Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 33061 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 14868 грн. 50 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку у сумі 56217 грн. 60 коп. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 09 листопада 2012 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, 31 липня 2020 року звільнена за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку, зокрема: не було виплачено заробітну плату за 7 місяців 2020 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2017 - 2020 роки, при цьому зобов`язання по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України відповідачем виконано в повному обсязі. На даний час заборгованість по заробітній платі не погашена, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 липня 2020 року. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначивши, що у ТОВ «Трегор» відсутні будь-які документи, що входять до предмету доказування у даній справі, оскільки попереднім директором [PERSON] не було передано йому жодних бухгалтерських та кадрових документів. Вважає, що позивачкою не доведено фактичних обставин справи, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких вказано, що на час звільнення позивачки [PERSON] він фактично був відсторонений від виконання обов`язків директора ТОВ «Трегор», управління підприємством здійснювали [PERSON] та [PERSON] . При звільненні позивачки він, як директор, сплатив усі податки, пов`язані зі звільненням. На момент звільнення позивачки грошових коштів для сплати їй заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки на розрахунковому рахунку підприємства не було. В його посадові обов`язки не входило ведення бухгалтерського та кадрового обліку, всю документацію, яка була в офісі підприємства він передав новому директору товариства. Позивачка в судове засідання не з`явилася, у позовній заяві просила проводити розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] у наданих до суду поясненнях просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Копією трудової книжки підтверджується, що позивачка з 09.11.2012 року працювала у ТОВ «Трегор» на посаді менеджера операцій з нерухомістю і 31.07.2020 року звільнена за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 8-9). У позовній заяви [PERSON] зазначила, що протягом 7 місяців 2020 року відповідачем не виплачувалась їй заробітна плата, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 33061 грн. (4723 грн. х 7 місяців), при цьому зобов`язання по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду ТОВ "Трегор" виконало (а.с. 11). Аналогічні пояснення з цього приводу було надано і третьою особою [PERSON] . Як вбачається з виписок по картковому рахунку за період з 21.12.2019 року по 30.09.2021 року, зарахування на рахунок заробітної плати позивачці було проведено тільки один раз - 23.12.2019 року (а.с. 13, 28). Відповідно до \~ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в ст.116 даного Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Копією заяви від 03.08.2020 року підтверджується, що позивачка зверталася до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку після звільнення з роботи (а.с. 11). Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України\~щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум, що зазначено у правовій позиції Верховного суду України у справі 6-144ц13 від 29 січня 2014 року, яка враховується судом відповідно до ч.2\~ст.214 ЦПК України. Відповідно до п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13\~\~«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~\~ст.117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається згідно\~ст.27 Закону України "Про оплату праці"\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з подальшими змінами та доповненнями. Відповідно до п.8\~постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року\~з наступними змінами передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на а.с. 11-12 вбачається, що заробітна плата\~позивачки в червні та липні 2020 року становила 4723 грн. Кількість робочих днів за червень та липень 2020 року становить 43 дні, тому середньоденна заробітна плата складає 219,6 грн. (4723 х 2 : 43). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2020 року по 11 серпня 2021 року (дату звернення до суду) становить 56217 грн. 60 коп. (219,60 грн. х 256 дні). Згідно з ч.1 ст.\~6\~Закону України\~«Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст. 24 Закону). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83\~КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані дні відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Сумарний заробіток за останні 12 місяців складає 53961 грн.( 4180 грн. х 5 місяців 2019 року = 20900 грн. та 4723 х 7 місяців 2020 року = 33061грн.), кількість календарних днів розрахункового періоду 323 дні (без урахування святкових і неробочих днів), число календарних днів відпустки за весь період роботи 89 днів, а отже сума компенсації за невикористану відпустку складає 14868,51 грн. (53961 : 323 х 89 = 14868,51). З довідки ОК-5 Пенсійного фонду України Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що сума компенсації за невикористану відпустку при звільненні позивачці не виплачена (а.с.11-12). Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Частина третя статті 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем не подано належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивачки про невиплату їй належних сум при звільненні, а саме по собі посилання на відсутність у ТОВ «Трегор» будь-яких документів, що входять до предмету доказування у даній справі, не може бути підставою для сумніву в достовірності наданих позивачкою доказів. Судом встановлено, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку. З урахуванням наведеного, на користь позивачки підлягає стягненню, нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 33061 грн., компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 14868 грн. 50 коп. та середній заробіток за час затримку розрахунку за період з 01 серпня 2020 року по 11 серпня 2021 року, що складає 56217 грн. 60 коп. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Порядок оплати та розміри ставок судового збору визначено\~Законом України «Про судовий збір». Статтею 5 даного Закону передбачено пільги щодо сплати судового збору. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки. Виходячи з положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу фонду основної заробітної плати та фонду додаткової заробітної плати, а тому при поданні позовної заяви [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 908 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. З відповідача також підлягає стягненню на користь держави 908 грн. судового збору за вимогу про стягнення зарплати та 908 грн. судового збору за вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку, від сплати яких був звільнений позивач.

Outcome: approved