Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить визнати її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], зобов'язавши відділення громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Дрогобицького міського відділу УМВС України у Львівській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову, покликається на те, що він являється власником вказаного будинку та проживає у ньому. Він добросовісно використовує дану житлову площу, за власні кошти утримує такий у належному стані, постійно проводить капітальні та поточні ремонти. Разом з тим, у такому будинку зареєстрована відповідачка, однак в ньому не проживає. При цьому, зніматися з реєстраційного обліку не бажає. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Доповнила, що жодних речей відповідачки у вказаному житловому будинку немає. Більше того, у неї є інше житло, де така проживає, її дії свідчать про відсутність наміру повертатися до спірного житла. Жодних перешкод щодо користування вищевказаним житлом їй не чинилося. Відповідачка на розгляд справи не з'явилася не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд визнав її неявку неповажною та провів розгляд у її відсутності. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи, в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивач та відповідачка [PERSON] з 28.10.2006 року (а.с. 13-14), однак остання протягом 3,5 років не проживає у такому будинку (довідка Модрицької сільської ради сільської ради від 05.02.2015 року №68 -а.с.7). Разом з тим, наведені обставини також підтверджуються поясненнями свідка [PERSON], чоловіка відповідачки та сина для позивача. Зокрема про те, що відповідачка більше трьох років не проживає у спірному житі, на даний час судом розглядається справа про розірвання шлюбу з нею. Разом з тим, їй відомо про розгляд даної справи, однак такий вона ігнорує. Відповідачка має інше житло, спірне житло покинула добровільно. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. З роз'яснень, які містяться у п.11 Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Беручи до уваги наведене та те, що відповідачка фактично добровільно залишила спірне житло і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни, не сплачує комунальних послуг, її особисте майно в будинку відсутнє, не бере участі в утриманні житла, проживає за іншою адресою, суд приходить до висновку про те, що такі її дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування житловим будинком між позивачем та відповідачем не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що вона самостійно залишила жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагалася вселитись наявність реєстрації у вищевказаній квартирі позбавляє можливості позивача здійснювати права власності у повному обсязі, тому її слід визнати такою, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Водночас відповідно дост. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. У зв»язку з чим позов в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed