Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] 28 листопада 2019 року пред`явила до суду позов, у якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 28 вересня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] .Шлюб розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2014 року. Від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом із нею. Впродовж останніх чотирьох років відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього [PERSON] , зокрема, не телефонує синові, не цікавиться станом його здоров`я, фізичним та психологічним розвитком, не надає жодних коштів на утримання дитини, не підтримує з сином жодного спілкування. За таких дій відповідач є чужою людиною для свого сина. З цих підстав просила позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2019 року провадження у цивільній справі було відкрите, та справу призначено до підготовчого судового засідання. 30 березня 2020 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просила стягувати із відповідача [PERSON] на її користь аліменти на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 26 березня 2020 року і до досягнення сином повноліття, покликаючись на визначений чинним законодавством обов`язок батька утримувати свого сина до досягнення ним повноліття. 06 листопада 2020 року судом прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. 26 листопада 2020 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, попередньо подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. Від третьої особи - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради попередньо до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника управління , у якій також зазначено про підтримання у повному обсязі висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , який прийнятий з урахуванням якнайкращих інтересів дитини. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивачка не заперечила проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 28 вересня 2008 року, про що складено актовий запис №1583 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , про що складено актовий запис №2476 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, яким 26 жовтня 2010 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після відкриття провадження у вказаній цивільній справі, судом установлено, що відповідач [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] , що підтверджується інформацією Петриківської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області від 21 грудня 2019 року за №1120 (а.с.14), а також заявою позивачки [PERSON] (а.с.33). Довідкою №б/н виданою 26 листопада 2019 року Приватним підприємством «Східний масив» стверджується, що син сторін [PERSON] зареєстрований та проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно викладених у позові обставин, впродовж останніх чотирьох років, тобто після розірвання шлюбу, відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина , зокрема, не телефонує [PERSON] не цікавиться станом його здоров`я, фізичним та психологічним розвитком, не надає жодних коштів на утримання дитини, не підтримує з сином жодного спілкування. Як убачається із висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , згідно інформації Тернопільської початкової школи №1 від 25 серпня 2020 року №72підтверджує той факт, що батько [PERSON] участі у вихованні сина не бере, не цікавиться його успіхами у навчанні, батьківські збори не відвідує. Відповідно до інформації ФОП [PERSON] , [PERSON] відвідував заняття за програмою «Дитяча школа», «Дивосвіт» влітку 2017,2018, 2019, 2020 роки. Всі ці роки батько [PERSON] не цікавився та не оплачував заняття сина. З малолітнім [PERSON] проведено бесіду, під час якої з`ясовано, що хлопчик батька не пам`ятає, батько йому не телефонує, не вітає з днем народження. [PERSON] повідомив, що не бажає в майбутньому бачитись і спілкуватись з батьком. Батько дитини [PERSON] на засіданні комісії склав заяву про те, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно сина [PERSON] . З цих підстав, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №763 від 07 жовтня 2020 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із вимогами ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Вимогами частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно із вимогами ст. 164 Сімейного кодексу України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно із вимогами статей 9,18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (п.54) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Зокрема, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно роз`яснень, викладених в цій Постанові ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Судом установлено, що відповідач [PERSON] ) не цікавиться життям сина [PERSON] , [INFO] , не підтримує з сином жодного спілкування, не цікавиться його станом здоров`я, фізичним та духовним розвитком, не надає матеріальної допомоги, дитина не знає відповідача [PERSON] ( [PERSON] ) як батька та не виявляє бажання з ним спілкуватися. Більше того, відповідач погоджується на позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що особисто повідомив на засіданні комісії, як по це констатовано у висновку органу опіки та піклування. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд оцінює як ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідоме нехтування ним своїми обов`язками щодо неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим, ураховується відсутність будь-якого спілкування відповідача з сином досить тривалий час по відношенню до віку дитини, існування реальної можливості виконання батьківських обов`язків, проте їх свідоме не вчинення. За вказаних обставин, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, з метою забезпечення прав неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, виходячи саме із інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання про те , що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є підставними та підлягають до задоволення. Частиною 3 ст. 166 Сімейного кодексу України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Як убачається із довідки, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Навчально-консалтинговою компанією «Профі-Центр», [PERSON] навчається у ТЗОВ НКК «Профі-Центр», з 02 жовтня 2020 року по даний час на курсі англійської мови Callan, з оплатою 880 гривень за 8 занять. За вказаних обставин, враховуючи необхідність забезпечення прав малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] на рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення із відповідача [PERSON] аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень, щомісячно є підставними та підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Заява позивачки [PERSON] про стягнення із відповідача аліментів зареєстрована у суді 30 березня 2020 року, отже аліменти підлягають до стягнення із вказаної дати. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved