Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до відповідача про визнання права власності рівними частками кожному в порядку спадкування за законом на житловий будинок [ADDRESS]. До судового засідання надано заяву про зміну позовних вимог , а саме просять визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS], в порядку спадкування після [PERSON], яка померла [INFO] року, визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS], в порядку спадкування після [PERSON], який помер [INFO] року та визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS], в порядку спадкування після [PERSON], який помер [INFO] року. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON], є рідними братами, після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року було прийнято спадщину за законом, а саме житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS]. Нотаріус постановою від 05 листопада 2013 року № 1864/02-31 відмовив у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку із тим, що батько після смерті (дружини) їх матері, [PERSON] померлої [INFO] року, вступивши у спадщину за життя документально, не оформив на себе частку спадщини. Житловий будинок [ADDRESS] належав до спільного подружжя [PERSON] та [PERSON], тобто батьків. Згідно із ст.ст. 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Батьки із часу укладання шлюбу 09 вересня 1953 року постійно проживали разом, після смерті матері, батько фактично вступив у володіння та управлінням будинком та проживав у ньому до відкриття спадщини. Положення цивільного законодавства щодо встановлення факту прийняття спадщини частки матері батьком, можливо застосовувати до спадщини, яка відкрилась до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, тобто до 1 січня 2004 року, а оскільки спадщина після смерті батька відкрилась після вступу в дію нового Цивільного Кодексу України 2003 року, тому і спадкові відносини для оформлення спадщини мають регулюватися саме цим Кодексом. [PERSON] з 1998 року зареєстрований за місцем проживання у будинку по [ADDRESS] та постійно проживав із матір'ю [PERSON], померлою [INFO] року та батьком [PERSON], померлим [INFO] року у зазначеному будинку та після смерті батька від спадщини не відмовлявся, а отже фактично прийняв спадщину за законом про, що свідчить постанова державного нотаріуса. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Також [PERSON] прийняв спадщину після батька за законом про, що свідчить постанова державного нотаріуса. При цьому, не мають можливості належним чином оформити свої спадкові права після смерті батьків , оскільки частка матері в спільній власності на вказаний житловий будинок не оформлена. Відповідач до судового засідання надав заяву про визнання змінених позовних вимог (а. с. 150 ). Судом встановлено наступні факти. [PERSON] та [PERSON], є рідними братами, (а. с. 10-11) . Батько позивачів [PERSON] помер [INFO] року (а. с. 9), мати [PERSON] померла [INFO] ( а.с. 69). Нотаріус своєю постановою від 05 листопада 2013 року № 1864/02-31 відмовив у вчинені нотаріальної дії у зв'язку із тим, що батько після смерті (дружини) [PERSON], померлої [INFO] року, вступивши у спадщину за життя, документально не оформив на себе частку спадщини. Згідно постанови державного нотаріуса, відповідно до поданих документів будинок, що знаходиться в [ADDRESS] зареєстрованого ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 17 травня 1988 року в книзі № 21199/124 за [PERSON] (батьком) на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого Кіровоградською державною нотаріальною конторою 04.06.1982 року за реєстром № 706. Акт готовності від 21.04.1982 року. Житловий будинок [ADDRESS] належав до спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] в розумінні ст.ст. 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (в редакції 1969 року) . Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За правилами ч. З цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову, оскільки [PERSON] з 1998 року зареєстрований за місцем проживання у будинку по [ADDRESS] та постійно проживав із матір'ю [PERSON], померлою [INFO] року та батьком [PERSON], померлого [INFO] року у зазначеному будинку. Після смерті матері звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та після смерті батька від спадщини не відмовлявся, а отже фактично прийняв спадщину за законом про, що свідчить постанова державного нотаріуса (а. с. 7). [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийнятття спадщини у встанрвлені строки , що підтверджується матеріалами спадкової справи ( а.с. 82). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. З ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Листом Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 якщо перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину його право має бути визнано в судовому порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За таких обставин, виходячи з приписів ст. 16 ЦК України це право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином , позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати суд залишає по їх фактичному понесенню сторонами. На підставі ст.ст. 529, 549 ЦК України (в редакції 1963 року) ст. 15, 16, 316, 317, 328, 386, 392, 1216-1218, 1222, 1223, 1261, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст.11,63,212-218,224-228 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved