Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП посилаючись на те, що 21 лютого 2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] та [PERSON] Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2015 року [PERSON] було визнано винним за ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант». Позивачу завдано матеріальну шкоду, яка відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження складає 168566,62 грн. 20 серпня 2015 року позивачу було відшкодовано страхове відшкодування у розмірі 40205 грн. 90 коп. Відповідач в добровільному порядку відшкодувати матеріальні збитки відмовляється. Тому позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 133010 грн. 73 коп., яка складається з: 128360 грн. 72 коп. матеріальних збитків, 500 грн. франшизи, 2500 грн. вартості автотоварознавчого дослідження, 350 грн. оплати послуг евакуатора, 1300 грн. 01 коп. витрат на дефекацію. Також просить стягнути судові витрати. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просять його задовольнити. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечують, оскільки ТДВ СК «Альфа-Гарант» не в повній мірі здійснило страхове відшкодування, у страховому полісі сума страхового відшкодування становить 50000 грн., а відшкодовано було лише 40205 грн. 90 коп. Витрати на евакуатор, відшкодування франшизи, проведення автотоварознавчого дослідження та дефекацію автомобіля вважають, що відшкодовувати вони не повинні, оскільки це зобов'язана компенсувати страхова компанія. З висновком експертного автотоварознавчого дослідження також не погоджуються. Тому просять у позові відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2015 року близько 15 год. 30 хв. [PERSON], керуючи автомобілем «Акура», державний номерний знак [NUMBER] на нерегульованому перехресті вулиць Здолбунівська - пр. П. Григоренка в м. Києві, порушив п.п. 16.1, 16.11 ПДР України. Зокрема, [PERSON], наближаючись д перехрестя по другорядній дорозі, не дав дорогу автомобілю «Форд» державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON], який наближався до перехрестя по головній дорозі, в результаті чого сталося зіткнення транспортних засобів, що призвело до їх пошкодження. Винним у зазначеній ДТП визнано [PERSON]. (а.с.6-7). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторонами та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідним рішенням встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Таким чином, факт вини [PERSON] у скоєнні ДТП 21.02.2015 року є доведеним і доказуванню у судовому засідання не підлягає. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Цивільно-правова відповідальність, пов'язана з експлуатацією автомобіля «Акура» д/н [NUMBER] була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до полісу № АІ/0566197 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.04.2014 року. Відповідно до страхового полісу, розмір страхового відшкодував становить 50000 тисяч гривень, франшиза - 500 грн. (а.с.161) За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз'яснено у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні", оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. У відповідності до положень цього Закону майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об'єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності. Згідно ст. 9 цього ж Закону, Методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Оцінка майна проводиться на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України № 1074/8395 від 24.11.2003 року. 17 липня 2015 року судовим експертом В.В. Санкіним зроблено висновок № 19-15 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, яким встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Ford Transit», д.н.з. [NUMBER], внаслідок його пошкодження складає 168566,62 грн. (а.с. 11-19) 20 серпня 2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» [PERSON] було виплачено страхове відшкодування у розмірі 40205 грн. 90 коп. (а.с.10) Відповідач, не погоджуючись з визначеною сумою матеріального збитку внаслідок ДТП, заявив клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою суду від 19 січня 2016 року по справі було призначено автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6). (а.с.67-68) Відповідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої комісійної експертизи № 1295/16-54 від 11 листопада 2016 року, вартість матеріальної шкоди завданої автомобілю «Ford Transit», д.н.з. [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП, що сталося 21.02.2015 року, складає 106061 грн. 70 коп. (а.с.73-79) Суд, досліджуючи докази, наявні в матеріалах справи, при оцінці вартості матеріальних збитків завданих позивачу, бере до уваги висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої комісійної експертизи № 1295/16-54 від 11 листопада 2016 року та приходить до висновку, що дійсна сума матеріальних збитків становить 106061 грн. 70 коп. Відповідно до п. 36.1 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Пунктом 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особаю, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний : у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника, прийняте вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страхових зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Враховуючи, що сума страхового відшкодування, що зазначена у полісі № АІ/0566197 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.04.2014 року, становить 50000 грн. (- 500 грн. франшизи), то різниця між вказаною сумою та фактично виплаченою позивачу страховиком (40205 грн. 90 коп.), з [PERSON] стягненню не підлягає, оскільки дані виплати має здійснювати ТДВ СК «Альфа-Гарант». Тому, матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП, мають бути зменшені на 9294 грн. 10 коп. Стосовно відшкодування: 500 грн. франшизи, 2500 грн. вартості автотоварознавчого дослідження, 350 грн. оплати послуг евакуатора, то суд вважає, що вказані суми є доведеними (а.с.38,161) та підлягають стягненню з відповідача. Вартість діагностики та виявлення дефектів автомобіля, яка становить 1300 грн. 01 коп. (а.с.38), з відповідача стягненню не підлягає, оскільки позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між замовленням даної послуги та ДТП. В той же час, є зовсім не зрозумілою доцільність даної послуги, оскільки виявлення пошкоджень та оцінка їх вартості проводилась експертом та зазначені у висновку від 17 липня 2015 року. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України регламентує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1094 грн. 11 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial