Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01.08.2007 року [PERSON] 01.08.2007 року отримав кредит у розмірі 7000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 30.09.2013 року має заборгованість - 24673,51 гривень, яка складається з наступного: - 5433,97 гривень - заборгованість за кредитом; - 17588,42 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 гривень - штраф (фіксована частина). - 1151,12 гривень - штраф (процентна складова). На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 24673,51 гривень за кредитним договором № б/н від 01.08.2007 року та судові витрати. В судове засідання сторони не з?явились. Представник позивача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в судове засідання не з'явився. У своїй позовній заяві просить розглянути справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.17,18). Від відповідача [PERSON], до початку судового засідання надійшла письмова заява з викладенням його позиції по даній справі. Просить розглянути справу у його відсутність (а.с.25,27). Суд, розглянувши матеріали справи, заяву відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, дослідивши наявні докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Встановлено, що 01 серпня 2007 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір споживчого банківського кредиту, за універсальною карткою, за яким 01 серпня 2007 року [PERSON] на підставі власноручної заяви до банку від 01 серпня 2007 року на отримання кредитної лінії та відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг отримав від позивача кредит в сумі 7000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 36 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому п.1.1 Договору встановлено, що він діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, тобто до 01 серпня 2008 року. Крім цього, цими Умовами та Правилами було визначено, що [PERSON] зобов'язаний щомісячно сплачувати певну частину заборгованості протягом кожного місяця згідно графіка. Кошти з кредитної картки були зняті 01 серпня 2007 року. З позовної заяви та доданого розрахунку витікає, що [PERSON] свої обов'язки перед банком виконував неналежним чином, вносив платежі в неповному розмірі і погасив за весь час лише частину заборгованості в сумі 1626 гривень 03 копійки, тобто не погасив тіло кредиту в загальній сумі 5433 гривень 97 копійок. Строк договору закінчився 01 серпня 2008 року. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк відповідно до умов договору. З часу закінчення строку дії договору минуло 5 років і 2 місяці. Саме тоді у позичальника виникло право звернення до суду з вказаними позовними вимогами про стягнення заборгованості, що передбачено п.п. 5.2, 8.5 Умов та Правил надання банківських послуг, і саме тоді банк був вправі заблокувати картку та пред'явити претензії до відповідача, однак він продовжував нараховувати заборгованість ще до 30 вересня 2013 року, і лише після цього звернувся до суду, а саме 08 жовтня 2013 року, через п'ять років і два місяця після закінчення строку дії договору. Таким чином банк незаконно і безпідставно продовжував автоматично строк дії договору, незважаючи на тривале порушення відповідачем його умов, хоча виходячи з таких обставин неповинен був автоматично продовжувати термін дії договору. Позивач по своїй вині не скористався своїм правом на звернення до суду про стягнення заборгованості з відповідача, а навпаки безпідставно продовжував дію договору ще на п'ять років і два місяці, при цьому протягом усіх вказаних років, з 01 серпня 2008 року по 08 жовтня 2013 року і весь цей час позивач незаконно продовжував, користуючись своїм становищем, нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитом, комісію та штрафи за прострочену заборгованість за цим кредитним договором, замість того, щоб скористатись своїм право стягнути цю заборгованість в судовому порядку після закінчення першого строку дії кредитного договору. Тому такі дії позивача суд розцінює як зловживання позивачем своїм правом в односторонньому порядку, незважаючи на грубі порушення по виконанню своїх зобов'язань відповідачем, на продовження кредитного договору з метою щонайбільших нарахувань штрафних санкцій та відсотків відповідачу. Згідно ст.ст. 257, 259, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові в задоволені позову. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, подію, яка має неминуче настати. Відповідно до п.30 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду від 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Приймаючи до уваги те, що позов не підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача також не підлягають. Враховуючи вище викладене, та те, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором із пропущенням строку позовної давності, визнати, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст.257, ч.4 ст.267 ЦК України, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних та господарських справ від 30 березня 2012 року №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", п.7 ч. 13ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", ст.ст. 3,10,11,60,88,209,212-215, 218,292,294 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed