Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Білгород-Дністровський РВ ГУДМС України в Одеській області про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та усунення перешкод у користування майном. Позивачка у судове засідання не з'явилася, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, у разі неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Відповідач, у судове засідання не з'явився, про час, день і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Білгород-Дністровський РВ ГУДМС України в Одеській області у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутності. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, [PERSON], на підставі свідоцтва на право власності від 04.06.1998 року є власником квартири [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27512895 від 01.10.2014 року. Згідно із записом у домовій книзі за зазначеною адресою з 27.11.1998 року зареєстровано місце проживання відповідача, [PERSON]. 07.02.1987 року позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який було розірвано на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 07.11.2005 року, справа №2-4913, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], яке видане відділом РАЦС по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, зареєстрованого за № 310 від 12.12.2005 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, в зазначеному заочному рішенні суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинилися ще у 2005 році, сторони спільно не мешкають, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружні стосунки. Відповідно ж до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, Частина 4 цієї ж статті встановлює, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином позивачка з відповідачем не є членами сім'ї. Частиною 1 ст. 405 ЦК України, передбачене, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Цією нормою передбачено встановлення особистого сервітуту на підставі Закону. Оскільки за своєю правовою природою право одного члена сім'ї на користування житлом, яке належить іншому члену сім'ї є сервітутом, то до цих правовідносин може бути застосовано норми ст. 406 ЦК України, щодо його припинення. Так, частиною 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється зокрема у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а отже припинення сімейних відносин, які в даному випадку є саме такими обставинами, що породили сервітут, є підставою для його припинення. Зважаючи на викладене можна дійти висновку про те, що відповідач з втратою статусу члена сім'ї (обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту) втратив і право на користування належним позивачці на праві власності житлом, а отже він підлягає зняттю з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Тим більше, що перебування його на реєстраційному обліку за зазначеною адресою перешкоджає позивачці в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо зазначеної вище квартири, хоча відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, відповідач з 2005 року по теперішній час не проживає за зазначеною адресою. Так, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.08.2008 року у справі № 6-214/2008 року про розшук боржника встановлено, що згідно з актом державного виконавця боржник за адресою: [ADDRESS], не проживає. З листа Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області № 51/1 1699 від 11.05.2010 року виходить, що встановити місце проживання [PERSON] не є можливим. Також ця обставина підтверджується актом від 08.06.2015 року, складеним в присутності голови ТВК «Курган», власника квартири №13 - [PERSON] та сусідів, згідно з яким встановлено, зокрема, що [PERSON] з 2005 року не проживає за місцем реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] Таким чином, відповідач не тільки втратив право користування житлом у зв'язку з припиненням сервітуту, але і був відсутній за місцем реєстрації без поважних близько 10 років. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на пiдставi заяви особи, остаточного рiшення суду, свідоцтва про смерть особи. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - Білгород-Дністровський РВ ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та усунення перешкод у користування майном обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved