Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та в інтересах неповнолітньої [PERSON], в якому просив визнати дії [PERSON], щодо реєстрації [PERSON], неповнолітньої [PERSON] у предметі іпотеки неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства, позбавити права користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 18.10.2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 100000 доларів США строком до 18.10.2012 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором між сторонами 18.10.2007 року було укладено договір іпотеки нерухомого майна за адресою: будинок [ADDRESS]. За кредитним договором відповідач свої зобов'язання не виконав в повному обсязі. Відповідачем в порушення положень зазначених в п.16 договору іпотеки були зареєстровані [PERSON], неповнолітня [PERSON], що є порушенням вимог договору, на підставі зазначеного вони підлягають позбавленню права користування зі зняттям з реєстраційного обліку у будинку, що є предметом іпотеки за адресою: будинок [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача надав письмову заяву відповідно до якої підтримав в повному обсязі позовні вимоги просив задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, від них надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги не визнають в повному обсязі, надали письмові заперечення відповідно до яких, зазначають, що в обґрунтування позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на п.16 договору іпотеки, відповідно до якого визначений обов'язок іпотекодавця [PERSON] не передавати майно в оренду, у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування іншим особам, або іншим чином розпоряджатись предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою іпотекодержателя. В будинку, що є предметом іпотеки за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] з 09.09.2003, [PERSON], з 23.06.2005 року, тобто мав реєстрацію до укладання договору іпотеки; неповнолітня [PERSON] [INFO], зареєстрована в серпні 2014 року, оскільки ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено обов'язок громадян України, а також іноземців чи осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Відповідно до положень статей 141 та 160 Сімейного кодексу України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою попередження або накладання штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Представник третьої особи позовні вимоги в частині визнання дій [PERSON] щодо реєстрації [PERSON] у предметі іпотеки просила вирішити на розсуд суду, з дотримання житлових прав та інтересів дитини. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 18.10.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 100000 доларів США, на споживчі потреби, строком до 18.10.2012 року. (а.с. 6-11) Судом встановлено, що 18 жовтня 2007 року на підставі Договору іпотеки [PERSON] передав в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" житловий будинок, що розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, пров. Абрикосовий, буд. 1. (а.с. 12-17) Згідно з п.16 договору іпотеки визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду, у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування іншим особам, або іншим чином розпоряджатись предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою іпотекодержателя. На теперішній час в будинку [ADDRESS], що є предметом іпотеки , у відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання № 626/01-16 від 06.09.2016 року зареєстровані: [PERSON] ( дата реєстрації 09.09.2003 року); [PERSON] (дата реєстрації 23.06.2005 року), згідно з відмітки в паспорті громадянина України на одинадцятому аркуші; [PERSON](дата народження [INFO], реєстрації серпень 2014 року). Відповідно до положень статей 141 та 160 Сімейного кодексу України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Виходячи з викладеного, [PERSON] був зареєстрований до укладення договору іпотеки, він є батьком неповнолітньої [PERSON], батьки неповнолітньої дитини, як її законні представники, зобов'язані подати до органів внутрішніх справ заяву про реєстрацію місця проживання новонародженої дитини у десятиденний строк після державної реєстрації факту народження дитини (одержання свідоцтва про народження). Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою попередження або накладання штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до вимог ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 156 ЖК України регламентує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Зокрема частиною другою ст. 158 ЖК УРСР передбачений порядок укладання договору найму жилого приміщення в будинку, відповідно до якого договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи, та вищевикладені норми чинного сімейного та житлового законодавства дають суду підстави дійти до висновку, що посилання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на те, що реєстрація членів сім'ї [PERSON] в житловому приміщенні є порушенням п. 16 договору, є помилковим, оскільки вселення до власника житла членів сім'ї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду, у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність, а також не є здійсненням відчуження майна або інше ним розпорядження без письмової згоди Іпотекодержателя в розумінні п.16 договору. Син [PERSON] - [PERSON] мав реєстрацію в будинку до укладення договору іпотеки. Крім того, здійснення реєстрації новонароджених дітей в житловому приміщенні, є обов'язком відповідача [PERSON], невиконання якого тягне відповідальність встановлену законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання дій [PERSON], [PERSON] та в інтересах неповнолітньої [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства задоволенню не підлягають. Вирішуючи позов в частині позовних вимог щодо позбавлення права користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] зі зняттям відповідачів з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування обставин для позбавлення права користування позивач посилається в позову на п. 16 договору іпотеки та зазначає, що це є підставою для виселення відповідачів, при цьому вимога про виселення в резолютивній частині позову відсутня. У відповідності до ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 2 ст. 41, ст. 13 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтями 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першоїстатті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що кредит було надано [PERSON] на споживчі цілі, спірний будинок за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві свідоцтва про право приватної власності на майно від 03.09.2003 року. Кредитний договір [PERSON] уклав з позивачем в 2007 році, реєстрація відповідача [PERSON] відбулась 2005 році з чого випливає, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, та жодних неправомірних дій відповідач [PERSON] не вчиняв, так само як і відповідач [PERSON] виконував обов'язок передбачений законом, щодо реєстрації місця проживання своєї новонародженої дитини. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про визнання дій щодо реєстрації відповідачів неправомірними в спірному житловому будинку, похідні від цього вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], [PERSON] та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, при відмові у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

Outcome: dismissed