Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати частково незаконним рішення 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 23.11.2007 року в частині передачі у приватну власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,1491 га, цільовим призначенням для ведення оособистого селянського господарства; скасувати державний акт про право приватної власності на землю серії ЯК № 554246, виданий на ім"я [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 23.11.2007 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS], площею 0,1491 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, відповідачем по справі, на підставі даного рішення виготовлено технічну документацію та отримано державний акт серії ЯК № 554246. Про винесення даного рішення сільської ради та приватизацію вищевказаної земельної ділянки позивачці стало відомо у серпні місяці 2014 року, коли вона звернулась з заявою про приватизацію нею даної земельної ділянки, оскільки цією земельною ділянкою позивач користується, але позивачці було відмовлено у приватизації і доведено про те, що вона вже приватизована іншою особою. Позивач зазначає, що заїзд до гаража, який побудовано на приватизованій нею земельній ділянці в [ADDRESS], можливий лише через земельну ділянку, яка незаконно приватизована відповідачем по справі. Новобасанською сільською радою 07.11.2014 року було складено акт обстеження земельної ділянки та встановлено, що [PERSON] було помилково приватизовано частину земельної ділянки, яка належить позивачці. Але у добровільному порядку [PERSON] відмовляється повернути незаконно отриману частину земельної ділянки, тому для вирішення даного спору позивач змушена звертатися до суду. Про рішення 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 23.11.2007 року та отримання державного акту [PERSON] позивачці стало відомо у серпні 2014 року, тому вона вважає, що строк позовної давності розпочався саме з цього часу. Представник позивача [PERSON] в с удовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що рішенням 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 23.11.2007 року йому було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1491 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою в [ADDRESS]. При приватизації земельної ділянки, ним було дотримано порядку приватизації, виготовлення технічної документації та Державного акта. Ніяких порушень прав позивача щодо спірної земельної ділянки з його боку не було. Представник відповідача Новобасанської сільської ради Кириченко С.П. в судовому засіданні позов визнала та пояснила, що земельну ділянку, що по [ADDRESS] у 1997 році рішенням сесії було передано у користування покійному брату позивача [PERSON] і ця земельна ділянка у нього не вилучалась у встановленому законом порядку, а увесь час, з моменту його смерті, перебувала у користуванні спадкоємця, позивачки [PERSON] Спірна земельна ділянка рішенням 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 23.11.2007 року була помилково передана у власність [PERSON] і це було встановлено комісією Новобасанської сільської ради при обстеженні земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] та складено акт обстеження земельної ділянки від 07.11.2014 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сином позивача [PERSON] і разом з нею користуються земельною ділянкою, що по [ADDRESS], для проїзду до господарства, яке розташовано на земельній ділянці по [ADDRESS] що належить його матері. Спірна земельна ділянка належала його покійному дядькові [PERSON], брату позивача, та перейшла до неї у спадок, але відповідні документи на земельну ділянку позивач раніше не виготовила. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, повно та всебічно дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 393566 від 14.11.2006 року, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та земельної ділянки площею 0,3596 га, розташованої по [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 393567 від 14.11.2006 року, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 554246 від 07.04.2010 року, відповідач є власником земельної ділянки площею 0,1491 га, розташованої по [ADDRESS] Державний акт виданий на підставі рішення 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради від 23.11.2007 року для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 15 ЦК України кожній особі гарантовано право на захист цивільних прав та інтересів, а відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст.152 Земельного Кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Стаття 116 Земельного кодексу України вказує, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Отже, оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. В свою чергу, згідно пп. 3, 4, 5, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до акту обстеження земельної ділянки [PERSON] від 07.11.2014 року, складеного комісією Новобасанської сільради, встановлено, що в ході приватизації земельної ділянки [PERSON] було помилково приватизовано частину земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні [PERSON] Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 034590 від 02.06.1998 року, суміжним землекористувачем земельної ділянки, що по [ADDRESS], був [PERSON] Позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON], що підтвердив в судовому засіданні представник позивача, свідок та представник відповідача Новобасанської сільради і проти цього заперечень не надходило. Даний факт визнано сторонами, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16.04.2004 р. (далі - Постанова Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 р.), рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Виходячи з позиції Верховного Суду України вбачається, що Новобасанська сільська рада порушила норми земельного законодавства при видачі відповідачу Державного акту на земельну ділянку, адже одночасно й передала частину земельної ділянки, яка знаходилась у користуванні позивача. Крім того, така передача частини земельної ділянки по [ADDRESS], якою користується позивач, унеможливлює її розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS], оскільки проїзд до гаража лежить саме на спірній частині земельної ділянки, яку приватизував відповідач. Тому, враховуючи вищевикладене суд вважає, що рішення 10 сесії 5 скликання Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 23.11.2007 року в частині передачі у приватну власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,1491 га, цільовим призначенням для ведення оособистого селянського господарства є незаконним, а Державний акт про право приватної власності на землю серії ЯК № 554246, виданий на ім"я [PERSON] є недійсним. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, позов підлягає задоволенню, то відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору.

Outcome: approved