Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - [ADDRESS] бе надання іншого жилого приміщення. Позов обґрунтований тим, що позивач на підставі договору дарування від 27.10.2015 року вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований її дядько [PERSON] , [INFO] . Онак , [PERSON] фактично не проживає в квартирі з жовтня 2018 року без поважних причин. Не проживаючи в квартирі відповідач не платить за комунальні послуги, електроенергію, газ та інші послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в квартирі немає і взагалі нею не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинила і не чинить, в добровільному порядку відповідач знятись з реєстрації не хоче. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач втратив право користування житлом. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час, місце і дату судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи, клопотання про виклик свідків просила залишити без розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце судового засідання. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є власником зазначеної квартири, зареєстрований за вказаною адресою, але з 2018 року не проживає за адресою реєстрації. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України, у абз. 1 п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу, як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 27.10.2015 року, який зареєстровано в реєстрі за № 434. Згідно з довідками про склад сім`ї №104 від 29.10.2018 року та №93 від 02.12.2019 року, виданої головою ЖБК №4 "Берізка", за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно з актами №34 від 18.03.2020 року та №87 від 29.09.2020 року, затвердженого головоюЖБК №4 "Берізка" по вулиці за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] в квартирі з 1998 року не проживає. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає в квартирі [ADDRESS] з 1998 року, можливість збереження жилого приміщення за відповідачем судом не встановлено, тому суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved