Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості до відповідача [PERSON] Посилаються на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 09.08.2006 року уклали кредитний договір №CVA0AK10110916, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 25000,00 доларів США на термін до 07.08.2013 року, останній в свою чергу зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав [PERSON] кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 18.05.2015 року склалась заборгованість в сумі 104271,55 доларів США, яка складається із наступного: 18342,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 15483,15 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4500,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 65946,04 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просять стягнути з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року в розмірі 104271,55 доларів США, що за курсом 20,69 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.05.2015 року складає 2157378,37 грн. за кредитним договором №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року та судові витрати. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним до ПАТ КБ «ПриватБанк». В зустрічному позові зазначив, що [PERSON] не був повідомлений у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; орієнтовну сукупну вартість кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. У кредитному договорі №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року в порушення ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не було надано детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Оскільки графік погашення кредиту взагалі не видавався, невідомо на які рахунки та які суми зараховувались, вважає, що дії банку є несправедливими по відношенню до споживача, оскільки дають право Банку проводити зарахування на рахунки на погляд Банку. ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що до умов кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року були включені положення, які є несправедливими, зокрема: п.1.1 кредитного договору, в якому передбачена винагорода за рахунок споживача на користь банку за надання фінансового інструмента у розмірі 2% від суми виданого кредиту, п.п.5.1, 6.2. Таким чином Банк гарантовано отримує платіж у розмірі 2%, та залишає за собою право не надавати кредитні кошти, у договорі не передбачено порядок повернення винагороди у випадку ненадання кредиту Банком; п.2.2.5 кредитного договору є несправедливим, оскільки у договорі не вказаний конкретний порядок продажу та перелік послуг, за які Банк може стягувати витрати зі споживача, перелік контрагентів, які можуть надавати такі послуги тощо. Відповідно до вимог п.2.2.7 кредитного договору споживач обмежується в праві вільного вибору контрагента, погодження істотних умов договору. Пункт 2.29 кредитного договору спрямований на захист прав банку, які не виникли на момент підписання договору, оскільки споживач не знає чи будуть у Банку витрати та в яких розмірах у зв'язку з наданням інформації у Бюро кредитних історій; п.2.2.10 кредитного договору порушує принцип свободи договору та створю тільки обов'язки для споживача, а для банку права. Споживач відповідно до п.2.3.6 кредитного договору не може притягнути банк до відповідальності за невиконання умов договору в частині видачі кредиту; п.2.3.7 кредитного договору дозволяє Банку без законних на те підстав стягувати суму кредиту достроково , навіть якщо споживач виконує умови договору належним чином в частині погашення заборгованості за кредитом; п.2.3.8 кредитного договору перешкоджає споживачу належним чином виконувати погашення тіла кредиту, в свою чергу Банк може без жодних обмежень користуватися послугами третіх осіб та сплачувати за такі послуги грошові кошти без обмежень в розмірі. П.2.3.9 кредитного договору є несправедливим, оскільки інформація про заборгованість споживача є банківською таємницею, а тому розкриття інформації третім особам суттєво порушує права споживача; п.2.3.11 кредитного договору створює дисбаланс прав та обов'язків сторін, оскільки споживач може не отримати той результат, на який він сподівається при підписанні договору. П.3.2 кредитного договору несправедливо встановлює подвійну відповідальність споживача за одне і те ж порушення умов договору тощо. Умови кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршання становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Просить визнати кредитний договір №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] недійсним. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явилась, до початку розгляду справи від представника надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та заперечення на зустрічний позов, де зазначає, що Банком на виконання відповідних положень ЗУ «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору, договір укладений відповідно до норм чинного законодавства. Ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями кредитного договору, [PERSON] отримав повну інформацію про умови кредитування. Маючи можливість обрати інші умови кредитування, можливо у іншій кредитній установі, [PERSON] самостійно вирішив укласти кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначила, що визначені у договорі розміри винагород за отримання фінансового інструменту (п. 1.1) за своїм розміром є фіксованими, окремо на будь-яку частину кредитного зобов'язання не нараховуються, та є наслідком домовленості сторін договору (свобода договору ст. 627 ЦК України). П.2.2.5 кредитного договору є справедливим та регулює питання взаємовідносин щодо наявних у боржника коштів у разі прострочення за кредитним договором, списані кошти направляються на погашення заборгованості за кредитом. П. 2.2.9, 2.3.8, 3.3 кредитного договору є справедливими та спрямованими лише на погашення витрат банку у разі недобросовісності боржника, який припустився порушення фінансової дисципліни та фактично призвів до необхідності звернення стягнення, тобто де виникнення додаткових витрат банку за договором. П. 2.3.9 кредитного договору є справедливим. Питання надання права банку доводити інформацію про заборгованість позичальника до відома третіх осіб належить до домовленості самих сторін. Саме такою домовленістю сторін є підписаний кредитний договір є (свобода договору ст. 627 ЦК України). П. 3.2 кредитного договору не встановлено додаткових процентів, а встановлений розмір процентної ставки, яка нараховується на суму простроченого тіла кредиту. При цьому на непрострочену частину кредиту продовжує нараховуватись основна процентна ставка. Процентна ставка на прострочену частину зобов'язання не дублює основну ставку. При цьому, у разі несвоєчасності сплати нарахованих на прострочене зобов'язання процентів, вони виходять на прострочення й в такому разі до них застосовується встановлений договором розмір неустойки (пені). Отже, процентна ставка на прострочене зобов'язання не є санкцією, а є передбаченою договірною процентною ставкою, яка застосовується до конкретного виду заборгованості. Звинувачення щодо можливості відповідача у будь-який момент на свій розсуд в односторонньому порядку стягнути всю суму кредиту, розірвати договір або змінити його положення є безпідставними, адже положеннями кредитного договору чітко прописано події, які передують прийняттю кредитором рішення про припинення або зміну договору (у тому числі й зміну процентної ставки, зміна якої була можливою лише при настанні конкретних обставин). Тобто, при підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Просила відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав, просив відмовити в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк», подав заяву про застосування строків позовної давності. Зустрічний позов [PERSON] підтримав, посилався на обставини викладені в зустрічному позові, просив зустрічний позов задовольнити. Суд, вислухавши представника [PERSON], дослідивши письмові докази, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Судом встановлено, що 09.08.2006 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір №CVA0AK10110916, відповідно до п.1.1 договору останньому надано кредитні кошти на строк з 09.08.2006 року по 08.08.2013 року включно, у вигляді неповновлювальної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 10940,44 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «24» число кожного місяця. Позичальник відповідно до умов договору щомісяця в період сплати повинен надавати кошти (щомісячний платіж) у сумі 490,16 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Відповідно до п.1.2 кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив [PERSON] рахунки для зарахування коштів, спрямованих для погашення заборгованості. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди і комісії в зазначені даним договором строки. Відповідно до п.3.1 кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку, до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1. даного договору. Відповідно до п.3.3 кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку, згідно п.п.2.2.9, 2.3.8. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась (у т.ч сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеного в п.1.1 Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п.1.1. даного договору або згідно п.3.11 даного договору), відсотків і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими. Відповідно до п.4.1 кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні, за кожний день прострочки, сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. З розрахунку заборгованості по кредитному договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року вбачається, що заборгованість за період з 18.05.2012 року по 18.05.2015 року становить 104271,55 доларів США, яка складається з наступного: 18342,36 доларів США - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), в т.ч. залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом; 15483,15 доларів США - загальний залишок заборгованості за процентами, в т.ч. залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом; 4500,00 доларів США - заборгованість з комісії, в т.ч. заборгованість за простроченою комісією; 65946,04 доларів США - загальна сума нарахованої пені. Згідно ст.ст.526, 527, 530 Цивільного Кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Згідно із п.1.ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбачена позовна давність в один рік. Відповідно до висновку Постанови Верховного Суду України по справі №6-169цс14 від 29.10.2014 року, строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів, що визначено періодичними щомісячними платежами, необхідно обчислювати не з дня коли закінчується строк дії договору, а з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність строком один рік згідно з ст.258 ЦК України, який обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається за правилами ст.253 ЦК України з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, та нараховується за кожен день у межах позовної давності за основною вимогою. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного наступного траншу, а отже, початок перебігу позовної давності за кожний наступний платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинне здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, в рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З розрахунку заборгованості по кредитному договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року вбачається, що заборгованість по черговим платежам, процентам, комісіям, за період з 18.05.2012 року по 18.05.2015 року, а також пені за період з 18.05.2014 року по 18.05.2015 року становить 40292,41 доларів США, яка складається з наступного: 6741,08 доларів США - заборгованість за кредитом; 8670,53 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 937,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 23943,30 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Таким чином, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності по черговим платежам, процентам, комісії та стягнути заборгованість за період з 18.05.2012 року по 18.05.2015 року, що становить 6741,08 доларів США - заборгованість за кредитом; 8670,53 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 937,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом та відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України в один рік до позовних вимог позивача щодо стягнення пені за період з 18.05.2014 року по 18.05.2015 року в сумі 23943,30 доларів США. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають до часткового задоволення в сумі 40292,41 доларів США, яка складається із наступного: 6741,08 доларів США - заборгованість за кредитом; 8670,53 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 937,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 23943,30 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що за курсом 21,968 грн. за 1 (один) долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.09.2015 року складає заборгованість в розмірі 885143 (Вісімсот вісімдесят п'ять тисяч сто сорок три) гривні 66 (шістдесят шість) копійок. Також з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 3654,00 грн. Що стосується зустрічного позову [PERSON], судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори); одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами; односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила; односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 ст. 203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства), ч. 3 ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) та ч. 5 ст. 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи Відповідно до п.1 Постанови від 06.11.2009р. №9 Пленуму Верховного Суду України цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211 -IV) та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності зі ст. 1054 ч.3 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 11 ч.2 Закону «Про захист право споживачів» в редакції Закону від яка діяла на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ст. 11 ч.3 Закону «Про захист право споживачів» в редакції Закону від яка діяла на час укладення кредитного договору, кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберігання, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Відповідно до п.1.2 кредитного договору, кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди і комісії в зазначені даним договором строки. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Судом встановлено, що [PERSON] самостійно та без жодного впливу будь-яких сторонніх осіб чи обставин виявив бажання отримати кредитні кошти, внаслідок чого звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», наслідком чого був підписаний кредитний договір між ПАТКБ «ПриватБанк» та [PERSON] №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року між сторонами підписаний повноваженими особами, містить всі умови передбачені законом для договорів та які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення [PERSON] з пропозицією щодо укладання договору та погодження ПАТ КБ «ПриватБанк» на укладання такого договору. Враховуючи зазначені обставини, вимоги закону, досліджені судом докази, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено, що при укладанні кредитного договору були порушені його права як позичальника та споживача у відповідності до вимог «Закону України про захист прав споживачів», а також те, що умови угоди, а саме п.1.1, п.п.5.1, 6.2., п.2.2.5, п.2.2.7, п.2.29, п.2.2.10, п.2.3.6, п.2.3.7, п.2.3.8, п.2.3.9, п.2.3.11, п.3.2 кредитного договору №CVA0AK10110916 від 09.08.2006 року є не справедливими, оскільки умови договору узгоджені сторонами щодо прав та обов'язків ПАТ КБ «ПриватБанк» і позичальника [PERSON], в тому числі щодо нарахування відсотків, штрафних санкцій за невиконання зобов'язання та інших вартісних елементів кредиту. Договір підписаний позичальником [PERSON] без будь-яких застережень чи заперечень і ця обставина свідчить, що він погодився з умовами надання йому спірного кредиту. В той же час, згідно зі ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, що [PERSON] зроблено не було. Крім того, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, позивачем не надано доказів попереднього звернення до Банку з вимогою щодо можливого розірвання договору з підстави, зазначеної ч.2 ст. 652 ЦК України , та що його вимога Банком відхилена і щоб це було підставою для звернення з позовом до суду по захисту своїх прав споживача.

Outcome: partial