Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працювала у Яблунівському обласному комунальному дитячому протитуберкульозному санаторії (далі - Відповідач), та обіймала посаду медичної сестри на 0,75 ставки. Також, відповідно до записів, що містяться у трудовій книжці, її було звільнено, згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у звязку із скороченням чисельності працівників згідно наказу №87 від 13.05.2016 року. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед нею по виплаті заробітної плати. Ця заборгованість складала місячну заробітну плату в розмірі 0,75 ставки, а саме 1537,50 гривень. При зверненні до відповідача за розрахунком по заборгованості по заробітній платі отримала відповідь про те, що внаслідок відсутності грошових коштів, немає можливості розрахуватися з нею по вищезазначеній заборгованості. В разі невиплати з вини власника або уповноваженогс ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначен ст.116 КзпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство установа, організація повинні виплатити працівникові його середнії заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13.05.2016 р. по день фактичного звернення до суду, складає 105 діб. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнила позов, зазначивши, що строк затримки проведення розрахунку слід обраховувати календарними днями. День звільнення позивача 13.05.2016 року, день проведення розрахунку по заробітній платі 29.09.2016 року, а отже час затримки по день фактичного розрахунку складає 140 календарних дні із середньоденною зарплатою в сумі 95 грн. Враховуючи вищевикладені обставини, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки на її користь становить: 95 * 140 = 13300 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала. Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13300 грн. Представник відповідача [PERSON] уточнені позовні вимоги визнала частково в розмірі 12\~920 грн., посилаючись на те, що позивачем невірно обраховано дні затримки розрахунку, а саме 136 календарних днів, а не 140, як зазначено в позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного. [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах з Яблунівським обласним комунальним дитячим протитуберкульозним санаторієм з 24 грудня 2008 року по 16 травня 2016 року, та обіймала посаду медичної сестри на 0,75 ставки. Наказом № 87 від 13 травня 2016 року звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності працівників. На день звільнення [PERSON] належала до сплати заробітна плата в сумі 1537,50 грн. Згідно матеріалів справи з позивачем проведено фактичний розрахунок 29 вересня 2016 року. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з викладеного, єдиною підставою для звільнення підприємства, установи, організації від виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відсутність їх вини в несплаті належних звільненому працівникові сум. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано доказу щодо відсутності його вини в не проведенні повного розрахунку з позивачем при його звільненні. На підставі п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) - розділ ІY пункт 8, передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Враховуючи обставини, викладені вище, розрахунок середньої заробітної плати проведено стороною відповідача та відображено в довідці Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію від 21 листопада 2016 року № 137, а саме середній заробіток [PERSON] становить 2897 грн. 56 коп. ( 24,95747*116,10). (а.с.62). Відповідно, середньоденна заробітна плата становить 134 грн. 77 коп. (2897, 56:21,5). [PERSON] соціальної політики від 20 липня 2015 року N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» затверджено норми тривалості робочого часу на 2016 рік. Розрахований на підставі даних листів час затримки розрахунку з дня звільнення 16 травня 2016 року по 29 вересня 2016 року (день фактичного розрахунку) становить 96 робочих днів. Тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 12937 грн.92 коп. (134,77 *96). Твердження сторони позивача про те, що при розрахунку середнього заробітку слід брати до уваги календарні дні не ґрунтується на законі. Так, зокрема, Верховний суд України в правових позиціях, викладених в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, розяснив, що механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12937 грн.92 коп., а тому позов підлягає до часткового задоволення. Твердження сторони відповідача на те, що затримка розрахунку з позивачем виникла у звязку з відсутністю фінансових призначень є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на Конституції України. У звязку з цим, суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» від 10.03.2011 року, заява № 10972/05-ЄСПЛ. Суд визнав порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зауважив, що вимога заявника ґрунтувалась на чіткому положенні на той час національного законодавства, відтак заявник міг вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право отримати відповідну виплату. Відповідно до усталеної практики Суду, державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобовязань, тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: partial