Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в обгунтування якого зазначив, що 27.03.2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позику суму у розмірі 9000,00 доларів США для розвитку сімейного бізнесу та яку відповідач відповідно п.2 договору позиви зобов`язався повернути в строк до 27.10.2017 року. 09.11.2017 року вони підписали доповнення до договору позики і за взаємною згодою вирішили продовжити дію договору позики на один місяць, тобто до 27 листопада 2017року. Інші умови договору позики залишились незмінними. 03.01.2018 року вони підписали ще одні доповнення до договору позики і за взаємною домовленістю продовжили термін дії позики до 27 січня 2018 року. На виконання умов п.3 Договору позики відповідач виплатив [PERSON] 27.04.2017 року та 27.05.2017 року проценти в сумі 1440 доларів США. Позивач посилаючись на те, що відповідач умови договору не виконав та суму позики у встановлений строк та на умовах договору не повернув, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 9000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день подачі позову становить 240424, 85 грн., проценти в сумі 15840 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день подачі позову становить 423147, 73 грн., індекс інфляції з червня 2017 року по квітень 2019 року в сумі 48493, 52 грн. та 3% річних з 27.06.2017 року по 18.04.2019 року в сумі 13061,94 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 22.07.2019 року, відповідно до якого зазначили, що позивач у своїй позовній заяві вказує, що кошти отримувались для розвитку сімейного бізнесу, проте договір позики від 27 березня 2017 року не містить таких умов. Крім того, зміна умов договору про сплату за користування позичковими коштами замість 8% річних на 96 % річних неможлива у той спосіб наводить позивач, є такою, що не відповідає умовам оформлення нотаріальних договорів і відповідно є не чинною. Вказана позивачем сума боргу не відповідає дійсності, оскільки, як вказав сам позивач відповідно до розписки про отримання коштів він отримав від [PERSON] 27.04.2017 р. - 720 доларів США та 27.05.2017 р. - 720 доларів США. Тобто із 1440 доларів США сплачених відповідачем за умовами договору позики 120 доларів США спрямовувались на погашення процентів, а 1320 доларів США спрямовувались на погашення тіла позики,а тому загальний борг перед позивачем складає 8808,40 доларів США, з яких 7680 доларів США - борг по тілу позики та 1126,40 доларів США - борг по сплаті процентів. Заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідачі інфляційних втрат за період з червня 2017 р. по квітень 2019 року в сумі 48 493,52 грн. є незаконною та безпідставною, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка в цьому випадку була предметом говору позики індексації не підлягає, також безпідставними є вимоги позивача про стягнення 3% річних за період з 27.06.2017 р. по 18.04.2019 року в сумі 13 061,94 грн., оскільки у пункті 3 договору позики від 27.03.2017 року сторони визначили розмір процентів, який позичальник сплачує позикодавцю за користування позичковими коштами в розмірі 8 % (вісім відсотків) річних. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час і місце судового розгляду належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або розгляду справи без її участі до суду не подавала, про причини неявки суд не повідомила, 22.07.2019 року надала на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, зазначила що проти позову заперечує, з тих підстав, що вимоги позивача про солідарне зобов`язання [PERSON] та [PERSON] за договором позики є безпідставними, оскільки підставою виникнення солідарного зобов`язання відповідно до 541 ЦК України, є договір, в якому може бути зроблено спеціальне застереження «солідарно», «спільно», проте такі умови в договорі позики від 27.03.2017 року посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори під №1-660 відсутні, у зв`язку з чим вважає вимоги відповідача такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та діючому законодавству. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 27.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав позику суму у розмірі 9000,00 доларів США, що є еквівалентом ( станом на 27.03.2017 року) 244121,02 грн. Згідно п.2 договору датою повернення позики сторони визначили 27 жовтня 2017 року. За умовами п. 3 укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, відсоткова ставка по сумі позики встановлена в розмірі 8% місячних. 09.11.2017 року [PERSON] та [PERSON] підписали доповнення до договору позики і за взаємною згодою вирішили продовжити дію договору позики на один місяць, тобто до 27 листопада 2017року. 03.01.2018 року [PERSON] та [PERSON] підписали ще одні доповнення до договору позики і за взаємною домовленістю продовжили термін дії позики до 27 січня 2018 року. На виконання умов п.3 Договору позики відповідач виплатив [PERSON] 27.04.2017 року та 27.05.2017 року проценти в сумі 1440 доларів США, що підтверджується розписками від 27.04.2017 року та 27.05.2017 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Доказів, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в повному обсязі, сума позики, яка залишається неповернутою становить 9000 доларів США, що за курсом НБУ на час подання позову становило 240424,85 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи положення ст. ст. 16, 1048 ЦК України; ст. ст. 10, 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми боргу підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 27.03.2017р.. у розмірі 9000 доларів США, що за курсом НБУ на час подання позову становило 240424,85 грн. Враховуючи, що за договором позики від 27.03.2017р. передбачено обов`язок позичальника сплатити проценти за користування позикою в розмірі 8% на місяць, то у відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК відповідач зобов`язаний був сплачувати позивачці відповідні проценти щомісяця до дня повернення позики. Розмір відповідних процентів складає 720 доларів США за місяць користування позикою (9000доларів США * 8%), а відтак станом на 23.04.2019 року загальна їх сума складає 15840 доларів США (720 доларів США( проценти за місяц) х 22 місяца), тож позовні вимоги в цій частині є правомірними та підлягають до задоволення. Суд відхиляє доводи відповідача в частині стягнення процентів за договором позики в розмірі 8% річних, з тих підстав, що його екземпляр договору не містить виправлень шляхом перекреслення слова "річних" на "місячних", та відповідно проценти в розмірі 8% річних були визначені сторонами при укладені договору, факт визначення відсоткової ставки в розмірі 8% місячних підтверджується наданими на виконання ухвали від 02.12.2019 року відповіддю державного нотаріусу Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. № 3245/01-16, та належним чином завіреної копії договору позики від 27.03.2017 року відповідно до якого нотаріусом при посвідченні дійсно було зроблено виправлення у договорі позики від 27.03.2017 року, про що до тексту договору було внесене відповідне застереження «закреслене річних не читати виправленням на місячних вірити», скріплене підписом та печаткою нотаріуса. Крім того, відповідачем на виконання умов п.3 договору позики в наступні місяці після укладення договору було сплачено [PERSON] проценти в сумі 1440 долларов США по 720 долларов США щомісяно - в квітні та в травні 2017 року, що відповідає розміру процентів (8% місячних), визначеному сторонами у договорі та підтверджується розписками від 27.04.2017 року та 27.05.2017 року. Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсаційних виплат, передбачених ст.625 ЦК, то слід зауважити наступне. Згідно ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що у п.3 договору позики від 27.03.2017 року сторони визначили розмір процентів, який позичальник сплачує позикодавцю за користування позичковими коштами в розмірі 8% місячних, відповідно додаткове стягнення 3% річних із відповідача у розмірі 13061,94 грн. не відповідає нормам ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині є неправомірними і не підлягають до задоволення. Стосовно вимог про стягнення інфляційних збитків, то слід зауважити наступне. Стаття 627 ЦК визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Системний правовий аналіз ст.ст.625, 627 ЦК в контексті положень ст.ст.524, 533 ЦК свідчить, що вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Зазначене тлумачення норм законодавства узгоджується з практикою судів касаційної інстанції (постанова Вищого господарського суду України від 31.01.2012р. у справі №18/113-53/81, рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі №6-36736вов10). Отже вимога про стягнення інфляційних витрат не підлягає до задоволення. Необґрунтованою є також вимога про солідарне зобов`язання [PERSON] із [PERSON] по договору позики, враховуючи що текст договору позики від 27.03.2017 року не містить будь-яких положень передбачених ст.541 ЦК України, щодо солідарного обов`язку або солідарної вимоги у випадках встановлених договором, суд вважає, що, позовні вимоги про стягнення в солідарному порядку боргу за договором позики в частині вимог заявлених до [PERSON] задоволенню не підлягають. Стосовно валюти виконання зобов`язання, то слід зауважити, що статтею 533 ЦК передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Беручи до уваги, що позика надавалась в доларах США, то позивач має право вимагати її повернення як в доларах США так і в гривневому еквіваленті, обчисленому на момент пред`явлення вимоги до боржника. З огляду на принцип диспозитивності цивільно-правових відносин, то позовні вимоги про стягнення сум заборгованості в іноземній валюті з визначенням їх еквіваленту у гривні, обчисленому станом на момент звернення позивача до суду з позовом, не суперечитиме закону. Згідно даних веб-сайту НБУ, доступних за посиланням https://bank.gov.ua/markets/exchangerates, курс гривні до долара США станом на 15.04.2019р. складав 26,71грн за 1 долар США. За таких обставин наведені в позові розрахунки гривневого еквіваленту розміру зобов`язань відповідача, виходячи зі ставки курсу 26,71грн на 1 долар США, не суперечать закону. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню пропорційно до частини задоволених вимог судовий збір у розмірі 6635,46 грн.

Outcome: partial