривалого часу отримував орендну плату і скарг чи претензій з приводу цього від нього не надходило. А тому вважає, що таким чином позивач визнав дійсність оспорюваного договору і просить в задоволенні його позовних вимог відмовити. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно до положень ст., ст. 12-13 ЦПК України, яка закріплює зміст принципу змагальності цивільного судочинства, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.\~\~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2008 року є спадкоємцем земельної ділянки площею 2,46 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер якої 7125485000:01:001:0987, розташованої на території Рацівської сільської ради Чигиринського району, право на яку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 125424 (а.с. 11-12). Також судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивач згідно з договором оренди землі від 12.06.2007 року, укладеного від імені його батька [PERSON] з відповідачем строком на 5 років та зареєстрованого 18.01.2008 року у Чигиринському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за № 040879800219 (а.с.7-10, 15-19), отримував орендну плату, визначену вказаним договором та після закінчення 18.01.2013 року строку дії договору погодився на його продовження ще на 5 років, тобто, до 18.01.2018 року, що вбачається з податкових відомостей. Як передбачено ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах. Виняток з цього правила стосується фізичних осіб, які через хворобу або фізичні вади не можуть підписатись власноручно. В такому випадку за дорученням такої особи та в її присутності текст правочину підписує інша особа. При цьому, підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, має бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як визначено в ст., ст. 13,14 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Судячи з наданої позивачем інформаційної довідки № 102522472 від 03.11.2017 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.03.2016 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки площею 2,1160 га, кадастровий номер 7125485000:01:001:0987, строком на 10 років з правом пролонгації (а.с. 13). Виходячи з цього, під час реєстрації оскаржуваного договору оренди землі реєстратором було допущено повторну реєстрацію обтяження на обєкт нерухомого майна. Разом з тим, згідно до ч.1 і ч.3\~ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч., ч. 1,\~3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України\~визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення\~відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно до вимог ч., ч. 2-4 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Положення ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачають, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Вищезазначене узгоджується з нормами ст. 651 Цивільного кодексу України, згідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, що узгоджується з вимогами ст. 215 ЦК України. Як вбачається з висновку судової почеркознавчої експертизи № 1/105 від 30.01.2018 року, підписи від імені [PERSON] в договорі оренди земельної ділянки площею 2,1160 га, кадастровий номер 7125485000:01:001:0987, укладеного 16 березня 2016 року зі СТОВ "ЧАК" та зареєстрованого 16.03.2016 року Черкаським районним управлінням юстиції Черкаської області, запис про речове право № 13713641, виконано не [PERSON], а іншою особою. З наведеного випливає, що підписання оскаржуваного договору оренди землі не відповідало волевиявленню позивача та було здійснено всупереч бажанню останнього, що свідчить про порушення істотних умов договору та його невідповідність вимогам ст. 203 ЦК України. Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що договір оренди землі від 16.03.2016 року міг підписати хтось з родичів позивача за його дорученням, оскільки вони є лише припущенням і документально нічим не підтверджені. Також суд критично відноситься до показів представника відповідача в частині того, що позивач знав про отримання орендної плати за новим договором оренди землі від 16 березня 2016 року з посиланням на видатковий касовий ордер від 01.11.2017 року, оскільки під час огляду оригіналу даного ордера в судовому засіданні, судом було встановлено, що запис «ор. плата згідно дог. оренди землі б/н від 16.03.2016 року) дописано іншим почерком та іншою ручкою, що ставить під сумнів наявність цього запису на час надання вказаного ордеру позивачу для здійснення ним запису про підтвердження отримання орендної плати. З врахуванням цього, суд, оцінюючи зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК України), приходить до висновку про те, що оскільки позивач не проявив своєї волі та не підписував спірний договір оренди землі, тобто була відсутня його воля та бажання на вчинення вказаного правочину, то його можливо визнати недійсним із зазначених позивачем підстав, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та,

Outcome: approved