Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON], зазначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору службу в справах дітей Бережанської районної державної адміністрації й просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] просять позов задовольнити з підстав, які є аналогічними зазначеним у позовній заяві. Так, сторона позивача обґрунтувала свої вимоги тим, що відповідач ухиляється від свого батьківського обов'язку по вихованню малолітнього сина [PERSON], обмежує право дитини на отримання освіти, внаслідок чого дитина з 01 вересня 2014 року не відвідує школу; позбавляє дитину можливості спілкуватися з однолітками, розвиватися в суспільстві та соціумі як особистість ; не виконує рішення суду про визначення місця проживання та про негайне відібрання від нього дитини, безпідставно налаштовує дитину проти матері, всіляко дискредитує матір в очах дитини. Окрім цього, представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що батько та баба налаштували дитину проти матері, переконали його, що смерть сестри настала через матір, тим самим викликали у дитини нічим необґрунтовану ненависть до матері. Також відповідач не виконує судові рішення про визначення місця проживання [PERSON] із матір»ю та про його негайне відібрання від батька та передачу матері. Такі дії відповідача як батька дитини - негативний приклад поведінки дорослої людини для дитини й суперечать її інтересам, оскільки такі судові рішення прийняті саме в інтересах дитини. Враховуючи пояснення батька, - дитина піде до школи лише тоді, коли будуть відмінені зазначені судові рішення, вважає, що можна прийти до висновку, що дитина ніколи не піде до школи, оскільки відповідач знає й усвідомлює, що такі судові рішення мають законну силу, пройшли всі етапи оскарження й залишені в силі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позову не визнали, щодо його задоволення заперечили, вважають, що підстав для позбавлення відповідача його батьківських прав як батька дитини немає, а навпаки саме мати ( відповідачка) злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків щодо їх сина [PERSON]. Поряд з чим визнав той факт, що його син [PERSON] з 01 вересня 2014 року і по даний час не відвідує школу, не навчається. Також відповідач пояснив, що не вчиняє дій, які б перешкоджали його сину відвідувати школу, не обмежує його в отриманні освіти, відпускає та посилає в школу, однак насильно не може примусити його відвідувати школу чи спілкуватися з його однокласниками. Основною причиною не відвідування дитиною школи є її страх, що працівники державної виконавчої служби можуть забрати її зі школи та насильно віддати матері, яку дитина боїться вважаючи, що вона грубо до нього ставиться, хоче викрасти, зробити інвалідом, продати, скалічити, заробити на ньому гроші. Також дитина вважає, що мати винна у смерті його старшої сестри. Висновок служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення його батьківських прав вважає необгрутованим, оскільки є висновком зацікавлених осіб, які приховують свою бездіяльність, непрофесіоналізм при законному вирішенні питання стосовно його дітей. Він, як батько не може переконати дитину йти до школи, а насильно фізично заставляти його до цього він не хоче і не буде. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача служби в справах дітей Бережанської районної державної адміністрації позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, які є аналогічним посиланням сторони позивача. Прокурор в попередньому судовому засіданні позов підтримала, також просить його задовольнити, вважає, що відповідач як батько не дотримується вимог ч.3 ст. 150 Сімейного Кодексу України, ст. 53 Конституції України, не виконуючи як свого обов'язку забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої совіти так і обов'язку готувати її до самостійного життя, тим самим порушує одне з фундаментальних прав своєї дитини - право на здобуття освіти, а відтак і право розвивати свої таланти, розумові і фізичні здібності в найповнішому обсязі; таким чином відповідач як батько здійснює свої батьківські права щодо дитини всупереч інтересам самої дитини, як мають пріоритетне право над інтересами батьків. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона була класним керівником сина сторін по справі - [PERSON], за час його навчання у Лапшинській школи за минулі роки. З 01 вересня 2014 року [PERSON] в школу не ходить, не навчається. 09 вересня 2014 року вона приходила до нього додому, на що бабуся сказала, що батько поїхав з дитиною в м.Бережани і наступного дня прийде до школи й пояснить, чому онук не відвідує школу. При цьому бабуся пояснила, що [PERSON] не ходить до школи оскільки боїться матері, щоб вона його не викрала. Наступного дня батько так і не прийшов до школи. Потім ще ходила до будинку [PERSON] в жовтні 2014 року, однак в будинок не змогла зайти, оскільки був спущений собака й сусіди казали, що вдома нікого немає. Після цього зустрілася з батьком [PERSON] на дорозі в селі, який сказав, що дитина не буде ходити в школу бо її викрадуть; казав, що не пустить дитину до школи, щоб його не викрала мати. Вважає, що саме батько є причиною не відвідування дитиною школи, саме батько говорить, що не пустить дитину до школи і вона не буде туди ходити, бо мати його викраде. Дитина залежна від батька, який на неї тисне. [PERSON] не випускають з подвір»я господарства до друзів чи сусідів. Також батько не пустив його на екскурсію у вересні 2014 року. Наслідки такого невідвідування школи дитиною є негативні - дитина відірвана від світу, від спілкування з людьми і дітьми, змушена проводити час і спілкуватися лише з батьком та бабусею. До цієї сім»ї приїжджали люди з різних установ, однак ніхто з них так і не зміг потрапити до них на подвір»я. Коли дитина на вулиці то завжди з батьком або бабусею, які не випускають його самого до друзів або щоб він самостійно кудись йшов. Стосовно матері, то випадків насильства з її сторони стосовно дитини ніколи не було. Мати завжди приходила до школи лише з гостинцями для дітей, але вони їх не брали, батько ж при цьому казав, щоб вони нічого не брали від матері. Вважає, що батько порушує права дитини на освіту. Звернень батька до школи про навчання [PERSON] вдома не було. У судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є директором Лапшинської ЗОШ, в якій навчався син сторін по справі [PERSON]. З 01 вересня 2014 року [PERSON] не відвідує школу. Саме 01 вересня 2014 року батько [PERSON] прийшов до школи особисто й сказав, що він не буде пускати дитину до школи, щоб його не викрала мати і [PERSON] прийде до школи лише тоді, коли буде «присуджений до батька». При цьому вона роз»яснила батькові, що дитина має бути в школі й навчатися. Але [PERSON] сказав, щоб вона дала йому таку саму оплачувану роботу, яку він мав на той час ів іншому місці, щоб він мав змогу працювати в школі і тоді дитина буде ходити до школи. Після цього 09 вересня 2014 року комісія з школи відвідала сім»ю [PERSON]. У будинку була бабуся [PERSON], яка сказала, що дитини вдома немає і 10 вересня до школи прийде батько дитини й напише заяву чому дитина не ходить до школи. Однак батько до школи так і не прийшов. Вважає, що така ситуація є трагедією для дитини, батько не усвідомлює, що дитина залишиться на другий рік навчання. Випадків, щоб мати забирала дитину зі школи не було. Мати лише відвідувала дитину у школі перед Великоднем 2014 року, принесла солодощі, одяг, хотіла поспілкуватися з [PERSON], але він відштовхнув її і втік зі школи. Потім батько влаштував з цього приводу сварку в школі, казав, що [PERSON] втік зі школи і чуть не втопився. Казав, що у школі не глядять за його дитиною і що мати хотіла його викрасти. До цього діти також боялися забирати додому гостинці від матері і їли їх в школі, щоб не бачив батько. До виникнення неприязних відносин між батьками [PERSON] завжди брав участь у всіх святкових заходах, був активним, добре вчився. А тепер, як вона вважає, дитина пропадає. Як їй відомо дитина не виходить з будинку за ворота, не ходить до школи, це є обмеженням і порушенням прав дитини. Обов'язок виховання лежить на батькові, але він або не хоче його виконувати, або не розуміє, що не виконує. Були випадки, що бачила дитину на вулиці села, але він завжди був з бабусею, яка всіляко не давала можливості з ним поспілкуватися. Однолітки [PERSON] розповідали, що коли хотіли на вулиці поспілкуватися з ним, то баба зразу їх відштовхувала і не давала можливості розмовляти. Коли до родини [PERSON] додому ходили вчителі, то їм також не давали спілкуватися з дитиною. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є заступником директора Лапшинської ЗОШ з навчально-виховної роботи і вчителем цієї ж школи. Знає [PERSON], який навчався у цій школи і з 01 вересня 2014 року по даний час не відвідує її. Їй також відомо, що 16 грудня 2014 року з приводу ситуації в родині [PERSON] приїжджала комісія в складі державних службовців з Тернополя. Під час діяльності комісії було видно, що [PERSON] насторожено ставився до осіб жіночої статі й охочіше спілкувався з чоловіками, стоячи в проході « в хвіртці». Вважає, що дитина залежить від тих людей з якими проживає. В даному випадку до [PERSON] не допускають вчителів зі школи. Батько зобов'язаний забезпечити виховання дитини, в тому числі й здобуття дитиною освіти, це її майбутнє. Те що дитина не навчається, не відвідує школу, не спілкується з однолітками негативно впливає на формування її особистості, оскільки саме в дитинстві закладаються всі характеристики особистості, формування дитини - це є життя в суспільстві, дитина повинна ходити до школи, щоб не бути обмеженою в спілкуванні з однолітками. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є матір»ю відповідача [PERSON] і бабусею його сина [PERSON]. Повідомила суду, що онук [PERSON] до школи не піде, оскільки «…суд присудив його на смерть з голоду». Мати не має що дати дитині їсти». Дитині вже 13 років і на неї нападали виконавча служба, міліція та мама з бандою. Дитина не ходить до школи, бо є рішення суду йти до мами, а він не хоче вмерти з голоду; «мати хоче сина, як інваліда». Вважає, що відповідач як батько дитини не створює їй перешкод ходити до школи. Неодноразово стверджувала, що причиною не відвідування дитиною школи є судове рішення, на підставі якого мати має право на дитину. На її думку батько сприяє дитині у здобутті освіти тим, що робить все для того, щоб були відмінені судові рішення, якими визначено, що дитина має бути з матір»ю. Вважає, що мати хоче забрати [PERSON] до себе лише для того, щоб побити його і зробити інвалідом, поламати і продати. Особисто вона казала [PERSON], що його мама « псих», вкраде його і поб'є йому голову. Коли [PERSON] казав, що мама його вкраде, то вона ( свідок), при спілкуванні з дитиною йому це підтверджувала. З її ( свідка) слів дитина знає, що його старша сестра померла через те, що мати не давала їй їсти, пити і вона (свідок) також казала [PERSON], що саме мати винна у смерті сестри; батько казав дитині те ж саме. Також вона і її син відповідач [PERSON] казали дитині, що мати хоче його викрасти. [PERSON] вважає, що мама на нього полює і хоче викрасти. Дитину слід «відписати» від мами і тоді вона піде до школи. Напади матері є через судові рішення, якими визначено, що дитина має бути в неї. Дитина цілий день сидить вдома, до друзів не ходить, бо друзі до доброго не доведуть, годує голубів, кури, тяжко не працює, допомагає по господарству. Також їздить в м.Тернопіль, де його навчають її старші внуки; також вдома сам робить домашні завдання, які у нього ніхто не перевіряє, якби ходив до школи, то там би перевіряли й вчили. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників, пояснення представника третьої особи на стороні позивача, з'ясувавши позицію прокурора, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст.212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено наступне,- Позивачка [PERSON] є матір»ю, а відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2013 року, яке залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 10 січня 2014 року, визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір»ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2014 року вирішено відібрати дитину [PERSON], [INFO] від відповідача ( батька) [PERSON], який проживає по [ADDRESS] та передати позивачці (матері) [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] Зазначене рішення суду допущене до негайного виконання. Відповідно до ст. 319 ЦПК України вказані судові рішення мають законну силу( а.с.6-7). Зазначені факти та обставини в судовому засіданні учасниками процесу визнані та не заперечені. Як вбачається із доповідної записки директора Лапшинської ЗОШ 1-11 ст. від 09 вересня 2014 року №-66\\01\\40, учень 7-го класу школи [PERSON] з 01 вересня 2014 року не відвідує школу. Батько дитини [PERSON] 01 вересня 2014 року повідомив директора школи, що не пустить дитину в школу, так як боїться, щоб його не викрала мати. Комісією за місцем проживання дитини не вдалося поспілкуватися з нею, розмовляли тільки з бабою, яка казала, що дитина до школи не піде, оскільки боїться викрадення..( а.с. 70). Аналогічного змісту відомості викладено і у доповідній записці директора згаданої школи від 12 вересня 2014 року №-69\\01-40.( а.с. 71) Із дослідженої в судовому засіданні довідки про проведену роботу завідувача сектору соціально-правового захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування Ткачик Г.Л. ( а.с. 69) на повідомлення дирекції Лапшинської ЗОШ 1-11 ст. від 09 вересня 2014 року щодо невідвідування занять учнем 7 класу [PERSON] здійснено виїзд комісії Бережанської РДА в село Лапшин в сім»ю [PERSON]. Розмова відбувалася з батьком дитини [PERSON] та бабою [PERSON] на городі. З самого початку батько віднісся до членів комісії агресивно, з неповагою, неприязно, вживав нецензурні слова, з його слів, дитина не відвідує занять через страх, що його викраде матір. Також батько заявив, що син не піде в школу до того часу, допоки суд не винесе рішення таке, яке задовольнить потреби батька, він не визнає попередні рішення Бережанського районного суду. З дитиною спілкування не відбулося, оскільки батько не дозволив відбутися такій зустрічі, хоча зі слів сусідів, до приїзду комісії батько разом з сином працювали на городі. Як вбачається із доповідної записки [PERSON] заступника директора з НВР Лапшинської ЗОШ 1-11 ступенів від 19 вересня 2014 року №-71\\01-40, адресованій начальнику служби в справах дітей ( а.с. 67), станом на 19 вересня 2014 року до навчання у школі не приступив учень 7 класу [PERSON], [INFO]. Під час відвідування комісіями та адміністрацією школи, секретарем сільської ради місця проживання дитини, жодного разу не вдалося з нею поспілкуватися, лише з батьком та бабусею учня. 18 вересня 2014 року сім»ю відвідали педагог організатор школи та члени навчальної комісії учкому школи ( учні) та спілкувалися з батьком учня - [PERSON], яких зустрів їх агресивно та нецензурними словами. Коли учні хотіли поспілкуватися з [PERSON], то батько їм цього не дозволив. При цьому батькові було наголошено, що він порушує Конституцію України, Конвенцію про права дитини та Закон України про освіту. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 30 вересня 2014 року №-01-7073\\01-16, орган опіки та піклування Бережанської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. ( а.с. 8-9). Таке рішення прийняте з тих підстав, що батько дитини своєю поведінкою грубо порушує права дитини на освіту. Зазначений доказ суд приймає до уваги як належний та допустимий, оскільки викладені у ньому факти, обставини та висновки, у своїй сукупності узгоджуються із фактичними обставинами справи, встановленими у судовому засіданні, та отримані у визначеному законом порядку. У дослідженому в судовому засіданні поясненні відповідача ( а.с.38-39) від 10 вересня 2014 року адресованому директору Лапшинської ЗОШ, відповідачем, як батьком дитини зазначено, що його син [PERSON] не ходить до школи, оскільки боїться своєї матері, яка відреклася від дітей, не займається їх вихованням, не годує, висловлюється до них нецензурними словами, виганяє з дому й каже, що діти їй не потрібні. Мати хоче викрасти дітей, наймає для цього різних бандитів, які полюють за [PERSON], як за дичиною в лісі, приходить з міліцією і працівниками виконавчої служби до школи і додому, де вчиняє « дикі крики». Внаслідок цього дитина боїться, порушене її здоров»ю, вона не може вільно ходити на навчання. Він як батько вважає, що така ситуація загрожує життю та здоров» його дитини. Також зазначає, що мати є «хворою на психіку», «робить своїх дітей інвалідами». Як вбачається із довідки про виконану роботу від 16 грудня 2014 року ( а.с. 89-90) з ініціативи Тернопільського обласного центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді, комісія відвідала сім»ю [PERSON] в с.Урмань Бережанського району та сім»ю [PERSON] в с.Лапшин Бережанського району. За наслідками відвідування [PERSON], позивачка характеризується виключно позитивно, - любляча матір, котра піклується своєю дитиною донькою [PERSON], порядна мешканка, добра господиня. Між матір»ю і дитиною спостерігається взаєморозуміння, любов та взаємоповага. Для розвитку та проживання дитини створено належні умови, дитина усміхнена, спокійна, легко йде на контакт, вільно висловлює думку, здорова. Мати намагається підтримувати контакти з своїми іншими двома дітьми - донькою [PERSON] та сином [PERSON], але батько робить все для того, щоб перешкоджати такому зв»язку матері з дітьми, налаштовуючи їх проти матері, хоча підстав для обвинувачення у нього немає. За наслідками відвідування місця проживання [PERSON], - бесіда відбувалася з батьком, бабусею та дитиною [PERSON] біля воріт в с.Лапшин Бережанського району. Розмова почалася із звинувачень «Чому ви приїхали?» та звинувачень в адресу знайомих членів комісії. При цьому [PERSON] звинувачував свою колишню дружину, що вона залишивши колись малих дітей, поїхала закордон на роботу, винна у смерті дочки [PERSON], у хворобах інших трьох дітей, не доглядає за донькою [PERSON] котра проживає з нею; що син [PERSON] не відвідує школу через страх, що мати приїде з бандитами і викраде його до себе, а він хоче жити з батьком. Із спілкування з [PERSON] було видно, що дорослі батько й баба налаштували дитину проти мами, [PERSON] говорив завченими фразами, які неодноразово писав у листах-зверненнях. Після пояснень членів комісії, що мати любить його, наводячи приклади її турботливого ставлення ще з часів, коли вони жили всі разом, хлопець з цим погоджувався. Але баба весь час втручалася в розмову, знову роблячи наклеп на маму дитини й [PERSON] знову ставав на сторону баби. З цього видно, що велику негативну роль в ситуації, яка склалася в сім»ї [PERSON], відіграє баба [PERSON], яка підтримує свого сина в безпідставних звинуваченнях мами дітей, а також потакає в тому, що він не пускає сина [PERSON] в школу, а дитину застрашує мамою, котра ніби-то підтримує зв'язки з бандитами і наркоманами. Вказано, що дуже шкода дитину, котра живе в негативному психологічному середовищі, де на нього чинять тиск тато й баба, вбиваючи в ньому любов і повагу до найріднішої людини - матері. Також комісія прийшла до висновку, що для [PERSON] всі неправі і тільки він один все робить правильно. В сім»ї батька син [PERSON] скований, йому важко висловити свою думку, у висловлюваннях невпевнений. Перебуває під тиском баби і тата. Говорить завченими фразами, які неодноразово повторював усно і письмово. Також батькові рекомендовано дозволити проживати синові з матір»ю, де таке сприятливе психологічне середовище і сім'я матері позитивно впливатиме на розвиток дитини. Мати любить дітей, а не використовує їх для боротьби. Згідно загальної характеристики сім»ї [PERSON], [PERSON] вихований та дисциплінований учень, однак виховувався в умовах емоційно-психологічного дискомфорту і нервово психологічного напруження; у сім»ї панував авторитарний стиль виховання, де психологічний тиск здійснював батько; усі роки навчання у школі мати тримала тісний зв'язок зі школою, класними керівниками, вчителями, часто відвідувала батьківські збори, виховні заходи, де брали участь її діти. Окремо відзначено опіку матері над хворою дочкою [PERSON] ( яка на даний час померла), яку мати кілька років носила на плечах на заняття у школу. Батько рідко навідувався у школу, забороняв дітям спілкуватися з матір»ю( а.с. 79). Із дослідженої в судовому засіданні характеристики учня 6-го класу [PERSON] (а.с. 74) він характеризувався позитивно, як товариський, у класі почував себе комфортно, підтримував дружні стосунки з однокласниками, сумлінно ставився до класних доручень, брав участь у суспільному житті класу та школи, мав улюблені предмети. Із дослідженого та переглянутого в судовому засіданні відеозапису телепередачі «Стосується кожного» телеканалу Інтер ( а.с. 47), наданого в підтвердження заперечень проти позову стороною відповідача, вбачається, що відповідач [PERSON] та свідок [PERSON] (бабуся дитини) в присутності малолітнього [PERSON] негативно висловлювалися про його матір (позивачку), бабуся зокрема казала, що мати хоче «пробити йому голову і зробити інвалідом» і дитина повторила за нею ці ж самі слова. Присутні на телепередачі запрошені спеціалісти висловили свою думку, що у тій ситуації яка склалася між колишнім подружжям та їх дітьми з боку батька є тотальний контроль над дитиною, його поведінка є цинічною та продуманою і є насильством над дітьми й що він заслуговує на позбавлення « всіх батьківських прав». Щодо конфлікту, який мав місце при відвідування батьком малолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання матері, під час якого остання вигнала його з будинку, наносила удари руками відповідачу та його матері, викидала речі, запрошені спеціалісти дали аналіз такій поведінці матері, а саме, що такий конфлікт виник внаслідок того, що мати була спровокованою на такі дії й була «на зриві». Надані суду письмові пояснення малолітнього [PERSON], суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки докази досліджують безпосередньо в судовому засіданні, а пояснення малолітнього свідка в судовому засіданні ще й повинні бути отримані з дотриманням спеціальних норм цивільно-процесуального законодавства - в присутності педагога, психолога, представників служби у справах дітей, а за необхідності й у відсутності заінтересованих у справі осіб. Подані суду письмові пояснення отримані не у спосіб, передбачений законом. Для дотримання таких вимог закону в судове засідання двічі запрошувалися педагоги та психологи, однак батько не забезпечив явку свого сина в судове засідання для дачі ним особистих пояснень в судовому засіданні, не повідомивши при цьому суду жодної поважної причини неявки дитини. Згідно положень ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), при підписанні якої враховано й положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, визначено - Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитини" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як визначено ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із п. 2 ч.І ст.164 Сімейною Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Аналізуючи норми чинного законодавства, суд вважає, що основними складовими елементами виховання дитини є дії та поведінка батьків по виховуванню дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім»ї та родини, по забезпеченню здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готуванню її до самостійного життя; також виховання дитини має здійснювати насамперед і тільки з дотриманням саме якнайкращих інтересів дитини й у ніякому випадку не всупереч їм. Дослідивши та всебічно перевіривши в судовому засіданні докази надані учасниками процесу в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним той факт, що малолітній [PERSON] свідомо налаштований його батьком відповідачем [PERSON] та його бабусею [PERSON] проти своєї матері позивачки [PERSON]. Такі дії відповідач вчиняє свідомо, з метою формування у малолітньої дитини негативного образу матері, страху перед нею, що суперечить принципу виховання в дитини любові до своєї сім»ї, прав та свобод інших людей. Як вважає суд виховання такої любові може бути здійснене лише засобами любові, а не як в даному випадку засобами формування ненависті до матері. Адже любов для дитини - це її внутрішня потреба, а брак любові у дитячі роки, який має місце в даному випадку з сторони матері внаслідок дій батька, є духовним дисбалансом для дитини на все її подальше життя. Як вважає суд, неприязні відносини між сторонами по справі - це їх особисті стосунки, які не повинні негативно відображатися та переноситися на дитину. Батько зобов'язаний поважати позивачку як матір своїх дітей і неприпустимою є поведінка та дії батька щодо безпідставної дискредитації матері в очах дитини, особливо щодо формування у дитини безпідставного й не підтвердженого жодним доказом по справі переконання, що мати є причетною до смерті його сестри, що мати хоче викрасти його, вчинити щодо нього насильницькі фізичні дії (продати, вкрасти, скалічити, «пробити голову, зробити інвалідом»). Очевидним та доведеним фактом також є те, що внаслідок такого негативного впливу батька у дитини сформувалася думка й про незаконність судових рішень, якими визначено його місце проживання з матір»ю та про його відібрання від батька та передачу матері. Внаслідок цього дитина вважає, що всі дії матері та інших компетентних органів, які спрямовані на виконання таких рішень суду, що мають законну силу та постановлені в інтересах дитини, є незаконними та спрямовані на вчинення щодо неї протиправних дій. Суд також вважає встановленим той факт, що саме батько та бабуся створили ситуацію, яка призвела до того, що дитина не відвідує школу, не спілкується з однолітками, перебуває поза межами свого місця проживання лише в супроводі батька чи бабусі. На думку суду такі обставини свідчать про те, що сторона відповідача свідомо створила обстановку, яка перешкоджає в доступі до дитини матері та інших осіб, які б могли спростувати негативну думку про матір або покращити її. Така фактична ізоляція дитини від суспільства та звичної обстановки є свідомо створеною відповідачем та його матір»ю саме з метою унеможливити перебування дитини у школі для того, щоб у матері та уповноважених органів не було можливості визначивши місце перебування дитини ( в даному випадку у школі), без присутності батька та баби, забрати її звідти й передати матері, таким чином виконавши згадані рішення суду. Твердження батька та свідка [PERSON] (бабусі), що дитина сама не хоче йти до школи, бо боїться матері, а батько переконує її, що потрібно йти, є голослівними, не підтвердженими в судовому засіданні жодним належним та допустимими доказом. Таку поведінку та дії відповідача суд розцінює як фактичне створення перешкод у виконанні згаданих судових рішень про визначення місця проживання дитини та її негайне відібрання, які є постановленими саме в інтересах дитини, а тому вони є спрямованими на порушення інтересів дитини. Обраний у даному випадку батьком спосіб виховання суд розцінює як такий, що суперечить інтересам дитини. Будь-яких відомостей на підтвердження того, що відповідач вчиняє дії по забезпеченню права дитини на отримання освіти, в тому числі й у домашніх умовах, цікавиться її духовним та фізичним розвитком, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, проявляє щодо дитини батьківську турботу та любов, стороною відповідача суду не повідомлено й доказів не подано. Отже, дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від свого батьківського обв'язку по вихованню дитини, оскільки свідомо нехтує своїми обов'язками як батька неповнолітньої дитини сина [PERSON], не піклується про його духовний розвиток, не сприяє, а навпаки перешкоджає засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не створює умов для отримання дитиною повної загальної середньої освіти, а навпаки, свідомо перешкоджає цьому, переслідуючи при цьому власні інтереси по створенню перешкод для виконання судових рішень про відібрання дитини, перешкоджає дитині спілкуватися з матір»ю, ровесниками; свідомо ігнорує свій обов'язок по готуванню дитини до самостійного життя, вихованню у неї поваги до законів та норм моралі у суспільстві. Проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заперечення проти позову сторони відповідача не обґрунтовані жодним належним та допустимим доказом, а позовні вимоги є обґрунтованими належними та допустимими доказами й такими, що підлягають до задоволення, оскільки відповідають інтересами дитини, а тому позов слід задовольнити, позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved