Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до відповідачів з позовом про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] займали одну кімнату площею 10,8 кв.м. в квартирі [ADDRESS] та мали окремий від власників інших кімнат, особовий рахунок. [INFO] померла [PERSON]. ЇЇ син [PERSON] після смерті матері залишився проживати в даній квартирі, але особовий рахунок не переоформив. З 2007 року з [PERSON] у кв. [ADDRESS] почала мешкати позивачка, яка вела з ним спільне господарство. 18.10.2008 року [PERSON] був засуджений та відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби, в той час як позивач продовжувала проживати в даній квартирі як член сім'ї [PERSON], який звільнився 27.04.2012 року. 22.04.2011 р. [PERSON] подарував [PERSON] 73/100 частини квартири [ADDRESS]. 27.04.2012 р. [PERSON] звільнився з міст покарання та в грудні 2013 році забажав жити за іншою адресою, тому 18.12.2013 року він знявся з реєстрації та дав згоду на реєстрацію [PERSON] за даною адресою. Весь цей час [PERSON] мешкала та продовжує мешкати у вищезазначеної квартирі в якості члена сім'ї, тому позивач вважає, оскільки вона є членом сім'ї наймача з яким вона вела спільне господарство, мала спільний бюджет, постійно користується даним житловим приміщенням то вона набула право користування житловим приміщенням (а.с.1-4). В подальшому позивач неодноразово уточнювала свої позовні вимоги (а.с.33-35), та відповідно до остаточної заяви просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням у вигляді кімнати площею 10,8 кв.м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] та зобов'язати КП СЄЗ Київського району м. Донецька укласти договір найму житлового приміщення, а саме 27/100 частини квартири [ADDRESS] у тому числі кімнати площею 10,8 кв.м. житлового будинку [ADDRESS] (а.с.59). Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали в кімнаті площею 10,8 кв. м. в квартирі [ADDRESS] та мали окремий від власників інших кімнат, особовий рахунок. В 2003 році померла [PERSON] мати [PERSON], який продовжував проживати в цієї кімнаті, але не переоформив особовий рахунок на себе. З початку 2007 року позивачка стала мешкати разом з [PERSON] в спірній кімнаті однією родиною та вести з ним спільне господарство. 18.10.2008 року [PERSON] був засуджений вироком суду та відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби, в той час як вона продовжувала проживати в даній кімнаті як член сім'ї [PERSON]. За цей час на підставі договору дарування від 22.04.2011 р. вона стала власником 73/100 частин цієї квартири, тобто власником двох окремих кімнат, які мають окремий особовий рахунок. Після звільнення [PERSON] вирішив проживати окремо в м. Слов'янськ тому він знявся з реєстрації та дав згоду на її реєстрацію, після чого вона 18.12.2013 року була зареєстрована за даною адресою. Оскільки позивачка весь цей час, а саме з 2007 року мешкала та продовжує мешкати у вищезазначеної кімнаті в якості члена сім'ї [PERSON], постійно користується даним житловим приміщенням то вона набула право користування житловим приміщенням тому просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням у вигляді кімнати площею 10,8 кв.м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] та зобов'язати КП СЄЗ Київського району м. Донецька укласти договір найму житлового приміщення , а саме 27/100 частини квартири [ADDRESS] у тому числі кімнати площею 10,8 кв.м. житлового будинку [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі та пояснив, що дійсно [PERSON] та його мати [PERSON], яка померла в 2003 році, були зареєстровані та мешкали в кімнаті площею 10,8 кв. м. в квартирі [ADDRESS]. Дана кімната мала окремий від власників інших кімнат, особовий рахунок. Після смерті матері [PERSON] не переоформив особовий рахунок на себе. Дійсно з початку 2007 року он в даній кімнаті став мешкати з позивачкою [PERSON] однією родиною та вести з нею спільне господарство. 18.10.2008 року [PERSON] був засуджений вироком суду та відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби, в той час як [PERSON] продовжувала проживати в даній кімнаті і мешкає там на цей час. Після того, як [PERSON] був звільнений, він вирішив мешкати в м. Слов'янськ, тому він знявся з реєстрації та дав згоду на реєстрацію позивачки. Представник відповідача КП СЄЗ Київського району м. Донецька заперечувала проти задоволення позову та вважає, що позивач не надала доказів свого фактичного проживання в спірній квартирі із введенням спільного господарства з [PERSON]. Крім того, позивач протягом з 2007 року мала можливість зареєструватися у спірній кімнаті, але цього не зробила. Крім того додала, що дійсно на підставі ордеру №516 від 06.11.1966 року [PERSON], яка померла в 2003 році, була виділена кімната загальною площею 21,2 кв.м., житловою площею 11,2 кв.м. в квартирі [ADDRESS]. З 06.06.200 року по 18.12.2013 року в даній кімнаті був зареєстрований син [PERSON] - [PERSON], який після смерті не переоформив на себе особистий рахунок. [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] 18.12.2013 року на підставі договору дарування від 22.07.2011 року та на її ім'я був відкритий особовий рахунок на дві кімнати загальною площею 37,25 кв.м., житловою площею 29,6 кв. м.. Крім того, позивачка до реєстрації в даній квартирі була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] де зареєстрована її родина. Оскільки позивачка є власником житла то вона не потребує поліпшення її житлових умов, тому позивач не набула право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи Київської районної у м. Донецьку ради належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явився (а.с.58), надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутністю (а.с.50) та надав письмові заперечення згідно яких вважає позивачку тимчасовим мешканцем відповідно до ст.99 ЖК України, а тому Київська районна в м. Донецьку рада не визнає за нею право на жилу площу в спірній квартирі. Таким чином суд вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності представника третьої особи на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши показання сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру №516 від 06.11.1966 року кімната загальною площею 21,2кв.м., житловою площею 11,2 кв.м. в квартирі [ADDRESS] була надана [PERSON], за даною адресою з 06.06.2000 року по 18.12.2013 року був зареєстрований син [PERSON] - [PERSON], що крім показань сторін, підтверджується випискою із особового рахунку [NUMBER] (а.с.62), копіями документів, що підтверджують родинні зв'язки відповідача [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть видане відділом реєстрації громадського стану Київського районного управління м. Донецька (а.с.10). З 18.10.2008 року по 27.04.2012 року [PERSON] був засуджений та відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби (а.с.9). На підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом, реєстровий номер 1473, зареєстрованого КП «БТІ» 16.05.2011 р. в електронному реєстрі за № 33472558 [PERSON] є власником 73/100 частини квартири [ADDRESS] загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м. (а.с.36-41). 18.12.2013 року [PERSON] була зареєстрована за даною адресою, що підтверджується випискою з особового рахунку [NUMBER] (а.с.60). Відповідно до чч.1, 2 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ними жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між ними особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про практику застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" наявність або відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користуванн жилим приміщенням за особою, яка там проживала або вселилася туди як член сім'ї наймача приміщення, або для відмови їй в цьому. А відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безперечно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. В судовому засіданні представник позивача стверджувала, що [PERSON] з початку 2007 року зі згоди наймача - [PERSON] користувалася спірною кімнатою 10,8 кв.м. в квартирі [ADDRESS], а також продовжувала постійно проживати в кімнаті після того, як [PERSON] був засудженим та відбував покарання, а в подальшому, він знявся з реєстрації и вирішив мешкати в м. Слов'янську. Такі доводи повністю підтверджуються показаннями в судовому засіданні представником відповідача [PERSON], де він повністю підтвердив, що з початку 2007 року [PERSON] постійно проживала в спірній кімнаті з [PERSON], разом з ним вела спільне господарство, вони дбали один про одного, а також позивачка продовжувала постійно проживати в кімнаті після того, як [PERSON] був засудженим та відбував покарання, а в подальшому, він знявся з реєстрації и вирішив мешкати в м. Слов'янську. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Не довіряти зазначеним показанням сторін у суду немає ніяких підстав, оскільки зазначені показання є логічними, повністю узгоджуються між собою, а характер викладення цих показань у судовому засіданні безперечно свідчить про те, що ці показання не є заздалегідь підготованими. При цьому суд вважає послідовними, логічними, а тому такими, що заслуговують на увагу, доводи представника позивача, підтверджені показаннями представника відповідача, що [PERSON] та [PERSON] з початку 2007 року стали постійно проживати разом в спірній кімнаті, після того, як [PERSON] був засудженим та відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби, позивач продовжувала проживати в даній квартирі як член сім'ї [PERSON], який звільнився 27.04.2012р.. За час мешкання в спірній кімнаті, вона стала власником 73/100 частини квартири, що складається з двох кімнат, [ADDRESS] загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., на підставі чого в подальшому вона була зареєстрована в даній квартирі. Відповідно до ч.3 ст.10, чч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, в тому числі представнику відповідача, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, а також положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам, в тому числі відповідачу та третій особі, було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та протоколом судового засідання. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що всі обставини справи безперечно свідчать про явну згоду наймача спірної кімнати [PERSON] на проживання [PERSON] в спірній кімнаті в якості члена сім'ї. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що [PERSON] з 2007 року до теперішнього часу в будь-який період більше шести місяців в спірній кімнаті не проживала без поважних причин, або вибула на інше постійне місце проживання, тобто в матеріалах справи відсутні передбачені законом підстави вважати [PERSON] такою, що втратила право на жилу площу в спірній кімнаті. Тому суд встановив, що позивач [PERSON], яка вселилася до спірного жилого приміщення та з 2007 року постійно користувалася ним у якості члена сім'ї наймача, відповідно до ч.2 ст.65 ЖК України набула право користування жилим приміщенням, а відмова у визнанні за нею права на жилу площу у зазначеній квартирі потягне за собою порушення її житлових прав, гарантованих ч.1, 3 ст.47 Конституції України. При цьому та обставина, що [PERSON] є власником 73/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22 квітня 2011 року (а.с.36) сама по собі свідчить лише про проживання [PERSON] у спірній квартирі і не спростовує її доводів, що вона з 2007 року стала постійно проживати в спірній кімнаті в якості члена сім'ї [PERSON]. Суд вважає безпідставними і надуманими доводи представника відповідача КП СЄЗ Київського району м. Донецька» в тієї частині, що позивач не набула права користування даним житловим приміщенням, а також представника третьої особи викладених в письмових запереченнях про те, що позивач [PERSON] проживала в спірній квартирі в якості тимчасового мешканця, оскільки з усіх обставин справи виходить, що позивач [PERSON], проживаючи в спірній квартирі протягом кількох років разом з [PERSON], а в подальшому самостійно, оскільки [PERSON] відбував покарання за вироком суду в установі Державної кримінально-виконавчої служби безумовно мала статус члена його сім'ї. В зв'язку з цим суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право на жилу площу у вигляді кімнати площею 10,8 кв. м. розташованої в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч 3 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За приписами ч 1 та 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. Згідно з ч 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат. Відповідно до ч 1 ст. 64 цього ж Кодексу члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. За правилами ч 1 ст. 104 ЖК України член сім»ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім»ї, які проживають з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. За змістом ч 2 цієї ж статті у разі відмовлення членів сім»ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено у судовому порядку. Оскільки відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання КП СЄЗ Київського району м. Донецька укласти з [PERSON] СЄЗ Київського району м. договір найму припиняється у разі смерті фізичної особии за згодою наймача, членів її сімьї договір найму житлового приміщення, а саме кімнати 10,8 кв.м. в квартирі [ADDRESS] є законними та обґрунтованими. На підставі викладеного, чч.1, 4 ст.41, чч.1, 3 ст.47 Конституції України, 64,65, 191,103,104 ЖК України,

Outcome: approved