Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який було уточнено, в якому зазначає, що 04.12.2014 року, близько 06-00 годин, в темний час доби, на ділянці автошляху Запоріжжя-Маріуполь, біля повороту до с.Григорівське Оріхівського району Запорізької області, сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія [PERSON], внаслідок якої вона отримала тілесні ушкодження та визнана потерпілою по кримінальному провадженню. 26.05.2017 року [PERSON] був засуджений Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами, з іспитовим строком 1 рік з встановленням обов'язків відповідно до ст..76 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.09.2017 року апеляційна скарга [PERSON] на вирок Оріхівського районного суду від 26.05.17 року була задоволена частково. Вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого [PERSON] на її користь моральної та матеріальної шкоди судом скасовано та призначено в цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. Матеріалами кримінальної справи встановлено, що при скоєнні ДТП, з вини [PERSON], їй були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вироком суду встановлено, що позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні з 04.12.2014 по 18.12.2014 року, що підтверджується висновком судово - медичної експертизи № 5307 від 06.01.2015 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи та знайшов відображення у вироку Оріхівського районного суду від 26.05.2017 року та ухвалі апеляційного суду Запорізької області від 19.09.2017року. Після стаціонарного лікування у медичному закладі, вимушена була проходити тривале амбулаторне лікування з постійним відвідуванням лікувального закладу. Під час проходження стаціонарного лікування позивач вимушена була придбавати ліки та набір імплантатів для свого лікування, що підтверджується рахунком - фактурою від 10.12.2014 року та розрахунковими документами на загальну суму 5 500 грн. Окрім фізичної та матеріальної шкоди, неправомірними суспільно- небезпечними діями обвинуваченого також завдано їй немайнові втрати, спричинено моральні та фізичні страждання, позивач пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє життя та здоров'я. Впродовж всього періоду лікування позивач почувалася незручно, дискомфортно, була змушена пристосовуватися до негативних умов існування. В період лікування потребувала сторонньої допомоги, необхідно було докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду позивач оцінює в 100 000 гривень, виходячи із тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для неї, що виникла внаслідок ушкодження здоров'я та тривалою втратою працездатності. Прохає суд, стягнути з [PERSON] на її користь завдану майнову шкоду (збитки) вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, в розмірі 5 500 гри., яка складає загальну вартість придбання нею лікарських засобів та імплантантів та моральну шкоду, вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 100 000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає прохає їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач до судового засіданні повторно не з'явився, з невідомих суду причин, про день та час слухання справи був повідомлений у встановлений законодавством спосіб, судовою повісткою з повідомленням, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд, в разі неявки в судове засідання без поважних причин відповідача, або без повідомлення причин, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, надані стороною, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст.82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 26.05.2017 року [PERSON] був засуджений Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.286 КК України до одного року обмеження волі без позбавлення права користування транспортними засобами, на підставі ст.75 КК України [PERSON] від відбування покарання з випробуванням звільнено на один рік та встановлено обов'язки відповідно до ст..76 КК України. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на її користь 4500, 00 гривень матеріальної шкоди та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 гривень. 19.09.2017 року Апеляційним судом Запорізької області апеляційна скарга [PERSON] на вирок Оріхівського районного суду від 26.05.17 року була задоволена частково. Вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого [PERSON] на користь [PERSON] моральної та матеріальної шкоди, скасовано, з причин того, що районний суд, розглядаючи цивільний позов прийшов до передчасного висновку про те, що саме обвинувачений [PERSON] має вважатися власником цього джерела підвищеної небезпеки та призначено в цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. Вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.05.2017 року встановлено, що [PERSON] було заподіяно тілесне ушкодження середньої тяжкості. У зв'язку із отриманою травмою позивачка тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] у 2014 році не перебував у трудових відносинах з фізичною - особою підприємцем [PERSON] і вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст..1187 ЦК України та повинен нести цивільну відповідальність за завдану ним шкоду. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач своїми протиправними діями завдав позивачу матеріальних збитків, вина відповідача у спричиненні такої шкоди доведена вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 травня 2017 року, то суд вважає за необхідне, задовольняючи частково позовні вимоги, стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 4 500 грн., що є вартістю набору імплантатів, використаних під час операції яку потерпіла перенесла позивач у Запорізькій обласній клінічній лікарні. Факт понесення цих витрат підтверджується відповідних рахунком - фактурою № 10.12./92 від 10.12.2014 року. Надані позивачем фіскальні чеки на підтвердження інших витрат на лікування судом відхиляються, оскільки придбані за ними медикаменти на узгоджуються з переліком ліків, призначених лікарем відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого. У судовому засіданні позивачка просила на її користь стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Обґрунтовуючи наявність і розмір моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. позивачка зазначила, що через дії відповідача перенесла значний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоров'я та життя. В подальшому, була вимушена проходити стаціонарне лікування, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування. Впродовж всього періоду лікування почувалася незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов існування. В період стаціонарного лікування потребувала зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почувався як джерело клопоту та обмежень для родичів. Впродовж певного періоду лікування, позивач була непрацездатною, дотепер залишається обмеження трудової продуктивності, що тягне за собою погіршені її матеріального стану. Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Положеннями п. 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) роз"яснено, що виходячи з правил статей 4, 5 ЦПК України і статей 28, 49, 50 Кримінально-процесуального кодексу України потерпілий, тобто особа, якій злочином заподіяно моральну шкоду (внаслідок посягання на здоров'я, честь, гідність, знищення майна, позбавлення годувальника тощо), має право пред'явити позов про її відшкодування у кримінальному процесі або в порядку цивільного судочинства. Відповідно до роз'яснень, даних у п. п. 4, 5 цієї постанови, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пункт 9 цієї Постанови вказує, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Суд прийшов до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача були порушені життєві зв'язки позивача, вона змушена була прикладати зусиль для нормалізації свого життя, що потребувало від неї певних зусиль. Судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого відповідачем, порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивача. Відповідач не вжив заходів щодо відшкодування позивачу матеріальної і моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ними злочину. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнала позивач. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципу розумності і справедливості, врахувавши характер істотних вимушених негативних змін у житті позивача, емоційні переживання позивача, суд дійшов висновку, що внаслідок даного кримінального правопорушення, позивачу дійсно була завдана моральна шкода, оскільки були порушені її нормальні життєві стосунки, заподіяні психологічні страждання, пов"язані із лікуванням та реабілітацією, протягом тривалого часу (понад два роки) обвинувачений не вживав дійових заходів, направлених на відшкодування завданої шкоди. Суд дійшов висновку, що сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн. відповідає обсягу моральних страждань позивачки. Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому сума судового збору підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial