Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач у жовтні 2012 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] заборгованість на свою користь за кредитним договором № 229К від 26.09.2006 року у розмірі 84240,27 грн.; з ПАТ «Акцент - банк», [PERSON] , [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., та з [PERSON] , [PERSON] на свою користь стягнути судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № 229К від 26.09.2006 року відповідачка [PERSON] отримала кредит 27000,00 грн. зі сплатою за користування нею відсотків 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2009 року. Проте, в порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідачки [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року; договором поруки №229 К від 26.09.2006 року укладеним з поручителем [PERSON] , у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року скасовано і справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. При новому розгляді справи представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви просив суд розглядати справу без участі представника та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Відповідно до поданої заяви просив суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності. Зазначив, що [PERSON] виїхала за кордон до Італії 08 жовтня 2006 року, про що свідчить відмітка про перетин кордону на пункті пропуску Чоп (Тиса) і жодного платежу щодо погашення заборгованості з жовтня 2006 року вона не здійснювала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином про причину неявки суд не повідомив. Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином про причину неявки суд не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та Акціонерне товариство комерційний Банк « ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір№ 229К від 26.09.2006 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 27000,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2009 року. Відповідно до п. 3.3 повернення кредиту і сплата відсотків за його використання по кожному траншу відповідно до п.п.3.1,3.2 цього договору здійснюється в порядку і терміни згідно Графіків погашення кредиту та відсотків, які оформляються у вигляді Додатків до цього договору є його невід`ємною частиною. Відповідно до Графіку щомісячний платіж становить 1010,00 грн. починаючи з 05.10.2006 року по 25.09.2009 року. Згідно з п.4.7 Кредитного договору термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки - пені, штрафів за даною угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Зобов`язання Позичальника, що випливали зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки № 229 К від 26.09.2006 року. Відповідно до якого предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором №229К від 26.09.2006 року. Відповідно до п.11 Договору поруки строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу, встановлюється протягом п`яти років. Крім того, вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором № 229 К від 26.09.2006 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору № 229К від 26.09.2006 року заборгованість за нею станом на 11.10.2012 р. склала 94240,27 грн., в тому числі 22087,27 грн. - заборгованість за кредитом; 39197,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 32955,70 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Представником відповідача заявлено про застосування до позовних вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності. Відповідно до частин першої, другої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з статтею 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Як встановлено судами попередніх інстанцій, [PERSON] отримала кредит на строк 36 місяці до 25 вересня 2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % річних. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач повинна була здійснювати згідно з графіком кожного місяця в сумі 1010 грн. 00 коп. (щомісячний платіж) впродовж строку кредитування. Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Також сторони погодили, що термін позовної давності встановлюється строком на 5 років. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, у межах строку кредитування до 25 вересня 2009 року відповідач повинен був, зокрема повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 25 вересня 2009 року позичальник повинен був незалежно від пред`явлення вимоги банком повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15. Як вбачається із матеріалів справи, строк виконання основного зобов`язання за Кредитним договором закінчився 25.09.2009 року, а з цим позовом банк звернувся до суду в жовтні 2012 року, тобто в межах п`ятирічної позовної давності, отже в межах п`ятирічного строку сума періодичних платежів з 05.11.2007 року по 25.09.2009 року становить 23174 грн. 46 коп. Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для застосування строку позовної давності. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені. Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд звертає увагу на те, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. У той же час, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, а оскільки банк не надав деталізований розрахунок кредитної заборгованості, та позовні вимоги не уточнювалися, і як вбачається із графіку погашення кредиту заборгованість за тілом кредиту по черговості платежів в межах п`ятирічного строку позовної давності за період з 05.11.2007 року по 25.09.2009 року складає 18898,73 грн., та відсотки 4275,73 грн., тому суд доходить висновку що саме зазначена сума підлягає стягненню солідарно з [PERSON] та [PERSON] , та не вбачає законних підстав щодо стягнення солідарно заборгованості з [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» оскільки договір поруки №167 був укладений вже після закінчення строку дії кредитного договору. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати по справі від задоволених позовних вимог в розмірі 193 грн.24 коп., по 96 грн. 62 коп. з кожного.

Outcome: partial