Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом та просить суд стягнути з відповідача - ТзОВ «Гал-Всесвіт» 13000 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди, завданої смертю сина, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що [INFO] року близько 22.40 год. на 680 км.+500 м. автодороги сполученням Київ-Чоп, неподалік с. Угерсько Стрийського району Львівської області, водій маршрутного автобуса «Львів-Моршин» [PERSON], керуючи автобусом «БАЗ А079.23», реєстраційний номер [NUMBER], та рухаючись ним в напрямку м. Чоп, вчинив наїзд на [PERSON] (її сина), в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди. Постановою відділу розслідувань ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області кримінальну справу №131-0179, порушену за фактом ДТП, під час якої загинув її син, закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. З вини відповідача їй заподіяно матеріальну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 13000 грн., це, зокрема, витрати на виготовлення та облаштування гранітного пам'ятника та моральну шкоду, яку вона оцінює в 50000 грн., так як смерть сина вибила її з нормальної колії життя, син пішов з життя в розквіті сил, на нього вона покладала великі надії в старості, він був її помічником, опорою, любов'ю та гордістю. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві та доповнила, що її чоловік [PERSON] помер в 2001 р., і вона одна виховувала трьох синів: [PERSON], [INFO], який є інвалідом ІІ групи з дитинства, [PERSON], [INFO], який помер раптово в 2009 р. у віці 22 роки та [PERSON], [INFO], який загинув під час ДТП, з вини третьої особи [PERSON] Після смерті сина, [PERSON] надав їй спочатку 3000 грн., а потім ще 2000 грн. на поховання сина та пообіцяв встановити надгробний пам'ятник, про що написав відповідну розписку. Коштів на поховання, які вона отримала від [PERSON] в розмірі 5000 грн. та Фонду соціального страхування в розмірі 1400 грн. їй не вистачило, і вона змушена була докласти ще свої кошти. Згодом [PERSON] надав їй ще 4000 грн. на пам'ятник. Коли вона замовляла пам'ятник, їй порекомендували поставити один пам'ятник відразу на двох синів: [PERSON] та [PERSON], щоб було дешевше і вона погодилася, та сплатила за виготовлення та облаштування гранітного пам'ятника 18000 грн., вважає, що відповідач повинен сплатити 13000 грн., а не половину його вартості, хоча дійсно пам'ятник встановлений на двох дітей. Син [PERSON], який загинув від ДТП, проживав разом з нею, допомагав, працював прибиральником, як і вона, в Комунальному підприємстві. Зараз вона залишилася одна, з сином-інвалідом, смерть сина [PERSON] позбавила життя сенсу, вона перенесла значні душевні страждання, а тому просить суд стягнути моральну шкоду з відповідача, яку вона оцінює в розмірі 50000 грн. Окрім цього, просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги свого довірителя та зазначила, що у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи, позивач 31.08.2011 р. була визнана потерпілою по справі та звернулася до винуватця ДТП - [PERSON], з пропозицією добровільного відшкодування шкоди, який шкоду відшкодував частково, сплатив позивачці 9000 грн., однак кошти на виготовлення та облаштування гранітного пам'ятника не надав, як і не відшкодував заподіяну моральну шкоду. Представник відповідача - ТзОВ «Гал-Всесвіт» [PERSON] з позовними вимогами не погодився та зазначив, що вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд повинен керуватися нормами ч.5 ст.1187 ЦК України та положеннями Постанови Пленуму ВСУ №4 від 01.03.2013 р. та врахувати, що в діях третьої особи [PERSON] відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а дорожньо-транспортна пригода настала, в тому числі, і з вини потерпілого, який перебував в стані тяжкого алкогольного сп'яніння. Просить суд врахувати, що позивач отримала від держави соціальну допомогу на поховання сина в розмірі 1400 грн., та згідно чинного законодавства розмір допомоги на встановлення пам'ятника складав близько 2500 грн., а тому в задоволенні позову слід відмовити і з цих підстав. Третя особа [PERSON], явка якого судом була визнана обов'язковою, в судові засідання не з'являвся, а тому суд, враховуючи представництво його інтересів в судовому засіданні адвокатом [PERSON], прийшов до висновку про можливість розгляду справи у його відсутності, проти чого сторони не заперечили. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] заперечив проти позову та надав суду письмові пояснення (а.с.76-79), в яких зазначив, що в суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог у зв'язку з відсутністю вини третьої особи у вчиненні злочину; наявністю вини в діях самого потерпілого, який перебував в стані алкогольного сп'яніння, вартість надгробного пам'ятника не підтверджена документально, діяльність приватного підприємця, який виготовляв та встановлював пам'ятник викликає обґрунтовані сумніви, третя особа частково сплатив кошти на встановлення надгробного пам'ятника в сумі 5000 грн., позивач отримала допомогу на поховання сина від держави, а моральну шкоду, у встановленому законом порядку в судовому засіданні не довела. Протокольною ухвалою суду від 23.10.2014 р. відповідача по справі - ПП «Гал-Всесвіт», за клопотання представника відповідача [PERSON], та за згодою позивача та інших учасників процесу, замінено на правонаступника - ТзОВ «Гал-Всесвіт» (журнал с/з а.с.32(з)). Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Спеціальними у співвідношенні із наведеними нормами є положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, що визначають порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Обумовлені диспозицією ст. ст. 1187, 1188 ЦК України обставини відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом ( ч. 1 ст. 1172 ЦК України). У такому випадку обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, покладається на власника цього джерела підвищеної небезпеки, а не на винного водія (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-108цс13 від 6 листопада 2013 року). У зв'язку з наведеним, суд вважає, що шкода, завдана працівником під час виконання ним трудових обов'язків, відшкодовується особою, з якою працівник перебуває в трудових відносинах, і приходить до висновку про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ТзОВ «Гал-Всесвіт», з яким винна особа - [PERSON] перебував у трудових відносинах під час скоєння ДТП. До вказаних висновків суд прийшов виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] року близько 22.40 год. на 680 км.+500 м. автодороги сполученням Київ-Чоп, неподалік с. Угерсько Стрийського району Львівської області, водій маршрутного автобуса «Львів-Моршмн» [PERSON], керуючи автобусом «БАЗ А079.23», реєстраційний номер [NUMBER], та рухаючись ним в напрямку м. Чоп, вчинив наїзд на [PERSON] (її сина), в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди. Судом встановлено, що власником транспортного засобу автобусу «БАЗ А079.23», реєстраційний номер [NUMBER], яким 25.08.2011 р. керував [PERSON], є відповідач ТзОВ «Гал-Всесвіт», цивільно-правова відповідальність якого застрахована згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВЕ 8902246 в ПрАТ «Страхова компанія «Перша», строк дії договору з 18.11.2010 р. по 17.11.2011 р. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначив, що з питанням про відшкодування шкоди, підприємство до ПрАТ «Страхова компанія «Перша» не зверталося. На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Гал-Всесвіт», що підтверджується копією наказу ТзОВ «Гал-Всесвіт» №65 від 08.02.2010 р. про прийняття на роботу та копією наказу ТзОВ «Гал-Всесвіт» №107 ос від 27.08.2013 р. про звільнення з роботи за згодою сторін (а.с.53-54). Постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області Репій Я.В. від 20.10.2011 р. в порушенні кримінальної справи за ч.2 ст.286 КК України відносно [PERSON] відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України. Постановою заступника начальника відділу управління нагляду прокуратури Львівської області від 14.12.2011 р. постанову слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області Репій Я.В. від 20.10.2011 р. скасовано як незаконну, а досудове слідство у справі відновлено. Постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області Репій Я.В. від 08.06.2012 р. в порушенні кримінальної справи за ч.2 ст.286 КК України відносно [PERSON] відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України. Матеріалами кримінальної справи №131-0179, по факту ДТП, внаслідок якого загинув [PERSON], встановлено, що останній, своїми діями грубо порушив вимог ПДР, а саме п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п.4.4. «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху», п.4.7 «Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч», п.4.14 «Пішоходам забороняється: a) Виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід, що у свою чергу призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої він загинув. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 Постанови від 01 березня 2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз'яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Поняття непереборної сили розкривається у ч.1 ст.263 ЦК України, відповідно до якої непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Наявність умислу потерпілого означає свідоме бажання потерпілого отримати шкоду завдяки джерелу підвищеної небезпеки. Інші загальні підстави звільнення особи від відповідальності за завдану шкоду, в тому числі відсутність вини завдавала шкоди, не застосовуються, якщо шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки. Отже відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини. Згідно з абз.2 п.10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 «у випадках, коли разом із завданням шкоди джерелом підвищеної небезпеки (не внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) завдано також шкоди джерелу підвищеної небезпеки і цьому сприяла груба необережність потерпілого, згідно з положеннями ст. 1193 ЦК України може бути зменшено розмір відшкодування шкоди потерпілому. Покладення на нього з цих підстав відповідальності за шкоду, завдану при цьому джерелу підвищеної небезпеки, статтею 1193 ЦК України не передбачено». Тобто, груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). З наявного в матеріалах акту судово-медичного дослідження вбачається, що на момент смерті потерпілий [PERSON] був у стані алкогольного сп'яніння. Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено правила дорожнього руху. Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася, у зв'язку з грубою необережністю [PERSON], а не його умислу щодо спричинення шкоди своєму здоров'ю або життю, а тому особа, яка є власником джерела підвищеної небезпеки, і з якою водій, який вчинив наїзд перебував у трудових відносинах, повинна відшкодувати визначені законом матеріальні витрати, а саме витрати, пов'язані з виготовленням та облаштуванням надгробного пам'ятника та моральну шкоду. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Статтею 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Визначаючи розмір витрат на виготовлення та облаштування надгробного пам'ятника, суд бере до уваги товарний чек від 22.09.2014 р. (а.с.29), договір між [PERSON] та ФОП [PERSON] (а.с.10), свідоцтво про державну реєстрацію ФОП [PERSON] (а.с.30) та враховує, що пам'ятник встановлено на двох осіб (загальна вартість 18000 грн.), третя особа [PERSON] частково відшкодував його вартість в розмірі 6000 грн. та згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи зобов'язувався встановити надгробний пам'ятник (а.с.31), проти чого позивач та представник третьої особи в судовому засіданні не заперечили, та вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 3000 грн. матеріальної шкоди (9000 грн. (витрати, пов'язані з виготовленням та облаштуванням половини пам'ятника) - 6000 грн.). Доводи представника відповідача про граничний розмір витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника та соціальні допомога, отримана позивачем в розмірі 1400 грн., не спростовують висновків суду про розмір майнового відшкодування, який слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 3000 грн. Суд бере до уваги розписку третьої особи [PERSON], яка міститься в матеріалах справи (а.с.31), згідно якої останній зобов'язався поставити пам'ятник на могилу [PERSON], попередньо сплативши матері померлого 6000 грн., та вважає, що соціальні допомога, отримана позивачем від держави немає жодного відношення до витрат позивача, пов'язаних з виготовленням та встановленням надгробного пам'ятника. Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Правила частини четвертої статті 1193 ЦК про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Крім того, зменшення розміру відповідальності особи, на яку покладено обов'язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, можливе за її письмовою вимогою, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди (стаття 1204 ЦК). При цьому порядок доведення таких обставин є аналогічним порядку, передбаченому для визначення втрати працездатності. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до обставин справи, враховуючи те, що смерть потерпілого настала у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою та наїздом на пішохода [PERSON] автобуса під керуванням [PERSON], враховуючи стан алкогольного сп'яніння, в якому перебував [PERSON] та порушення останнім Правил дорожнього руху, а також беручи до уваги характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка у зв'язку з втратою близької людини, враховуючи, той факт що позивачка безповоротно втратила близьку їй людину, понесла значні моральні страждання, які носять триваючий характер. Суд вважає, що позивачка зазнала істотних негативних змін в особистому житті, перенесла страждання пов'язані зі смертю сина, з його похованням, проведенням ритуальних обрядів і продовжує нести ці душевні страждання. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, та виходячи із засад розумності і справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 10000 грн. моральної шкоди. Окрім цього, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн., однак в задоволенні такої вимоги слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. В матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратила для надання правової допомоги адвокат по даній справі, а саме кількість годин затрачених для участі у судових засіданнях. Окрім цього, згідно наданих до суду документів, адвокат [PERSON] була представником позивача [PERSON] в суді, за що отримала гонорар в сумі 2 000 грн. Але, у відповідності до діючого законодавства, представники учасників розгляду справи (ст.ст.38, 40-42, 44 ЦПК України) і особа, яка надає правову допомогу (ст.56 ЦПК України) є різними учасниками цивільного процесу і до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, витрати на оплату послуг адвоката за представництво інтересів особи в суді, не передбачено. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved