Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості в розмірі 25638,89 доларів США (що за офіційним курсом НБУ станом на 17.08.2015 року складає 557902,25 грн.) та 4125,69 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 03.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «УКРГАЗБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк - «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] (раніше Петренко) [PERSON] було укладено Кредитний договір № 03-101195008-Ф. За умовами кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 30887,00 доларів США на строк з 03.04.2008 року по 02.04.2038 року, під поруку [PERSON], згідно договору поруки №03-101195008-Ф від 03.04.2008 року. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором, щодо сплати процентів, суми кредиту не виконує. Як вбачається з розрахунку заборгованості Позичальника, станом на 17.08.2015 рік, погашення кредиту здійснювалось із порушенням встановленого кредитним договором порядку, кредит погашався не щомісячно, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. У зв'язку з цим, станом на 17.08.2015 рік заборгованість відповідача перед Банком складає: заборгованість по кредиту строкова - 23336,60 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом - 571,61 доларів США, заборгованість по процентах поточна -144,99 доларів США, прострочена заборгованість за процентами - 1585,69 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1156,64 гривень, пеня за простроченими процентами - 2969,05 гривень, а всього: 25638,89 доларів США та 4125,69 грн., яку просить стягнути та сплачений судовий збір в сумі 8429,52 грн. В судовому засіданні представником позивача позов підтримано повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, за підписом адвоката суду надано зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору №03-101195008-Ф, укладеного 03.04.2008 року між Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УкргазБанк» та [PERSON] та визнання недійсним іпотечного договору від 03.04.2008 року, який зареєстровано приватним харіусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі №1161, що укладений між Публічним акціонернм товариством Акціонерний банк «УкргазБанк» та [PERSON]. В обґрунтування позову зазначено, що свого часу була справним платником , в силу світової кризи , обвалу економіки , стрімкого підвищення курсу долара , що є загальновідомим і не підлягає доказуванню не змогла сплачувати визначені договором суми. Вважає несправедливими умови договору, щодо валюти договору доларів США, Стверджується про відсутність індивідуальної ліцензії у банку, щодо використання іноземної валюти. На порушення ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» не було надано як позичальнику в письмовій формі повної інформації , яка надається перед укладення договору з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача , не вказано повної орієнтовної вартості кредиту. Стверджується про нечесну підприємницьку діяльність банку та з посиланням на ст.ст. 18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» просить визнати недійсними оспорювані договори . Позов також містить як підставу для визнання недійсним договорів посилання на помилку при укладенні договору неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину , що вплинуло на її волевиявлення , як на додаткову підставу для визнання недійсними договорів. Представник позивача в судовому засіданні не визнав зустрічний позов , вважає його безпідставним та необгрунтованим. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та надала заперечення проти позову з посиланням, що відповідно до укладеного договору поруки №03-101195008-Ф від 03.04.2008 року, відповідно до умов якого несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов'язань за кредитним договором , 19 серпня 2015 року Банк направив Позичальнику та Поручителю претензію про повернення достроково всієї заборгованості по кредиту в сумі 25 638,89 доларів США та 4125,69 гривень, в якій зазначено про обов'язок сплатити всю суму заборгованості протягом 10 днів з дати її отримання. Лише 22 лютого 2017 року банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п.п.5.1. Договору поруки, дійсний договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов'язання позичальника за кредитним договором. Згідно п.п.5.2. Договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов'язання Позичальника за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Стверджується , що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Кредитним договором строк виконання основного зобов 'язання визначений - по 02 квітня 2038 року. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 19 серпня 2015 року претензію про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Таким чином, позивач змінив строк виконання основного зобов'язання і починаючи від цієї дати - 19 серпня 2015 року плюс 10 днів, тобто з 30 серпня 2015 року, був зобов'язаний протягом шести місяців пред'явити позов до поручителя. Змінивши 19 серпня 2015 року строк виконання основного зобов'язання, позивач звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя лише 22.02.2017 року, тобто, з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою ст. 559 ЦК України. Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови в позові не у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. На дату звернення з позовною заявою до поручителя, порука припинилася, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Представник в судовому засіданні підтримала позицію відповідача та зазначила , що зустрічний позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ст.223 ЦПК України, суд визнає причини неявки відповідача [PERSON] та її представника неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору №03-101195008-Ф від 03.04.2008 року та договору поруки №03-101195008-Ф від 03.04.2008 року. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу (в тому числі із договорів). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 554 ЦК поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає передкредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Станом на 17.08.2015 рік заборгованість відповідача [PERSON]перед банком складає: заборгованість по кредиту строкова - 23336,60 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом - 571,61 доларів США, заборгованість по процентах поточна -144,99 доларів США, прострочена заборгованість за процентами - 1585,69 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1156,64 гривень, пеня за простроченими процентами - 2969,05 гривень, а всього: 25638,89 доларів США та 4125,69 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 19 серпня 2015 року претензію про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Розмір заборгованості по даному кредиту сторонами не заперечується. Так, відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може користовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 533\~ЦК України\~передбачає,\~що у\~разі,\~якщо у\~зобов'язанні\~визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, вбачається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо й порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних процентів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за в'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як роз'яснено у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування\~судами законодавства\~при вирішенні\~спорів,\~що виникають кредитних\~правовідносин» у\~разі,\~якщо кредит\~правомірно наданий\~в іноземній\~валюті та\~кредитодавець (позивач)\~просить стягнути\~кошти в\~іноземній валюті,\~суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення первісного позову частково, оскільки відповідачем [PERSON], не виконуються взяті на себе зобов»язання, відповідно до умов укладеного договору; та відмови в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] в солідарному порядку за договором поруки, оскільки 19 серпня 2015 року Банк направив позичальнику та поручителю претензію про повернення достроково всієї заборгованості по кредиту в сумі 25 638,89 доларів США та 4 125,69 гривень, в якій зазначено про обов'язок сплатити всю суму заборгованості протягом 10 днів з дати її отримання. Лише 22 лютого 2017 року Банк звернувся до суду з позовом до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п.п.5.1. Договору поруки, дійсний договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов'язання позичальника за кредитним договором. Згідно п.п.5.2. Договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов'язання Позичальника за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Кредитним договором строк виконання основного зобов 'язання визначений - по 02 квітня 2038 року. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 19 серпня 2015 року претензію про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Таким чином, позивач змінив строк виконання основного зобов'язання і починаючи від цієї дати - 19 серпня 2015 року плюс 10 днів, тобто з 30 серпня 2015 року, був зобов'язаний протягом шести місяців пред'явити позов до поручителя. Змінивши 19 серпня 2015 року строк виконання основного зобов'язання, Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя лише 22.02.2017 року, тобто, з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою ст. 559 ЦК України. В частині зустрічного позову, суд дійшов висновку щодо відмови в його задоволенні оскільки позивачем по зустрічному позові зазначено, що кредитний договір від 03.04. 2008 року № 03-101195008-Ф є недійсним, оскільки його умови є несправедливими та створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін на шкоду споживача кредитних коштів. При цьому, банком не було надано позичальнику всю передбачену п. 2 ч. 1 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» інформацію про умови кредитування, а також була відсутня ліцензія на видачу кредиту у валюті. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204\~ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. За змістом ст. ст.\~\~11, 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України\~«Про захист\~прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Зі змісту вказаного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, в тому числі у відповідача була відповідна банківська ліцензія на видачу кредиту у валюті, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; умови кредитного договору викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування; [PERSON] підписала кожну сторінку кредитного договору, а також загальні умови кредитування, тарифи банку, які є додатком до кредитного договору, а також заяву позичальника про отримання кредиту, в якій підтвердила, що їй було надано в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; на момент укладення договору та протягом майже 7 років з дня його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та частково виконувала його умови, а тому позов є необґрунтованим та безпідставним. Позовна заява містить зазначення про вчинення позивачем договору і при цьому, помилки щодо обставин даного договору. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.229\~ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Положеннями статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З \~ \~ \~ \~ роз'яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~9\~від 06.11.2009\~року "Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними" встановлено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Виходячи зі змісту оспорюваних договорів та обставин, із якими позивач пов'язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлювала природи укладеного правочину та його наслідків, помилялася щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на її волевиявлення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Але частиною 3 цієї статті визначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушень нею положень частин другої - п»ятої ст. 13 цього Кодексу. А саме , щодо визначення меж здійснення цивільних прав , які надаються особі договором або актами цивільного законодавства. Право на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів передбачено статею 4 ЦПК України . При цьому, здійснюючи правосуддя , суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором ( ст. 5 ЦПК України). При винесенні рішення, суд застосовує позицію, викладену в п. 23 Рішення ЄСПЛ «Пронін проти України» від 18.07.2006 року , що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд вважає, що виконав свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). В даному випадку , суд вважає всі інші аргументи надані суду сторонами, є малозначними і такими , що не підлягають окремій оцінці судом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача [PERSON] в розмірі 8429,52 грн..

Outcome: partial