Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01076 від 06 березня 2018 року, укладений між ним та ТОВ «Максус Лізинг», стягнути сплачені кошти у сумі 40 000 грн. та моральну шкоду у сумі 5 000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 06 березня 2018 року між ним та представником ТОВ «Максус Лізинг» було укладено Договір фінансового лізингу № 01076. Предметом лізингу по даному Договору є транспортний засіб, вартість якого становить 399 900 грн. Вважає, що даний договір був укладений з численними порушеннями чинного законодавства, що порушують його права та охоронювані законом інтереси, тому звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, правом надання відзиву на позов не скористався. Суд ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступних висновків. 06.03.2018 між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 01076 (далі за текстом - Договір)(а.с.15 - 22). Згідно п.1.1. договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки LADA Largus Cross, об'єм двигуна 1,6, тип КПП 5 мт, привід 4х2. 06.03.2018 між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» був укладений Додаток № 1 до Договору фінансового лізингу № 01076 від 06.03.2018, який відображає в собі вартість предмета лізингу та розмір щомісячного авансового платежу (а.с.23). Згідно п.1.7 Договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплатити лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця, зокрема, авансового платежу. У відповідності до п.3.1.5 Договору лізингодавець зобов'язаний ознайомити лізингоодержувача з умовами даного Договору та надати необхідну інформацію, яка передбачена чинним законодавством. У пп. 3.3.3 п.3.3 ст. 3 Договору зазначено, що лізингоодержувач зобов'язаний у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору, а також компенсувати витрати лізингодавця, які пов'язані з реєстрацією Предмета лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів. Як зазначено у пункті 3.4.3 Договору лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати Договір у передбачених даним Договором або чинним законодавством випадках. Позивач на виконання умов договору, сплатив ТОВ «Максус Лізинг» авансовий платіж у розмірі 40 000 грн., що підтверджується квитанціє від 06.03.2018 №ПН157140 (а.с.25), для отримання предмета договору. У призначенні платежу значиться авансовий платіж за автомобіль згідно спірного договору. Суд наголошує, що згідно рахунку фактури позивач повинен був сплати ТОВ «Максус Лізинг» саме авансовий платіж згідно договору від 06.03.2018 №01076 за придбання автомобіля. Суд, проаналізувавши умови спірного правочину, дійшов висновку, що укладений 06 березня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» фінансового лізингу № 01076 за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У силу вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нормою ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч.1 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно абз. 1, 3 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Суд встановив, що договір фінансового лізингу від 06 березня 2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» нотаріально посвідчено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно, а відтак, укладений між позивачем та відповідачем фінансового лізингу від 06 березня 2018 року №01076 лише у простій письмовій формі є нікчемним. Також як на одну з підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, позивач посилається на те, що його умови є несправедливими, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», з чим погоджується суд, виходячи з наступного. Суд вказує, що Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.18), як спеціальний закон, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме включення у договір умов, що є несправедливими, тобто таких, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. При дослідження спірного договору судом виявлено ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, відповідно до п.12.1. Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені у п.1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягають 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % (двадцять відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Як убачається з матеріалів справи позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача про припинення дії договору фінансового лізингу та повернення йому коштів у сумі 40 000 грн. (а.с.26). З відповіді ТОВ «Максус Лізинг» від 13.04.2018 (а.с.27) убачається, що сплачені кошти позивачем у сумі 40 000 грн., які згідно п.9.6. договору, зараховані як комісія за організацію договору у розмірі 39 990 грн. та авансовий платіж у сумі 10 грн. За умовами договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. У такому випадку поверненню підлягає 80% авансового платежу, а 20% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. У відповідності до ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Дослідженими по даній справі доказами доведено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповернення авансового платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. У судовому засіданні позивач наголошував, що ним спочатку було сплачено авансовий платіж за транспортний засіб марки LADA Largus Cross, а лише потім було підписано спірний договір та умови договору зрозумілим чином йому не пояснили. Як вбачається з матеріалів справи на виконання договору фінансового лізингу позивачем була сплачена сума в розмірі 39 990 грн., яку відповідач відніс до авансового платежу, який сплачується за оформлення даного договору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу від 06.03.2018 №01076 від 06.03.2018 принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним, а позов в цій частині задовольнити. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, зусилля та кошти. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається з квитанції від 06.03.2018 №ПН 157140 наданою позивачем, останній на виконання договору фінансового лізингу від 06.03.2018 №01076, в цей же день сплатив на користь ТОВ «Максус Лізинг» 40 000 грн., а оскільки вказаний договір визначається судом недійсним, тому відповідно, ця сума підлягає стягненню з відповідача. Суд зазначає, що при дослідженні спірного договору було встановлено його нікчемність. Разом з тим, у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже наведене положення закону визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, яка полягає в здійсненні судового розгляду справи в межах заявлених позовних вимог сторін. У контексті зазначеного суд вказує, що будь-яких обмежень щодо визначення підстав для встановлення обґрунтованості позову чинним законодавством не встановлено. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з такого. Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У ст.1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» визначено поняття шкоди як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст.711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. В матеріалах справи відсутні докази того, що майну [PERSON] було завдано шкоду або така шкода їм була завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Також відшкодування моральної шкоди не передбачено положеннями спірного договору. Тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 5000 грн. в порядку захисту прав споживачів. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову, а саме визнати договір фінансового лізингу від 06 березня 2018 року №01076 укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в сумі 40 000 грн. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішив у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial