Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір оренди землі укладений між ПП «Чаплинське-1» та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 7,8 га, з кадастровим номером 6523283100:05:001:0004, який зареєстровано у реєстраційній службі Бериславського РУЮ від 22 січня 2015 року за № 8500293, скасувати рішення державної реєстраційної служби Бериславського РУЮ про державну реєстрацію оскаржуваного договору оренди землі та стягнути з відповідача на користь представника позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн. Мотивуючи свої вимоги, представник позивача вказує, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМС №563746 від 19 березня 2009 року позивач [PERSON] є власником Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 7,8 га, з кадастровим номером 6523283100:05:001:0004. Інша частина вказаної земельної ділянки належить на праві власності відповідачу [PERSON] . В вересні 2018 року позивач, маючи намір передати в оренду належну їй на праві власності частину земельної ділянки, дізналася, що 22 січня 2015 року реєстраційною службою Бериславського РУЮ між відповідач [PERSON] та ПП «Чаплинське-1» було зареєстровано договір оренди належної їй і [PERSON] на праві спільної часткової власності земельної ділянки. Згоди на укладення договору оренди належної їй землі позивач не надавала, договір не підписувала, тому в силу положень ст. 215 ЦК України даний договір підлягає визнанню недійсним в зв`язку з відсутністю волевиявлення позивача на укладання і реєстрацію цього правочину. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволені з підстав викладених у позові. Представник відповідача ПП «Чаплинське-1» Собчук О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. У наданому суду відзиві на позов зазначає, що оскаржуваний договір є правомірним, так як позивач [PERSON] своєю довіреністю уповноважила [PERSON] на розпорядження своєю земельною ділянкою, яка, в свою чергу, і надала згоду на укладення вказаного договору оренди та сторонами досягнуто усіх істотних умов договору. Позовна вимога про скасування рішення державної реєстраційної служби Бериславського РУЮ про державну реєстрацію договору оренди землі між ПП «Чаплинське - 1» та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 7,8 га., який зареєстровано у реєстраційній службі Бериславського РУЮ 22.01.2015 року за № 8500293, не може бути задоволена, оскільки справи, щодо скасування рішення суб`єкта владних повноважень мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Крім того, не підлягає задоволенню позовна вимога про відшкодування судових витрат на користь представника позивача, оскільки остання не є стороною процесу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та пояснив, що дісно уклав з ПП "Чаплипнське-1" договір оренди належної йому та позивачеві земельної ділянки без згоди та дозволу на це позивача. Ухвалою судді від 06.11.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту є в т. ч. визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМС №563746 від 19 березня 2009 року позивач [PERSON] є власником Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 7,8 га, з кадастровим номером 6523283100:05:001:0004. Інша частина вказаної земельної ділянки належить на праві власності відповідачу [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину серії ВМС [NUMBER] від 19 березня 2009 року. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками земельної ділянки загальною площею 7,8 га, з кадастровим номером 6523283100:05:001:0004, що належить їм на праві спільної часткової власності. Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що знаходиться у спільній частковій власності здійснюється за договором або ж відповідно до рішення суду. При цьому слід враховувати, що при укладенні договору, повинні бути враховані інтереси усіх учасників незалежно від розміру земельної частки кожного із них. В порушення зазначених вимог Закону відповідачем [PERSON] було передано в оренду ПП «Чаплинському -1» належну йому і позивачу земельну ділянку загальною площею 7,8 га, без згоди на те позивача. Даний договір було зареєстровано у реєстраційній службі Бериславського РУЮ 22.01.2015 року за № 8500293. Суд не приймає до уваги доводи представника ПП «Чаплинське-1», про правомірність укладеного договору з огляду на те, що позивач [PERSON] своєю довіреністю уповноважила [PERSON] на розпорядження своєю земельною ділянкою, яка, в свою чергу, і надала згоду на укладення вказаного договору оренди з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, дійсно позивач [PERSON] своєю довіреністю від 18 серпня 2010 року уповноважила [PERSON] розпоряджатися належним їй майном. Однак, з заяви [PERSON] , яка посвідчена Новопавлівською сільською радою Каланчацького району Херсонської області, не вбачається, що остання надала дозвіл саме на передачу належної [PERSON] земельної ділянки ПП «Чаплинському-1». Крім того, зазначена заява посвідчена сільрадою в 2018 році, а оспорюваний договір оренди зареєстровано в 2015 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою [PERSON] . Про те, що частину земельної ділянки, яка належить останній, викоростовує «Чаплинське-1» їй не було відомо. Позивач налада їй довіреність на право розпоряджатися майном. Особисто з нею договір оренди не укладали, довіреність на відповідача [PERSON] [PERSON] також не надавала. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За правилами п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV. Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Згідно із ч. 2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно з положеннями ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору, а вільне волевиявлення особи на вчинення правочину є обов`язковою умовою його дійсності. Набрання чинності договором оренди законодавець пов`язує із виникненням у орендаря права оренди після державної реєстрації такого договору в установленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України). Отже, позивач оспорюваний договір оренди земельної ділянки площею 7,8 га, з кадастровим номером 6523283100:05:001:0004, який зареєстровано у реєстраційній службі Бериславського РУЮ від 22 січня 2015 року за № 8500293, не підписувала, не надавала згоду на передачу своєї частини вказаної земельної ділянки у власність і відповідно не було проявлено її вільного волевиявлення на укладення цього договору, тому наявні всі підстави для визнання договору недійсним. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно вимог до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності до приписів п.п.1 та 9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, зі змісту вище зазначених положень закону вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі та при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, про те, що вимога про скасування рішення державної реєстраційної служби Бериславського РУЮ про державну реєстрацію договору оренди землі між ПП «Чаплинське - 1» та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 7,8 га., який зареєстровано у реєстраційній службі Бериславського РУЮ 22.01.2015 року за № 8500293, не може бути задоволена, та як зазначена вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 804/5499/17, постановила правову позицію відповідно до якої позовні вимоги орендодавця про скасування державної реєстрації договору оренди землі, дійсність якого оспорюється в іншому судовому провадженні, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. З огляду на викладене, вимоги позивача про скасування рішення державної реєстраційної служби Бериславського РУЮ про державну реєстрацію договору оренди землі між ПП «Чаплинське - 1» та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 7,8 га., який зареєстровано у реєстраційній службі Бериславського РУЮ 22.01.2015 року за № 8500293, є правомірними та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача ПП «Чаплинське-1» на користь представника позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн.. При цьому, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про неможливість стягнення витрат по сплаті судового збору на користь представника позивача, оскільки остання не є стороною у справі, так як в силу положень ст. 61 ЦПК України представники наділені повноваженням здійснювати процесуальні дії в інтересах і від імені особи, яку представляють. Тому сплата представником позивача судового збору при зверненні до суду з позовом є правомірним.

Outcome: approved