Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить: - стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 гривень моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи ДБР, які полягають у порушенні його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадження; - стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України судові витрати. Обгрунтовуючи свій позов позивач зазначав, що рішенням від 21.08.2019 року по справі № 234/12994/19 Краматорський міський суд Донецької області задовольнив його скаргу від 22.07.2019 року та скасував незаконну постанову слідчого першого слідчого відділу Державного бюро розлідувань у Донецькій області - Левандовського О. від 17.07.2019 року про закриття кримінального провадження № 42018050000000699 від 15.11.2018 року за ч.3 ст.382 КК України. Вищевказаний факт, на думку позивача, вказує лише на те, що уповноважена особа ДБР, діючи з порушенням вимог чинного законодавства України, порушила його законні права, надані Законом на належне виконання службових обов`язків робітниками ДБР в інтересах народу України, оскільки вони, як працівники виконавчої гілки влади держави Україна, мають бездоганно виконувати свої службові обов`язки та не порушувати його абсолютне право на правомірну, добросовісну і професійну діяльність працівників органів державної влади та беззастережне право споживача на доброякісну послугу від працівників органів державної влади. Позивач зазначає, що прийняте слідчим суддею Краматорського міського суду рішення від 21.08.2019 року вказує на порушення уповноваженою особою ДБР вимог ст.. Конвенції 1950 р., ст.19 Конституції України, вимог та положень КПК України. Вважає, що незаконною постановою про закриття кримінального провадження, слідчий ДБР порушив його право на проведення об`єктивного та всебічного розслідування у кримінальному провадженні. Позивач вказує, що прийняття ухвали слідчого судді про скасування постанови слідчого ДБР про закриття кримінального провадження свідчить про незаконність вказаної постанови слідчого, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, оскільки було порушено його право на належне виконання державними органами службових обов`язків в інтересах людини, громадянина, що викликає у нього глибоке відчуття несправедливості, недовіру до владних органів, зневірення у існування законності та справедливості, вселяє у душу нікчемність людини перед владним органом. Також вказує, що безвідповідальність та безкарність посадових осіб ДБР, які ігнорують закон та його права, свідчать про моральне та психологічне насилля над ним. Неефективна та неправомірна діяльність посадової особи ДБР (винесення незаконної постанови) привела до глибоких моральних страждань та розцінюється ним як приховане моральне катування та приниження його честі та гідності. Моральну шкоду оцінює у розмірі 1000000,00 грн і вважає, що саме цей розмір моральної шкоди буде справедливим та адекватним відшкодуванням його моральних страждань, оскільки внаслідок незаконних дій слідчого ДБР він витрачав свій дорогоцінний час на оскарження незаконної постанови, маючи на меті зобов`язати його діяти в рамках Закону. Під впливом цих неправомірних дій вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відчув та відчуває себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення своїх прав вимушений звертатись до суду, тобто витрачати знову час і зусилля, що не відповідає його вільному волевиявленню та свободі волі. В судове засіданні позивач [PERSON] не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. З додаткових пояснень до позову, які надійшли від позивача 30.03.2020 року встановлено, що останній просив розглядати справу без його участі (а.с.94-97). Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився. Вказаний відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини не явки не повідомив. Від відповідача відзиву на позов не надходило. Представник відповідача - ДБР - Голуб П.А. в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві (а.с.36-38). Враховуючи думку представника відповідача ДБР, який не заперечував проти продовження слухання справи у відсутність позивача та представника ДКС України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи, оскільки відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з такого. Судом встановлено, що в провадженні Першого СВ ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську перебувало кримінальне провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року за ч.3 ст.382 КК України, відомості про яке внесені до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді від 31.10.2018 року, якою зобов`язано прокуратуру Донецької області внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладені в заяві [PERSON] від 08.10.2018 року. Постановою слідчого Левандовського О.В. від 17.07.2019 року кримінальне провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року закрито на підставі пункту 2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях посадових осіб прокуратури Донецької області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України. Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 21.08.2019 року, постанова слідчого Першого слідчого відділу територіального управління ДБР, розташованого у м.Краматорську - Левандовського О.В. від 17.07.2019 року про закриття кримінального провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України було скасовано (а.с.4-5).. Зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що слідчий суддя приймаючи рішення про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження прийшов до висновку про те, що слідчим Левандовським О.В. рішення про закриття кримінального провадження було прийнято передчасно, оскільки досудове слідство було проведено неповно, а саме на час закриття провадження слідчим не були встановлені всі обставини, які підлягали доказуванню. Вказана ухвала слідчого судді, на думку позивача, встановила факт неналежного виконання слідчим, який проводив досудове розслідування в рамках кримінального провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, своїх службових обов`язків, що потягло за собою порушення його законних прав на проведення об`єктивного та всебічного розслідування кримінального провадження. Позивач вважає, що ухвалою слідчого судді встановлений факт протиправних дій та бездіяльності слідчого, від яких він зазнав моральних страждань, які вплинули на зміну звичайного способу його життя. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Згідно статті 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Виходячи з аналізу норми ст.1174 ЦК України, для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вказаної статті потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоду, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167,1174 ЦК України. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач в обґрунтування позовної заяви посилався на постанову слідчого Першого СВ ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську - Левандовського О.В. від 17.07.2019 року про закриття кримінального провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України та на ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 21.08.2019 року, якою постанова слідчого ДБР від 17.07.2019 року була скасована. Але, на думку суду, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій слідчого, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Так, позивач, вказував, що підставою для відшкодування йому шкоди є ухвала слідчого судді Краматорськогом міського суду Донецької області від 21.08.2019 року, якою була скасована ухвала слідчого про закриття кримінального провадження і як вважає позивач вказаною ухвалою було визнано незаконність дій слідчого. Але, на думку суду, ухвала слідчого судді свідчить лише про факт оскарження позивачем - [PERSON] дій слідчого в частині прийняття ним рішення про закриття кримінального провадження, і є нічим іншим як реалізація [PERSON] оспорювання процесуальної діяльності слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України, і не є безумовним доказом незаконності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176, 1174 ЦК України, як помилково вважає позивач. Зі змісту ухвали слідчого судді від 21.08.2019 року, не вбачається, що при розгляді скарги [PERSON] , дії чи бездіяльність слідчого ДБР - Левандовського О.В. визнавались протиправними чи незаконними. З вказаної ухвали слідчого судді вбачається, що слідчий суддя прийшов до висновку про те, що слідчим неповно було проведено досудове розслідування, а саме без встановлення всіх обставин, які підлягають доказуванню. Крім того, зі змісту ухвали слідчого судді від 21.08.2019 року вбачається, що слідчий суддя не надавав юридичну оцінку діям слідчого ТУ ДБР, розташованого у м.Краматорську - Левандовського О.В. щодо належного чи неналежного виконання ним своїх службових обов`язків в ході розслідування у кримінальному провадженні №42018050000000699, оскільки вважав, що вирішення даного питання не відноситься до компетенції слідчого судді і тому в цій частині вимог скаржника Скакуна О.І. - відмовив у їх задоволенні. Тобто в ухвалі слідчого судді при скасуванні постанови про закриття кримінального провадження вказувалося лише на передчасність висновків слідчого та на необхідність проведення додаткових процесуальних та слідчих дій, однак не встановлювалась протиправність дій слідчого. При цьому суд зазначає, що сам факт скасування постанови слідчого, який відповідно до ч.5 ст.40 КПК України, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, та задоволення скарги [PERSON] не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були слідчим суддею відповідною ухвалою поновлені. Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах. Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Взагалі, незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій слідчого - Левандовського О.В. , не довів передбачених статтями 1167, 1174 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди (факт спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок), що є його процесуальним обов`язком на підставі ст.81 ЦПК України. Тому, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні. Щодо стягнення на користь позивача судових витрат, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, крім того матеріали справи не містять інформації щодо понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed