Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд змінити формулювання причини звільнення її з роботи з ч.2 ст.41 КЗпП України (в зв'язку з втратою довіри) на ст.38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) і зобов'язати відповідачку здійснити запис в її ([PERSON]) трудовій книжці, змінивши формулювання причини звільнення на ст.38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника). Свої вимоги вона мотивує тим, що між нею та фізичною особою підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір від 15.07.2013 року, який зареєстрований Кролевецьким районним центром зайнятості 17.07.2013 року. Вона була прийнята продавцем в магазин № 35. Після проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та коштів в магазині та встановлення за її результатами недостачі в сумі 14251 грн. 11 коп. її 04 листопада 2013 року було звільнено за п.2.ст.41 КЗпП України в зв'язку з втратою довіри. З формулюванням такої причини звільнення вона не погоджується та обґрунтовує це наступним. Між нею та відповідачкою був укладений договір про повну матеріальну відповідальність від 15.07.2013 року відповідно до п.1 якого вона приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення цілості всіх переданих під звіт в установленому порядку товарно-матеріальних цінностей та коштів згідно з інвентаризаційними описами № 1 та №2, що додаються до цього Договору, а також за забезпечення цілості тих товарно-матеріальних цінностей і коштів, що будуть передаватись під звіт роботодавцем протягом усього строку дії Договору. Але їй не були передані цінності відповідно до інвентаризаційних описів, інвентаризація на момент прийняття її на роботу не проводилась, що є порушення вимог наказу Міністерства фінансів України № 69 від 11.08.1994 року "Про Інструкцію по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків", зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26 серпня 1994 року № 202/412, а саме підпункту "в" п.3, що проведення інвентаризації є обов'язковим при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому-передачі справ). Крім того, у ФОП [PERSON] продавцем працювала неофіційно [PERSON], яка сплатила кошти в сумі 7000 грн. в касу ФОП [PERSON] після проведення інвентаризації. ФОП Павлова не зверталася до правоохоронних органів з метою встановлення особи, яка допустила недостачу, а також про допущення недостачі безпосередньо нею (позивачкою) та наявності в її діях вини, отже у відповідачки не було достатніх підстав для звільнення її за п.2 ст.41 КЗпП України. Крім того, після звільнення з роботи вона (позивачка) звернулася з заявою до Кролевецького РВ УМВС України в Сумській області про проведення перевірки за фактом нестачі в магазині ФОП [PERSON], але остання відмовилась від її проведення. Крім того, позивачка надала суду письмове клопотання про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення цього строку, зазначаючи, що пропустила строк звернення до суду у зв'язку з тим, що 05 листопада 2014 року звернулася до Кролевецького РВ УМВС України в Сумській області з заявою про проведення перевірки за фактом нестачі товарно-матеріальних цінностей в магазині ФОП [PERSON]. На початку лютого 2014 року вона отримала копію ухвали суду та копію позовної заяви ФОП [PERSON], з яких їй стало відомо про звернення останньої до суду з вимогою відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків. Перед початком попереднього судового засідання по вказаній справі вона звернулася 19 лютого 2014 року до Кролевецького РВ УМВС України в Сумській області і отримала інформацію про те, що ФОП Павлова відмовилася надавати будь-які пояснення з даного питання і всі питання буде вирішувати без участі правоохоронних органів. ФОП Павлова не довела її вину у нестачі і рішенням Кролевецького районного суду від 13 березня 2014 року відмовлено ФОП [PERSON] в задоволенні позову. Лише під час розгляду справи в суді їй стало відомо про порушення її права, а саме звільнення за ч.2 ст.41 КЗпП України, без встановлення її вини у передбаченому законом порядку. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у своїх запереченнях вона посилається на те, що почате досудове розслідування відносно позивачки на предмет скоєння нею кримінального правопорушення за ч.1 ст.191 Кримінального кодексу України (привласнення, розтрата майна) і формулювання причини звільнення, за бажанням позивачки, може бути змінено на п.8 ст.40 КЗпП. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачкою і відповідачкою 15 липня 2013 року укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який 17 липня 2013 року було зареєстровано в Кролевецькому районному центрі зайнятості (а.с.3). Як вбачається з п.2 цього Договору відповідачка зобов'язалася виконувати обов'язки продавця роздрібної торгівлі, забезпечити збереження переданих їй товарно-матеріальних цінностей, дотримуватися правил охорони праці, техніки безпеки, протипожежних заходів. Вказаний трудовий договір розірваний сторонами 04 листопада 2013 року, оскільки відповідачка звільнена в зв'язку з втратою довір'я відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України (а.с.5). Відповідно до ст.233 КЗпПУ у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачка пропустила місячний строк звернення до суду. Як вбачається з її клопотання і підтверджується письмовими доказами, а саме копією висновку ст.о/у ДСБЕЗ Кролевецького РВ УМВС України в Сумській області від 06.11.2013 року та копією рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 13 березня 2014 року (а.с.10, 11-12), будучи незгодною з тим, що відповідачка звинувачувала її у нестачі, позивачка вже 5 листопада 2013 року, тобто на наступний день після звільнення, намагаючись довести свою невинуватість, звернулася до Кролевецького РВ УМВС України в Сумській області з проханням провести перевірку за фактом нестачі товарно-матеріальних цінностей в магазині ФОП [PERSON], де вона працювала. Про результати перевірки за її зверненням їй стало відомо лише після того, як вона сама 19 лютого 2014 року, отримавши копію ухвали суду з копією позовної заяви ФОП [PERSON] з вимогою відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, звернулася за інформацією до Кролевецького РВ УМВС. Позивачці стало відомо, що ФОП Павлова відмовилася надавати будь-які пояснення з цього питання і має намір всі питання майнового характеру вирішувати без участі правоохоронних органів. За таких обставин суд, з'ясувавши поважність причин пропуску строку звернення позивачки до суду, вважає можливим його поновити згідно зі ст.234 КЗпП України. Згідно з п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, крім випадків, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові №9 від 6 листопада 1992 року, для звільнення з підстав втрати довір'я необхідно обов'язково встановити, що працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортування, розподілом тощо), вчинив винні дії (умисно або необережно) і такі дії винної особи надають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. З'ясовуючи обставини звільнення, відповідачка не надала суду доказів винних дій позивачки в обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які б могли спричинити нестачу в магазині, встановлену при проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, після чого відповідачка втратила довіру до позивачки і у зв'язку з чим звільнила її з роботи. Та обставина, що відповідачка 02 квітня 2014 року звернулася до слідчого відділу Кролевецького РВ УМВС України в Сумській області з заявою про вчинене кримінальне правопорушення, попередньо кваліфіковане за ч.1 ст.191 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розпочато досудове розслідування (а.с.35), також не доводить винуватість позивачки у нестачі, яка була встановлена в результаті інвентаризації. Як встановлено судом при винесенні рішення по справі №579/202/14-ц від 13 березня 2014 року за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, яке набрало законної сили, вина саме [PERSON] у зазначеній вище недостачі є недоведеною. При цьому обставини, на які посилається позивачка на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема те, що при прийнятті на роботу продавцем їй не були передані цінності відповідно до інвентаризаційних описів, про які зазначено у Договорі про матеріальну відповідальність, укладеному між сторонами 15 липня 2013 року (а.с.4), інвентаризація на момент прийняття її на роботу в порушення вимог наказу Міністерства фінансів України № 69 від 11.08.1994 року «Про Інструкцію по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків» не проводилась і те, що у ФОП [PERSON] продавцем, крім неї, працювала неофіційно [PERSON], яка сплатила кошти в сумі 7000 грн. в касу ФОП [PERSON] після проведення інвентаризації, встановлені вищезазначеним рішенням суду від 13 березня 2014 року, що набрало законної сили, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню (а.с.11-12). За таких обставинах суд вважає, що у відповідачки не було достатніх підстав для розірвання трудового договору з позивачкою по п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри, а тому її звільнення з цієї причини є незаконним, а формулювання причини звільнення не відповідають чинному законодавству. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. За таких обставин, враховуючи, що позивачка не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачкою і на сьогодні працює продавцем на іншому підприємстві (а.с.8), з метою відновлення порушеного права позивачки необхідно змінити формулювання причини звільнення її з роботи з п.2 ст.41 КЗпП України на ст.38 КЗпП України. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. і на користь позивачки - понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме 460 грн. витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги (а.с.25-28). Відповідно до ст.ст. 38, 41, 235 КЗпП України, постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved