Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 12.12.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. за реєстрованим №3917. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2018 року у справі № 2120/5592/12 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 538200,00 грн., як безпідставно отримані. Спір виник внаслідок того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу від 26.02.2010 року було визнано недійсним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 28.12.2010 року у справі №2-6325/10. Здійснивши запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.10.2018 року, стало відомо, що [PERSON] здійснила відчуження спірного житлового будинку на користь свого онука [PERSON] , за договором дарування, посвідченим 12.12.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. за реєстровим № 3917. Позивач зазначає, що у день укладення договору дарування від 12.12.2014 року було скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалами Суворовського районного суду м. Херсона від 07.05.2012 року та від 11.05.2012 року у справі №2120/5592/12. Таким чином [PERSON] , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно близькому родичеві, була обізнана про наявні та можливі судові рішення щодо стягнення з неї заборгованості, а тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно. Посилаючись на зазначені обставини просила задовольнити позовні вимоги та вирішити питання про судові витрати. Ухвалою від 24.10.2018 року справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою від 18.12.2018 року витребувано докази, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 26.03.2019 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, а також заяву про застосування строку позовної давності. 19.06.19 року відповідачем [PERSON] до суду надано письмові пояснення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у наданій до суду позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи та надані докази, а також матеріали цивільної справи № 2120/5592/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 28.12.2010 року у справі №2-6325/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування виконкому Суворовської районної у м. Херсоні ради, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Палієнко У.О. визнано недійсним договір купівлі - продажу від 26.02.2010 року 52/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Хероснського міського нотаріального округу Палієнко У.О. за реєстровим №425 (а.с. 6) З наданих на запит суду та досліджених судом матеріалів цивільної справи № 2120/5592/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, убачається, що 04.05.2012 року [PERSON] звернулася до Суворовського районного суду м. Херсона із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою від 07.05.2012 року та 11.05.2012 року вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту та вчинення дій стосовно 52/10 частини житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року стягнуто з з [PERSON] на користь [PERSON] 159600,00 грн. завданих збитків та 18194,40 грн. інфляційних втрат, а також 10374,00 грн. - три проценти річних за час прострочення, а також понесені судові витрати в розмірі 1984 грн.70коп., а всього 190153 грн. 10 коп.; у задоволені зустрічного позову прокурора Суворовського району м. Херсона в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики відмовлено. 04.07.2013 року прокурором Суворовського району м. Херсона подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24.09.2013 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора Суворовського району м. Херсона, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат в сумі 18194,40 грн. та 3% річних в сумі 10374 грн. скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, відмовлено [PERSON] в задоволенні зазначених позовних вимог; зменшено розмір стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] загальної суми з 190153,10 грн. до 161584,70 грн.; в решті частині рішення суду залишено без змін. 11.10.2013 року першим заступником прокурора Херсонської області подано касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року та Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24.09.2013 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.10.2013 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Херсонської області; зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року та Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24.09.2013 року. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.01.2014 року, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 24.09.2013 року в частині позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів скасовано, та в цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року у року у справі № 2120/5592/12 у задоволенні позовних вимог [PERSON]. до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовлено. 06.05.2014 року до Суворовського районного суду м. Херсона за вх. № 17307 надійшла апеляційна скарга [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 20.05.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк на усунення недоліків, з моменту отримання ухвали. 05.06.2014 року [PERSON] подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 23.06.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року визнано неподаною та повернуто. 01.07.2014 року до Суворовського районного суду м. Херсона за вх. № 25776 надійшла апеляційна скарга [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року. 24.07.2014 року Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк на усунення недоліків, з моменту отримання ухвали. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14.10.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року визнано неподаною та повернуто. 28.10.2014 року до Суворовського районного суду м. Херсона від [PERSON] за вх. № 42973 надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 10.03.2011 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 07.11.2014 року скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалами Суворовського районного суду м. Херсона від 07.05.2012 року та 11.05.2012 року, оскільки на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року набрало законної сили. 13.11.2014 року до Суворовського районного суду м. Херсона за вх. № 45543 надійшла апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 07.11.2014 року про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 27.11.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 07.11.2014 року залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк на усунення недоліків, з моменту отримання ухвали, яка отримана [PERSON] 05.01.2015 року. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 11.02.2015 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 07.11.2014 року відмовлено. 06.08.2015 року до Суворовського районного суду м. Херсона за вх. № 30749 надійшла апеляційна скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 12.08.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків, з моменту отримання ухвали. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 17.09.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року повторно залишено без руху. 24.09.2015 року [PERSON] поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року та відкрито апеляційне провадження. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 03.12.2015 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року залишено без змін. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 року, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03.12.2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2018 року у справі № 2120/5592/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 538200,00 грн. та судові витрати у розмірі 1984,70 грн. З витягу про державну реєстрацію прав №35889840 від 17.10.2012 року [PERSON] належать 52/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Судом встановлено, що 12.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено спірний договір дарування частини житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений 12.12.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. за реєстровим №3917 (а.с 5, 9-10). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується у ст.3 ЦК України. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору згідно ст. 638 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає доводи позивача з приводу укладання спірного правочину між відповідачами, яки мають між собою родинні зв`язки, з метою приховування майна, від виконання в майбутньому за рахунок його вартості, рішення суду про стягнення з [PERSON] грошових коштів, оскільки оспорюваний позивачем [PERSON] договір дарування частини житлового будинку, належного [PERSON] , укладено 12.12.2014 року. На час здійснення даного правочину набрало законної сили рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року у справі № 2120/5592/12, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, що свідчить про відсутність будь-яких грошових зобов`язань відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] . Інших доказів на підтвердження наявності невиконаних зобов`язань відповідачем [PERSON] позивачем не надано. При цьому, оскарження представником позивача ухвали Суворовського районного суду м. Херсона від 07.11.2014 року, якою було скасовані заходи забезпечення позову, накладені ухвалами Суворовського районного суду м. Херсона від 07.05.2012 року та 11.05.2012 року, до укладання спірного договору, не свідчить про факт ухилення відповідачем [PERSON] від виконання в майбутньому судового рішення за рахунок вартості майна, і не вказує на приховування належного їй майна. Твердження позивача про те, що спірний договір укладений між [PERSON] та [PERSON] , які є родичами між собою, внаслідок чого не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, також не знайшло підтвердження під час розгляду справи і спростовуються поясненнями відповідача [PERSON] , які свідчать про її волевиявлення подарувати належне їй нерухоме майно своєму онуку [PERSON] . Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено наявність грошових зобов`язань відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] , станом на дату укладання спірного договору дарування, і як наслідок приховування належного відповідачу [PERSON] майна. Крім того, відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Отже, судом не можуть бути застосовані строки позовної давності до вимог позивача, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав недоведеності. Судові витрати, у виді судового збору, суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, який ним сплачено до подання позову.

Outcome: dismissed