Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави. Свої вимоги мотивувала тим, що 15 січня 2016 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір позики № 1, відповідно до умов якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 138 860,00 грн., що еквівалентно 5 300,00 доларів США на строк до 01 червня 2016 року. Крім того, 15 січня 2016 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого позивач передала під заставу автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д/н [NUMBER] , в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 1 від 15 січня 2016 року. 02 та 08 червня 2016 року позивачем на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON] було направлено заяву про продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року. Однак, відповідачі так і продовжили строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року, що є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків сторін спірного договору. У зв`язку з чим просить визнати недійсним договір позики № 1 від 10 січня 2016 року, укладений між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , повернути предмет застави, а саме, автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д/н [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] та стягнути судові витрати. 21 січня 2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави залишено без руху. 10 травня 2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави повернуто позивачу. 05 липня 2019 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 05 серпня 2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави залишено без руху. 27 грудня 2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Астаховою О.О. від 20 березня 2020 року було відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням Дніпровського районного суду м. Києва № 210 від 20 травня 2020 року, відповідно до пункту 19 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 7.54 розділу VIІ Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи. 20 травня 2020 року цивільну справу за за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави, було передано в провадження судді Арапіної Н.Є. в порядку визначеному ст. 14 ЦПК України. 21 травня 2020 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. прийнято цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави до свого провадження. 20 жовтня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14 грудня 2020 року ухвалою суду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено частково: витребувати у Управління державної автомобільної інспекції (01030, вул. Богдана Хмельницького, 54, м. Київ) належним чином завірену інформацію щодо власника автомобіля марки «AUDI A4», 2002 року випуску, VIN - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . В решті заяви відмовити. 10 лютого 2021 року ухвалою суду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено повністю: витребувати у Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (вул. Перемоги, 20, м. Київ) належним чином завірену інформацію щодо власника автомобіля марки «AUDI A4», 2002 року випуску, VIN - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою суду від 21 травня 2021 року визнано заявлений представником позивача [PERSON] відвід головуючому судді необґрунтованим. У задоволенні заявленого клопотання представника позивача [PERSON] про відвід судді відмовлено. Судовий розгляд продовжено у тому ж складі суду. Ухвалою суду від 01 червня 2021 року провадження у справі зупинено на час розгляду заяви про відвід головуючого у справі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Арапіної Н.Є. відмовлено. 01 липня 2021 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 01 липня 2021 року провадження у справі зупинено на час розгляду заяви про відвід головуючого у справі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] відвід головуючого судді Арапіної Н.Є. відмовлено. 19 липня 2021 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. 21 липня 2021 року протокольною ухвалою суду залучено [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідача. 16 вересня 2021 року ухвалою суду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю: накласти арешт на автомобіль марки «AUDI A4», 2002 року випуску, VIN - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, 16 вересня 2021 року ухвалою суду визнано відвід судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є., заявлений 16 вересня 2021 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] зловживанням процесуальними правами останньою. Заяву про відвід судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. представником позивача [PERSON] - [PERSON] залишено без розгляду. 05 жовтня 2021 року ухвалою суду у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зустрічне забезпечення позову відмовлено. 10 листопада 2021 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. 18 жовтня 2021 року у судовому засіданні представник позивача залишила зал судового засідання без дозволу головуючого по справі, посилаючись на відсутність достатньої компетенції у вирішенні процесуальних питань. Крім того, 18 жовтня 2021 року представником позивача подано до загальної канцелярії суду заяву про відкладення судового засідання. 10 листопада 2021 року позивачем та представником позивача подано до загальної канцелярії суду заяву про відкладення судового засідання. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювали [PERSON] та [PERSON] . Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю з підстав, викладених у відзиві, який долучено до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювали [PERSON] та [PERSON] . Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю з підстав, викладених у відзиві, який долучено до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не взнав повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не взнав повністю. Третя особа в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не взнав повністю. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 15 січня 2016 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір позики № 1, відповідно до умов якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 138 860,00 грн., що еквівалентно 5 300,00 доларів США на строк до 01 червня 2016 року (а.с. 7-8, том 1). Крім того, 15 січня 2016 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого позивач передала під заставу автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д/н [NUMBER] , в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 1 від 15 січня 2016 року (а.с. 9-11, 12, 13 том 1). 02 та 08 червня 2016 року позивачем на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON] було направлено заяву про продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року (а.с. 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22-23, 24-25, 26-27, том 1). Позивач просить визнати недійсним договір позики № 1 від 10 січня 2016 року, укладений між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] . Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що умови договору є не справедливими, оскільки відповідачі обмежили її у праві на продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю, оскільки відповідач [PERSON] , як уповноважена позикодавцем особа не укладав з позивачем жодних договорів про внесення змін до договору позики № 1 від 15 січня 2016 року. Крім того, у п. 15 спірного договору позики зазначено, що сторони договору стверджують, що вони усвідомлюють значення своїх дій та діють у відповідності із їхньою волею. Також, уклавши договір застави транспортного засобу від 15 січня 2016 року позивач, як власник надала право заставодержателю на звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов`язання за договором позики. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки п. 2 договору позики визначено, що договір може бути продовжений лише за згодою сторін. Тобто продовження строку дії договору є правом особи, а не її обов`язком. Оскільки відсутні правові підстави для визнання договору позики недійсним та позивачем не надано доказів виконання договору позики в повному обсязі, тому і відсутні підстави для повернення заставного майна. Представник позивача скористалася своїм правом подачі відповіді на відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] відповідно до якої зазначила, що позивач не мала на меті укладати дані договори з фізичними особами та помилково погодилася на умови відповідачів та написала розписку про боргові зобов`язання. Крім того, за борговими зобов`язаннями відповідачі не пред`являли позивачу вимог протягом строку встановленого чинним законодавством. Також відповідачі, як заставодержателі не вимагали повернення позики, письмово не повідомляли позивача про будь-які дії відносно її закладеного рухомого майна. Представник позивача скористалася своїм правом подачі відповіді на відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] відповідно до якої зазначила, що відповідачі за зловмисною домовленістю, шляхом обману уклали договір застави транспортного засобу від 15 січня 2016 року, розраховуючи на невиконання пунктів даного договору та позбавили права власності позивача без повідомлення останнього про свої дії відносно його власності. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України). Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що спірний договір містить особистий підпис позивача, що є підтвердженням ознайомлення позивача з умовами договору позики, зокрема, суми позики, порядку та строків її повернення. Твердження позивача, що умови договору є не справедливими, оскільки відповідачі обмежили її у праві на продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року, не ґрунтуються на вимогах договору, оскільки п. 2 договору позики визначено, що договір може бути продовжений лише за згодою сторін, отже продовження строку дії договору є правом особи, а не її обов`язком. За встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним. Крім того, позивач просить зобов`язати [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , повернути предмет застави, а саме, автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д/н [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскільки договір позики є недійсним, тому мають бути застосовані наслідки недійсності правочину та повернуто позивачу предмет застави. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч. 1 ст. 576 ЦК України). Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про заставу»). Обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»). У відповідності до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу», ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Згідно п. 5.1. договору застави транспортного засобу заставодержатель набуває права звернути стягнення не предмет застави у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем умов договору позики та цього договору. Згідно п. 5.2. договору застави транспортного засобу звернення стягнення не предмет застави та його реалізація здійснюється на розсуд заставодержателя одним з наступних способів: за рішенням суду, в порядку встановленому чинним законодавством України; шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання заставодавцем вимог заставодержателя; шляхом продажу заставодержателем предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; іншим способом, що не суперечить чинному законодавству України. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що в обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про застосування наслідків недійсності правочину, а саме договору позики. Отже, вимоги позивача про повернення предмету застави є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору позики, а тому вони задоволенню не підлягають. За вказаних обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави повністю. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 16 вересня 2021 року ухвалою суду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю: накласти арешт на автомобіль марки «AUDI A4», 2002 року випуску, VIN - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Оскільки рішенням суду у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено повністю, тому суд приходить висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову: скасувати заходи забезпечення позову згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року про накладення арешту на автомобіль марки «AUDI A4», 2002 року випуску, VIN - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] .

Outcome: dismissed