Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спільне майно подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.01.2001 року між [PERSON] та [PERSON] в відділі реєстрації актів громадянського стану Галицького районного управління юстиції зареєстровано шлюб (актовий запис № 13). Під час перебування у шлюбі за узгодженою волею та спільним бажанням обох з подружжя, [PERSON] набуто право власності на нерухоме майно, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2002, видане виконкомом Малехівської сільської ради на підставі рішення № 7 від 29.05.2002 року. 16 жовтня 2003 року [PERSON] зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, зокрема, гараж-майстерню по ремонту легкових автомобілів, що розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 96,3 кв. м. за реєстраційним номером № 3066878. Жовківським районним судом Львівської області прийнято рішення від 11.06.2013 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] [PERSON] помер [INFO]. У зв'язку із його смертю інших способів поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, окрім звернення до суду за визнанням права власності у позивача немає. На підставі вищенаведеного та з урахуванням презумпції спільності майна подружжя, можна зробити висновок про те, що на таке нерухоме майно в повній мірі поширюється режим спільної сумісної власності та, відповідно, воно входить до числа майна, що є об'єктом поділу у випадку розірвання шлюбу. У зв'язку із чим позивачка звернулася до суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та в поданому письмовому запереченні проти заяви про застосування строку позовної давності. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Малехівської сільської ради в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги заперечив у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в письмовій заяві про застосування строку позовної давності. Зазначає, що позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги заперечили у повному обсязі. Вважають, що позивачка пропустила строк позовної давності. Просять у задоволенні позову відмовити. Законний представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена і від неї не надходило клопотання про відкладення розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали даної справи, перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів/ Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 23 січня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] в відділі реєстрації актів громадянського стану Галицького районного управління юстиції зареєстровано шлюб (актовий запис № 13). Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 11.06.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був укладений 23.01.2001 року. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2016 року № 64783885, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2002, виданим виконавчим комітетом Малехівської сільської ради, набуто право власності на нерухоме майно, а саме: гараж-майстерню по ремонту легкових автомобілів, розташовану за адресою: [ADDRESS] загальною площею 96,3 кв. м. Відповідно до свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 14.06.2016 року [PERSON] помер [INFO]. Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією викладеною у п. 37 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Однак, згідно з ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N11 передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Крім того, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час укладення шлюбу між позивачкою та померлим [PERSON] та на час реєстрації [PERSON] права власності на об'єкт нерухомого майна, зокрема, гараж-майстерню по ремонту легкових автомобілів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та втратив чинність 01.01.2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З огляду на викладене, суд вважає, що гараж-майстерня по ремонту легкових автомобілів, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 96.3 кв.м., реєстраційний номер майна 3066878, є спільною сумісної власністю подружжя, а саме, померлого [PERSON] та позивачки [PERSON] Разом з тим, представник відповідача Малехівської сільської ради подав до суду заяву, у якій просить відмовити у позові [PERSON] застосувавши сплив позовної давності, як самостійну підставу для відмови у позові. Крім того, в судовому засіданні третя особа [PERSON] та її представник підтримали клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Загальними правила визначення початкового моменту перебігу позовної давності, шо наведені у ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дати, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 15 постанови № 11 Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя" початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). До того ж, суміжне правове регулювання наведено у правових позиціях ВСУ, що містяться у постанові від 23.09.2015 р. у справі №6-258цс15, від 24.02.2016 р. у справі № 6-38158кс15, де ВСУ приходить до висновку, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. З огляду на вищезазначене, при визначенні початку перебігу строку позовної давності, правового значення набуває не сам факт припинення шлюбу, а час, від якого особа дізналася або могла дізнатись про порушення свого права. Згідно з відомостями наведеними в інформаційній довідці з державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень №64783885 від 01.08.2016 року про наявність оформленого на [PERSON], нерухомого майна позивачеві стало відомо лише з дня отримання вказаної довідки за запитом Довіреної особи. Про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно до цього моменту позивачеві не було відомо. А тому саме дата 01.08.2016 року є моментом з якого особа позивача дізналась про порушення її прав, а отже і моментом з якою починає перебіг строк позовної давності. Відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. А від так, 01.08.2016 року є моментом з якого особа позивача дізналась про порушення її прав, а отже і моментом з якою починає перебіг строк позовної давності. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою від 28.09.2016 р. не пропустила трьохрічний строк позовної давності. Ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд вважає за необхідне одночасно із ухваленням судового рішення скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 30.11.2016 р., якою накладено арешт на гараж-майстерні по ремонту легкових автомобілів, що розташований в [ADDRESS] та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3066878. За таких обставин суд прийшов до переконання що позовні вимоги [PERSON] є підставними і підлягають до задоволення. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved