Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Одеської міської ради, у якому просить визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме: 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У свою чергу [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічним позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON], який заповів належні йому 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO], визнати дійсним заповіт [PERSON] від 11 квітня 2008 року, який заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON], [INFO], а якщо вона спадщину не прийме або помре раніше за нього то все вказане майно заповідає [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 30000 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]: вартість судового збору за подання зустрічної позовної заяви у розмірі - 3509 грн. 82 коп.; вартість судового збору за подання клопотання про витребування доказів -114 грн. 70 коп.; вартість проведення незалежної експертної оцінки дому - 1 000 грн.; стягнути з [PERSON] витрати: на лікування спадкодавця - 2 000 грн.; догляд спадкодавця - 36 000 грн.; поховання спадкодавця - 6 500 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, та просив зустрічний позов задовольнити. Представник Одеської міської ради надав до суду заперечення, у яких просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав, а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] був складений заповіт, згідно якого він заповів [PERSON] 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 11 лютого 2010 року реєстровий номер № 72. [PERSON] була подана заява про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори в передбачені законом строки. В спадковій справі є два заповіти від померлого, один заповіт на ім'я відповідача на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], другий заповіт на ім'я [PERSON] на 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач прийняв спадщину в повному об'ємі отримав всі документи, які необхідні для її оформлення. [PERSON] було відмовлено в прийнятті спадщини, в зв'язку з тим, що ним не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (Ст. 1297 ЦК України). Згідно з п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Таким чином на даний момент склалася ситуація, через яку позивач [PERSON] не може здійснити своє право на отримання свідоцтва на право власності на нерухоме майно за заповітом, через відсутність у нього правовстановлюючих документів за спадкове майно. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] Щодо позовних вимог [PERSON], то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином законом передбачений конкретний перелік обставин, при яких правочин може бути визнаний недійсним. У зустрічній позовній заяві не наведено жодних з таких підстав, які б вказували на можливість визнання недійсними заповітів. В зустрічній позовній заяві [PERSON] стверджує, що [PERSON] не мав права складати заповіт, за яким 3/20 будинку [ADDRESS] заповів своєму брату [PERSON] так як відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» та ст. 61 СК України цей будинок перебував у загальній сумісній власності подружжя. Так, відповідно до ст. 57 СК України (редакція 2010 року) правом особистої приватної власності дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як видно з матеріалів справи право власності у [PERSON] набуте на підставі свідоцтва на право власності на спадщину за законом 21 липня 1999 року та Розпорядження Приморської районної адміністрації від 24.07.2001 року. Зазначені документи чинні, ніким не оскаржені. Закон України «Про власність» втратив чинність 20.06.2007 року. Відповідно до ст. 1241 ЦК право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова вдівець) та непрацездатні батьки. Вони спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом(обов'язкова частка). Перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією регламентовано статтею 1276 ЦК України і фактично може стосуватися двох видів спадкування: за заповітом або за законом. В статті 1217 ЦК України виділено лише два види спадкування, а право на обов'язкову частку та право спадкування речей (предметів) звичайної домашньої обстановки регламентовані окремими нормами, що свідчить про виняток із загального правила. Ч. 1 ст. 1276 ЦК передбачено, що у випадку, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Таким чином, право на обов'язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п.п. "в" п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачено, що спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved