Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Ваш Авто», в якому просить визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені кошти в розмірі 50000 грн., комісію банку в 300 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 03 липня 2015 року між сторонами укладений договір Фінансового лізингу №000874 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Ssang Yong Kyron. Відповідно до умов Договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Ssang Yong Kyron, зазначений специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату в сумі 50000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Позивачем був сплачений рахунок на суму 50000 грн., про що свідчить додана квитанція. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 50000 грн., який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, детально ознайомившись з договором вдома, позивач дізнався, що вартість автомобіля становить в два рази більше заявленої в оголошенні, а саме 416900 грн., замість 215000 грн. На таку суму він не розраховував. При зверненні в телефонному режимі до представника відповідача, позивачеві було розяснено, що за акційною ціною автомобілів вже нема, тільки за ціною, вказаною в договорі та рекомендував розривати договір в разі незгоди з його умовами. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" - Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідач включив у нього умови, які є несправедливими та які суперечать вимогам пунктів 1, 3-6, 11, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням вимог частини першої названої статті вказаного Закону та суперечить положенням Цивільного Кодексу України. Позивач в судове засідання не з'явився, але в матеріалах справи міститься заява, в якій він підтримав повністю позовні вимоги, просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, поважних причин своєї неявки суду не повідомив і від нього не надійшло заяви про відкладення розгляду справи, в зв'язку з чим, згідно з ухвалою Знамянського міськрайонного суду розгляд цивільної справи проводився заочно. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. 03 липня 2015 року між сторонами укладений договір Фінансового лізингу №000874 з додатками (далі-Договір), що підтверджується договором (а.с.22-28) Відповідно до п. 1.3 Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п. 1.1 цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом лізингу є автомобіль Ssang Yong Kyron, (п.1.1 договору). Відповідно до п. 1.1 договору, лізиногоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу. Згідно з Додатком по договору, квитанцією від 03.09.2015 (а.с.30) встановлена сплата позивачем відповідачу за договором №000874 комісії за організацію (адміністративний платіж) в сумі 50000 гривень. Про сплату інших сум за договором позивач не зазначає, доказів на підтвердження цього суду не надав. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як визначено ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Згідно до приписів ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд, та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета Лізингу. Із вказаного додатку вбачається розмір такого адміністративного платежу становить 41690,00 грн. Позивач відповідно до квитанції сплатив 50000 грн. Суд вважає, що адміністративний платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу у розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Пунктом п.12.1 договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем адміністративний платіж даного договору лізингоодержувачем не повертається. Позивач посилався, що умови договору лізингу є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка у розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Формально сплата позивачем 50000 гривень як адміністративного платежу за підготовку та укладання договору передбачена договором (п.8.1, та додаток 1 до договору), з умовами якого погодився підписавши його позивач. Однак, вирішуючи спірні правовідносини, що склалися, неприпустимо грунтувати судове рішення лише на формальних підставах. Стаття 1 ЦПК України закріплює головний принцип цивільного судочинства - справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Цілком логічно та безспірно, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 50000 гривень лише як винагороду за посередніцькі послуги, оскільки ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт та ефекту, який отримує споживач. Ця сума є надто завищеною, що робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Зазначені обставини вказують на порушення прав позивача при укладені договору та частковому його виконанні. Порушені права підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми 50000 гривень. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, оскільки він не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є стандартним. На стандартність, масовість договору вказує його номер "000874" а також те, що договір виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку. Оскільки крім реквізитів споживача договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля. На формальний характер оспорюваного договору фінансового лізингу вказує також те, що в ньому зазначено місце укладення - м. Київ, хоча договір було укладено та підписано в м. Харкові, що підтверджується сплатою відповідачем за умовами договору 50000 гривень в м. Харкові відповідно до наданої позивачем копії квитанції Харківського відділення № 5 ПАТ «Ідея Банк» м. Харків. Крім того, в договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місце знаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Зміст ч.1 ст. 808 ЦК України свідчить про те, що солідарна відповідальність лізингодавця та постачальника в такому випадку настає за всіма вимогами лізингоодержувача, які зазначено в цій нормі, тобто лізингодавець поряд з продавцем стає зобовязаною перед лізингоодержувачем особою за всіма вказаними вимогами. Виконання зобов'язань за договором лізингу забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про дисбалансу між правами та обов'язками сторін. Крім того, умови договору про неповернення авансового платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, тому суд визнає несправедливою таку умову договору, оскільки наявність її порушує принцип добросовісності. Похідні вимоги позивача про повернення цього платежу за організацію даного договору у розмірі 50000,00 грн. та витрат в розмірі 300 грн. на оплату вказаної суми також підлягають задоволенню. Відповідно до ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цій частині суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.2 Постанови ПВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. З приписів Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується лише у разі, якщо така шкода заподіяна продукцією, яка небезпечна для життя і здоров'я людей. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача судові витрати. На підставі викладеного і

Outcome: partial