Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Обласного комунального закладу « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» про визнання незаконним та скасування наказу і стягнення невиплаченої премії. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працює в Обласному комунальному закладі « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» з 04 березня 2008 року. 12 лютого 2020 року директором центру було видано наказ № 11-к про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] . Вказаний наказ позивач вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Порушує вимоги Державного класифікатора управлінської документації ДК 010-98, затвердженого наказом Держстандарту України від 31 грудня 1998 року № 1024, не містить деталізації часу вчинення дисциплінарного проступку, фактичних та конкретних даних щодо причин накладення стягнення, містить загальні формулювання, які не пояснюють суті порушення трудової дисципліни. Позивач вказує на недотримання ст. 147,148 КЗпП України. Як зазначає позивач, вказані дії привели до того, що йому не нараховані премії, суму яких він обрахував та просить визнати незаконним та скасувати наказ від 12 лютого 2020 року директором центру було видано наказ № 11-к про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] , стягнути на користь позивача незаконно ненарахованої премії за час дії наказу від 12 лютого 2020 року № 11-к у розмірі 21142,86 гривень, вирішити питання судових витрат. Ухвалою від 22 квітня 2021 року провадження відкрите. 05 липня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву. де просив відмовити у задоволенні позовних вимог, послався, що вимог чинного законодавства не було порушено. 08 липня 2021 року позивач надав відповідь на відзив. 26 липня 2021 року представником відповідача надано заперечення. 29 липня справа призначена до судового розгляду. 06 жовтня 2021 року позивач надав пояснення у порядку ст. 182 ЦПК України. 15 листопада 2021 року позивач надав пояснення у порядку ст. 182 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги, підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Послався на пояснення надані ним у порядку ст. 182 ЦПК України, вказав, що мав раніше претензії з боку керівництва, тому розцінює вказані дії щодо ухвалення такого наказу результатом конфліктних ситуацій, які раніше мали місце. Запевнив суд, що він не допускав таких висловлювань, які викладені у службових записках, які стали підставами для постановлення спірного наказу. Представник позивача просила задовольнити позовні вимоги, послалась на вимоги закону щодо неправильності та не дотримання процедури видачі наказу щодо застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] від 12 лютого 2020 року № 11-к. Вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач працює в Обласному комунальному закладі « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» з 04 березня 2008 року. 12 лютого 2020 року директором центру було видано наказ № 11-к про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] на підставі службових записок [PERSON] від 20 січня 2020 року, пояснювальної записки [PERSON] від 21 січня 2021 року, пояснювальної записки [PERSON] від 21 січня 2020 року, службової записки [PERSON] від 23 січня 2020 року, протоколу № 5 загальних зборів трудового колективу від 21 грудня 2019 року. Позивач посилається на вимоги Державного класифікатора управлінської документації ДК 010-98, затвердженого наказом Держстандарту України від 31.12.1998, яким визначено вимоги до форми та тексту наказу про застосування дисциплінарного стягнення, та які повинні застосовуватись у діяльності ОКЗ «ХНМЦОКС». Вищезазначеним класифікатором, не визначено вимоги щодо наказів про застосування дисциплінарних стягнень. Не зазначено також, щодо розповсюдження норми вказаного класифікатора, так як він втратив чинність, на час видання наказу від 12 лютого 2020 року №11 «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » на комунальні заклади, адже відповідач є обласним комунальним закладом. Національний стандарт України Державна уніфікована система документації «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55, згідно п.1.1 якого, дія вказаного Стандарту поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, акти, листи тощо створені у т.ч. в результаті діяльності підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності, а отже і на комунальні заклади, яким є відповідач. Додатком до вказаного стандарту затверджено приклад оформлювання наказу організації, що пройшов державну реєстрацію. Згідно наведеного прикладу, Наказ не містить і не повинен містити банківські реквізити, код ЄДРПОУ, адресу, телефон, тощо. В наказі зазначається: 1) Назва підприємства; 2) Назва виду документа; 3) Дата складання; 4) Реєстраційний індекс; 5) Заголовок; 6) Текст наказу; 7) Підпис. Аналізуючи оскаржуваний наказ, можна дійти висновку, що вказаний документ містить усі необхідні реквізити, не суперечить жодній нормі права та виданий з урахуванням діючих вимог. Так, оскаржуваний наказ містить: Назву організації - ОКЗ «ХАРКІВСЬКИЙ НАУКОВО-МЕТОДИЧНИЙ ЦЕНТР ОХОРОНИ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ»; Дату складання та № - 12 лютого 2020 року №11; Заголовок - Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] ; Мотивувальну частину - у зв`язку з порушенням п. 3.1.4, п. 3.3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ОКЗ «ХНМЦОКС»; Посилання на норму права, а саме ст. 147-149 Кодексу законів про працю України; Текст про застосування виду стягнення; Підстави, які послугували для видачі оскаржуваного наказу. Оскаржуваним наказом до Позивача застосовано дисциплінарне стягнення за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ОБЛАСНОГО КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ «ХАРКІВСЬКИЙ НАУКОВО-МЕТОДИЧНИЙ ЦЕНТР ОХОРОНИ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ», які є обов`язковими до виконання усіма співробітниками ОКЗ «ХНМЦОКС». В наказі має місце посилання на п 3.1.4 Правил (Працівник повинен шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування, не допускати дій і вчинків, що ганьблять працівника Центру). Та п. 3.3.1, в якому мова йде про необхідність дотримання трудової дисципліни, та цих же Правил. Отже в першому і другому наведених пунктах, мова йде про те, що працівник повинен дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, крім інших, зокрема і тих, які передбачені п. 3.1.4 щодо шанобливого поводження до співробітників, стосовно культури спілкування та не допускати дій і вчинків, що ганьблять працівника Центру. В ч. 2 ст.149 КЗпП України, зазначено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. В даному випадку, до позивача застосовано «лише одне» дисциплінарне стягнення, а саме - догана. Ні другої догани, за один і той же проступок, а ні звільнення, оскаржуваним наказом, чи буть-яким іншим не передбачається. У зв`язку з чим, відповідачем не порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень. Порядок застосування дисциплінарного стягнення визначено ст.149 КЗпП України, якою передбачено наступне: до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган, повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. На ім`я директора ОКЗ «ХНМЦОКС» 20.01.2020 р. надійшла службова записка від заступника директора [PERSON] з приводу ганебного та принизливого ставлення з боку позивача до неї особисто, а також до інших співробітників закладу. Відповідачем, з метою повного та об`єктивного вивчення обставин, справи було проведено роботу щодо ретельного вивчення у повному об`ємі порушеного питання, в результаті чого й було встановлено факт наявності порушень, визначених п. 3.1.4, п. 3.3.1 Правил, а саме: Вивчено протокол загальних зборів трудового колективу ОБЛАСНОГО КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ «ХАРКІВСЬКИЙ НАУКОВО-МЕТОДИЧНИЙ ЦЕНТР ОХОРОНИ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ» від 21.12.2019 №05; 2) Вивчено пояснювальну записку [PERSON] від 20.01.2020; 3) Вивчено пояснювальну записку [PERSON] від 21.01.20; 4) Вивчено пояснювальну записку [PERSON] від 21.01.2020 р. Як зазначив представник відповідача проведено відповідні бесіди з порушеного питання із іншими співробітниками ОКЗ «ХНМЦОКС». Внаслідок чого, з`ясовано, що позивачем, системно, у тому числі, протягом всього 2019 року, здійснювались незрозумілі, необґрунтовані, принизливі речі по відношенню до співробітників ОКЗ «ХНМЦОКС», що підтверджують вищезазначені письмові докази та показання свідків. Відповідач під час прийняття рішення стосовно застосування дисциплінарного стягнення, з метою з`ясування всіх обставин брав до уваги й протокол загальних зборів трудового колективу ОКЗ «ХНМЦОКС». Як зазначено у позовній заяві, саме «можливість вчинення проступку розглядалось в Центрі на загальних зборах трудового колективу». Адміністрація ОКЗ «ХНМЦОКС» на вказаних зборах не була присутньою взагалі, оскільки збори проходили в рамках трудового колективу, без залучення керівництва Центру. Що цілком відповідає діяльності ради уповноважених трудового колективу, про це у судовому засіданні повідомив представник відповідача. Згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно трудового договору (наказ від 09 грудня 2019 року №99-к «Про переміщення до відділу пам`яток історії [PERSON] »), який укладено між відповідачем та позивачем, виплата премії не передбачена. Крім того, премія не передбачена і штатними розписами. У структуру заробітної палати входить також додаткова заробітна плата. Згідно ч. 2 ст. 2 цього Закону, додаткова заробітна плата - це винагорода, за працю понад норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Отже, дана норма, передбачає, що для отримання премії працівник повинен: виконати працю понад норми; або мати трудові успіхи та винахідливість і особливі умови праці. У позові, позивач не навів, а також не надав жодних письмових доказів щодо наявності у нього вищевказаних умов. Розрахунок середньомісячного розміру премії нормативно не обґрунтований та не містить жодних нормативних посилань. Щодо посилання Позивача на судову практику, що висловлена у постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2019 по справі 174/780/16-ц, та яка нібито кореспондується із оскаржуваним випадком, Відповідач не погоджується з наступних підстав: у зазначеній справі розглядався спір між майстром виробництва, який працює в ПАТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія». Із відкритих джерел і навіть із самої назви компанії зрозуміло, що у вищевказаного майстра робота пов`язана із особливими умовами праці, у зв`язку з чим, згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» передбачена обов`язкова додаткова заробітна плата, у тому числі, у вигляді премії за особливі умови праці. У такому випадку, заробітна плата планується кошторисом, передбачається штатним розписом по підприємству, а також регламентується у відповідних внутрішніх документах. Про це мова йде у мотивувальній частині Постанови суду, на яку посилається Позивач, в частині, де вказується про умови позбавлення премії повністю або частково співробітника на підприємстві. Крім того, в мотивувальній частині Постанови суду також зазначено «Згідно усталеної судової практики при вирішені спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок i доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках i за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів, у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування». Отже, мова йде про премії, які плануються і на які виділяється відповідне окреме фінансування. В даному ж позові, мова не йде про премію за рік, чи за вислугу років. Посада провідного наукового співробітника в ОКЗ «ХНМЦОКС» не належить до посади пов`язаної з особливими вимогами праці. Штатний розпис, не містить в собі обов`язкових виплат у вигляді премій. Кошторисом видатків, спрямованих на заробітну плату не планується (передбачається) витрати на премії взагалі. Тарифні розряди, умови виплати надбавок, доплат, премій тощо, в ОКЗ «ХНМЦОКС» здійснюється у відповідності до наказу Міністерства культури України від 18.10.2005 №745 «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки». Згідно вказаного Наказу, встановлюються лише надбавки та доплати у визначених наказом випадках, а премії не встановлюються, а виплачуються за результатами роботи за місяць. Під вказані надбавки та допалати планується і виділяється відповідне фінансування. Стосовно виплати премій, згідно п. 3 вказаного Наказу, саме керівникам надано право затверджувати порядок і розміри преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи і лише в межах коштів на оплату праці. Таким чином, премії в ОКЗ «ХНМЦОКС» виплачуються лише у разі наявності економії фонду заробітної плати у кожному конкретному місяці окремо. І виключне право, стосовно розмірів преміювання, надано лише керівнику. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не вбачає в діях відповідача порушень норм трудового законодавства та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю належними та допустимими доказами. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує згідно зі статтею 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed