Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, які розташовані в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Зоряній,30, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вищевказане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і належало її матері [PERSON], яка померла 14.09.2015 року, проте, у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на належне [PERSON] домоволодіння, позивач, як спадкоємець за заповітом, не може оформити спадщину, що позбавляє її можливості в повній мірі реалізувати свої права на успадковану нею нерухомість, тому за захистом своїх прав вона змушена звернутися до суду. Учасники провадження в судове засідання не з»явилися; позивач та представник відповідача надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; позивач заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити; заперечень проти позову не надійшло. Судом на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Зоряній,30 та має статус колгоспного двору, станом на 15.04.1991 року були зареєстровані і проживали: позивач, її мати [PERSON], яка була головою двору, чоловік позивача [PERSON], який вибув з 28.05.1991 року та доньки [PERSON] та [PERSON], які вибули 26.08.1991року ( а.с.9,27). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я, по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, домоволодіння в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Зоряній,30 на праві власності належало позивачу, її матері [PERSON], чоловіку позивача [PERSON], а також донькам [PERSON] та [PERSON] і кожен з них, як член колгоспного двору, мав право на 1/6 частину даного домоволодіння. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини даного домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в 1991 році вибули із членів колгоспного двору і про своє право на нього не заявляли. Мати позивача [PERSON] померла 14.09.2015 року, залишивши за життя заповіт, згідно з яким все своє майно заповіла [PERSON]; на момент смерті [PERSON] проживала з донькою [PERSON] (а.с.7,8). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Бахмацького районного нотаріального округу [PERSON] від 14.07.2017 року № /01-16 спадкова справа після померлої [PERSON] була відкрита за заявою [PERSON] (а.с.32). Таким чином спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивач, оскільки на момент смерті спадкодавиці проживала разом з нею та у встановлені законодавством строки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері, проте, нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину у зв»язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на належну йому частину нерухомого майна (а.с.16). Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості на житловий будинок з господарськими будівлями в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Зоряній,30 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.19,20.) Згідно з довідкою КП «Прилуцького міжміського БТІ» б/н від 23.06.2017 року, станом на 31.12.2012 року житловий будинок за вищезазначеною адресою в БТІ не зареєстрований (а.с.10). Таким чином, після смерті [PERSON] та вибуття із членів колгоспного двору інших осіб позивач набула право на спірне домоволодіння як одноосібний власник. Разом з тим, відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та господарські будівлі в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Зоряній,30 наразі унеможливлює оформлення за позивачем права власності на належну їй нерухомість. Відповідно до ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в с.Курінь Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Зоряній,30. На підставі викладеного та ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст. 1217, 1268 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: approved