Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач-відповідач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача-позивача [PERSON], якою, із урахуванням уточнення предмет позову, просила суд надати дозвіл на тимчасовий, строком на три місяці, виїзд [PERSON] [INFO] за межі України у супроводі позивача-відповідача без супроводу батька [PERSON], із наданням позивачу-відповідачу дозволу на отримання проїзного документу для тимчасового виїзду за межі України доньки [PERSON] [INFO] без дозволу батька. Позовні вимоги за первісним позовом мотивовані тим, що протягом 2010-2014 років сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 24.04.2014 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку [PERSON] [INFO], яка після припинення шлюбних відносин залишилася мешкати із матірю позивачем-відповідачем по справі. У 2013 році позивач-відповідач вийшла заміж за [PERSON], та, через те, що останній не має змоги працевлаштуватися в Україні вона із чоловіком має намір виїхати до [PERSON], проте на виїзд дитини потрібна згода відповідача-позивача, яку останній не надає у позасудовому порядку. Окрім того із зустрічною позовною заявою, яку було прийнято судом до спільного розгляду у встановленому законом порядку звернувся до суду відповідач-позивач [PERSON] який, позиваючись до позивача-відповідача [PERSON], просив встановити способи його участі у вихованні доньки [PERSON] [INFO] шляхом надання йому можливості побачення із донькою та спілкування із нею як за місцем мешкання доньки, так і за місцем мешкання відповідача-позивача наступним чином: -кожного понеділка та середи із 17.00 год. до 19.00 год. за місцем мешкання дитини або на території м. Херсона із можливістю відвідування навчально-розважальних закладів та зустрічі дитини у дошкільному закладі без супроводу матері; -кожної пятниці із 17.00 год. до 19.00 год. безперервно за місцем мешкання відповідача-позивача; -шляхом надання можливості спільного проведення відпустки із виїздом за межі м. Херсона двічі на рік по 15 діб під час перебування дитини на канікулах; -шляхом надання можливості спільного проведення за місцем мешкання відповідача-позивача наступних святкових (вихідних) днів а саме 7 січня Різдво Христове, 1 травня - [PERSON] міжнародної солідарності трудящих, 9 травня [PERSON], 28 червня [PERSON] України а також 19 липня день наступний за днем народження доньки. Позовні вимоги за зустрічним позовом відповідач-позивач мотивував тим, що позивач-відповідач перешкоджає йому у спілкуванні з зі спільною малолітньою донькою сторін [PERSON] [INFO], чим порушує його права, які позивач просить захистити у визначений в прохальній частині позову спосіб. У судовому засіданні позивач-відповідач та її представник за ордером та договором адвокат [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом із урахуванням наданих уточнень повністю підтримали із викладених у позові підстав, та просили їх задовольнити на підставі поданих доказів, які було досліджено судом. Зустрічний позов визнали частково, а саме просили суд визначити способи участі відповідача-позивача у вихованні дитини саме із урахуванням наданих суду висновків органу опіки та піклування Суворовської районної у м. Херсоні ради. Відповідача-позивач [PERSON] а також його представник за ордером та договором адвокат [PERSON]В, щодо задоволення первісного позову повністю заперечували, вказуючи про те, що, на їх думку, дійсною метою позивача за таким позовом є вивезення дитини до [PERSON] Федерації без згоди батька на постійне місце мешкання. При цьому повністю підтримали зустрічний позов, вказуючи про те, що, на їх думку, висновок органу опіки та піклування з приводу способів участі батька у вихованні та спілкуванні із дитиною прийнято без повного та всебічного дослідження обставин. Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної у м. Херсоні ради за довіреністю [PERSON] щодо задоволення первісної позовної заяви покладалась на розсуд суду, а з приводу задоволення зустрічного позову не заперечувала, проте вказувала на необхідність визначення порядку участі батька у вихованні малолітньої доньки саме із урахуванням наданого з цього приводу висновку органу опіки та піклування. Заслухавши позицію сторін по справі, їх представників та представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, а також перевіривши доводи поданими сторонами та дослідженими судом доказами, приходжу до наступних висновків та відповідних ним правовідносин. Так судом встановлено, що сторони починаючи з 30.01.2010 року перебували у шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом від того ж числа серії 1-КГ № 050052. Згідно свідоцтва про народження від 16.12.2010 року серії 1-КГ № 112642 в період шлюбу у сторін 18 липня 2010 року народилась донька [PERSON]. Відповідно до рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб від 19.09.2014 року позивач [PERSON] вдруге вийшла заміж за громадянина [PERSON] федерації [PERSON] [INFO], внаслідок чого отримала прізвище чоловіка, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 19.09.2014 року серії І-КГ № 091920. Як вбачається з дослідженої судом телеграми від 26.03.2015 року позивач-відповідач намагалася у позасудовому порядку владнати питання із відповідачем-позивачем з приводу надання останнім дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон, проте, як встановлено у судовому засіданні питання на час розгляду справи судом між сторонами не вирішено. При цьому слід зазначити, що зі змісту згаданої телеграми, не можливо дійти однозначного висновку про те, на який саме період позивач-відповідача просить відповідача-позивача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон ( а.с. 10). При цьому дослідженням показів допитаних судом свідків позивача-відповідача, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] можна дійти висновку про те, що виїзд дитини за кордон, про надання дозволу на який йдеться у розглядуваному позові, не має тимчасового характеру, зокрема виходячи із показів нинішнього чоловіка позивача-відповідача, який є громадянином [PERSON], та який, як встановлено судом, прибув до України з метою одруження із [PERSON], при цьому перший не має постійно роботи на Україні зокрема через що бажає повернутися разом із новою дружиною та, відповідно дитиною сторін, на батьківщину. З огляду на вищевикладені висновки суд критично відноситься до показів позивача-відповідача допитаної в якості свідка в частині того, що виїзд до [PERSON] із дитиною має виключно тимчасовий характер з метою відвідування нових родичів, а саме батьків чоловіка. Слід зазначити, що інших доказів, окрім вищевикладених, зокрема проїзних документів в обидва боки, які б свідчили про намір позивача-відповідача тимчасово вивезти дитину за кордон за обставинами справи, та які б підлягали дослідженню і оцінці у встановленому законом порядку суду надано не було. Також слід звернути увагу на зміст позовних вимог за первісним позовом, підстави якого позивач-відповідач у судовому засіданні у встановленому законом порядку не змінювала. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. При цьому відповідно до ч. 4. ст. 313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Виїзд з України на постійне проживання дітей віком від 14 до 18 років може бути здійснено лише за їх згодою, оформленою письмово і нотаріально засвідченою. Аналізуючи вищевикладені норми, можна дійти висновку про те, що виїзд дитини за кордон за згодою батьків може мати як тимчасовий характер, так постійний, при цьому в разі виїзду дитини на постійне місце проживання за кордон для цього існують додаткові вимоги, які підлягають встановленню та дослідженню у судовому порядку. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Досліджуючи положення ст. ст. 10, 11 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року можна дійти висновку про необхідність запобігання у неповерненні дитини із-за кордону в разі відсутності до того законних підстав. Таким чином, враховуючи предмет первісного позову, зокрема в частині строку, на який просять суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а саме беручи до уваги те, що такий дозвіл носить тимчасовий характер, а також аналізуючи предмет первісного позову та досліджені судом докази на його підтвердження надані сторонами приходжу до переконання про відсутність законних підстав до задоволення таких позовних вимог. При цьому слід зауважити, що вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійній основі позивачем відповідачем не ставилось, та відповідно з цього приводу не заявлялось про докази, які належить досліджувати судом, зокрема із урахуванням ратифікованих Україною міжнародних норм та правил. Що ж стосується зустрічної позовної заяви, то слід зауважити наступне. Як встановлено судом у відповідача-позивача виникли суперечки із [PERSON] з приводу способів участі першого у вихованні їх спільної малолітньої доньки, що підтверджується як заявою відповідача-позивача направленою позивачу-відповідачу ( а.с. 28, 29), листом в.о. завідувача я/с № 12 від 11.06.2015 року, так і показами допитаних судом свідків за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та з приводу чого позивач-відповідач у судовому засіданні фактично не заперечувала, вказуючи про те, що суперечки виникли через неналежну на її думку поведінку [PERSON] з цього приводу, що також вбачається з дослідженого судом листа начальника Суворовського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області від 25.07.2015 року за вих. № 36/2638 ( а.с. 44). При цьому враховуючи вищевикладені судом обставини та приписи законодавства, зокрема в частині прав батьків на участь у вихованні дітей, приходжу до переконання про необхідність часткового задоволення зустрічного позову. При цьому слід зауважити, що батьки не тільки мають право, але і зобовязані примати участь у вихованні дитини, в цьому випадку на державу в особі відповідних органів покладено обовязок контролю вказаного питання із урахуванням інтересів самої дитини ( ст ст. 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. ст. 19, 157, 157 СК України). Так, зокрема згідно ч. 3 ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. При цьому рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Судом досліджено відповідний висновок від 09.10.2015 року щодо визначення способу участі [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] [INFO], який затверджено рішення органу місцевого самоврядування № 143 від 09.10.2015 року. Вказаний висновок на час розгляду судом справи по суті та прийняття рішення є чинним та ніким не оскаржений у встановленому законом порядку, про що вказував відповідача-позивач та його представник. При цьому слід зауважити, що при складанні вищезгаданого висновку, як вбачається із самого висновку, було враховано усі обставини справи, зокрема питання з приводу батьків дитини, та надано висновок з приводу участі батька у вихованні дитини, якій наразі лише пять років, та з яким суд погоджується, через що вважає за доцільне задовольнити зустрічні позовні вимоги саме із урахуванням викладених висновків органу опіки та піклування, затверджених у встановленому законом порядку. На підставі викладеного, та

Outcome: partial