Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

позивачка звернулася до Коломийського міськрайонного суду з названим позовом. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачка зазначає, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], після смерті якої позивачка успадкувала належне померлій майно, що складається з 1/2 частини житлового будинку, земельних ділянок площею 0,0108 га та 0,0259 га, які межують між собою та знаходяться в [ADDRESS]. З весни 2005 року по день звернення з даним позовом відповідачка вчиняє дії, які перешкоджають позивачці користуватися та розпоряджатися належною на праві власності земельною ділянкою та здійснювати належне обслуговування господарських будівель та споруд, розміщених на ній. Зокрема, на земельній ділянці площею 0,0259 га відповідачкою встановлено огорожу з бетонним фундаментом, яка повністю унеможливила користування гаражем та частиною земельної ділянки. Позивачка вказує і на те, що відповідачкою також завезено та розміщено на цій земельній ділянці будівельні матеріали: гравій, пісок та встановлено собачу будку, яка унеможливлює прохід до гаражу. Крім того, протиправні дії відповідачки полягають не тільки у фізичному самовільному захопленні частини земельної ділянки, а й у постійних словесних образах, наклепах, прокльонах в присутності сусідів та сторонніх осіб, з приводу чого позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Однак, на це відповідачка не реагує та не усуває створені нею перешкоди. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Вона також пояснила, що приблизно в 2003 році відповідачка встановила металеву огорожу з бетонним фундаментом. Згодом в 2012 році відповідачка за допомогою свого чоловіка перекрили дерев'яним парканом єдиний існуючий прохід до гаражу, який належить рідному брату позивачки, та знаходиться на земельній ділянці останньої. Таким чином, гараж, який знаходиться на земельній ділянці позивачки, став повністю ізольований і до нього немає навіть проходу. Крім того, в 2012 році відповідачка біля забитого дошками входу без дозволу позивачки розмістила на земельній ділянці позивачки собачу будку, столик і лавку, якими користуються відповідачка та її сім'я. Тому позивачка, уточнивши позовні вимоги в усній формі, просить зобов'язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом звільнення останньої від зазначених дерев'яної огорожі, воріт, собачої будки, столика і лавки. Поряд з тим позивачка просить не присуджувати з відповідачки відшкодування моральної шкоди. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, вказані позивачкою. Вони також пояснили, що спірні металеві ворота з бетонним фундаментом відповідачка та її чоловік встановили приблизно в 2005-2006 роках, перекривши в'їзд до гаражу, який знаходиться на земельній ділянці позивачки. З приводу цього сторони, починаючи з 2006 року, конфліктували між собою, і позивачка та її родичі були змушені протягом тривалого часу терпіти вказані незручності та конфлікти з приводу неправомірних дій відповідачки та її чоловіка. Однак, після встановлення вказаних воріт зі сторони будинку позивачки існував єдиний вхід до гаражу через хвіртку. Однак, останніми роками (менше, ніж 3 роки тому) відповідачка та її чоловік перекрили вказаний вхід, повністю позбавивши позивачку можливості доступу до вказаного гаражу. З приводу неправомірних дій відповідачки та її чоловіка між ними та позивачкою, а також третіми особами часто виникали конфлікти, які в більшості випадків спричиняв і розпочинав чоловік відповідачки. Тому треті особи вважають, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що її будинок та господарство межує з господарством бабусі позивачки. Відповідачка вважає, що бабуся позивачки неправомірно приватизувала вищевказані земельні ділянки, які успадкувала позивачка, оскільки якщо вважати ці ділянки власністю позивачки, то для обслуговування будинку та господарських споруд відповідачки практично немає землі. Однак, відповідачка не оспорила вказаної приватизації на час винесення даного рішення, хоча судом надавалися їй для цього час та можливість. Вона не заперечила того, що в 2012 році з допомогою свого чоловіка встановила дерев'яну огорожу, а також розмістила собачу будку, столик та лавку на спірній земельній ділянці, оскільки вона вважає, що має право це робити і користуватися цими об'єктами. Тому відповідачка просить відмовити в позові із зазначених підстав. Крім того, 29.01.2014 року вона звернулася до суду із письмовою заявою про застосування наслідків пропуску позивачкою строку позовної давності. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, оцінюючи досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельну ділянку із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності і право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що засвідчує право власності або право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.06.2006 року [PERSON] померла [INFO] в м.Коломиї у віці 97 років (а.с.31). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.08.2011 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., зареєстрованого в реєстрі за №2095, яке є додатковим до свідоцтва про право на спадщину від 25.11.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3011, спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її внучка [PERSON]. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з приватизованих земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд площею 0,0108 га та 0,0259 га, що розташовані в [ADDRESS] (а.с.6). Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21608737 від 20.01.2009 року, виданого ОКП "Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", вбачається, що за позивачкою зареєстроване право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. В копії даного документу вказано, що підставою виникнення права власності позивачки на цю частину будинку є свідоцтво про право на спадщину від 25.11.2008 року, видане державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк-Терпелюк І.В., зареєстроване в реєстрі за №3011, а датою прийняття рішення про реєстрацію права власності є 20.01.2009 року (а.с.7-8). Судом також встановлено, що відповідно до копій Державних актів на право власності на земельну ділянку від 16.02.2005 року серії ІФ №029827 та серії ІФ №029846, виданих на ім'я [PERSON] на підставі рішення Коломийської міської ради № 843 від 07.04.2004 року, земельні ділянки площею 0,0108 га та 0,0259 га, призначені для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд, які розташовані по [ADDRESS], належать позивачці [PERSON] згідно з відмітками на них, зроблених державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. про видачу 29.08.2011 року вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.29-30). Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до п.б ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Позивачка надала суду докази державної реєстрації права власності на вказані земельні ділянки, а також представила докази щодо встановлення меж земельної ділянки, котра знаходиться у її власності, що стверджується технічним звітом Інформаційно-кадастрового центру по встановленню меж земельної ділянки для підготовки та видачі Державного акту на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.13-28). Відповідно до ч.2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. В судовому засіданні встановлено, що в 2012 році відповідачка на земельній ділянці позивачки встановила дерев'яну огорожу, перекривши позивачці єдиний доступ до гаража, який знаходиться на вказаній земельній ділянці, а також розмістила там собачу будку, столик і лавку, якими користується відповідачка та її сім'я. Вказані обставини стверджуються даними фототаблиці (а.с.95-97), а також показами свідків [PERSON] та [PERSON] Вказані свідки також пояснили, що з приводу вказаних дій відповідачки між сторонами протягом 2012-2013 років систематично виникали конфлікти. Конфліктував також з позивачкою, третіми особами та зазначеними свідками чоловік відповідачки. Тому неодноразово мали місце випадки звернення до правоохоронних органів. Також протягом вказаного періоду туди зверталася позивачка, оскільки вона не мала жодного доступу до гаража, який знаходиться на її земельній ділянці. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення від дерев'яного паркану, собачої будки, столика і лавочки підлягають задоволенню. Суд вважає необґрунтованою заяву відповідачки про застосування наслідків пропуску строку позовної давності від 29.01.2014 року щодо вказаних вимог, оскільки в судовому засіданні встановлено, що даний позов позивачка пред'явила через те, що відповідачка встановила та розмістила на спірній земельній ділянці спірні об'єкти в 2012 році і саме тоді позивачка дізналася про порушення свого права. Тому суд вважає, що позивачкою не пропущено загальний трьохрічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В зв'язку із задоволенням уточнених позовних вимог з відповідачки слід стягнути судовий збір в розмірі 229,40 грн., який сплачений позивачкою (а.с.1). На підставі наведеного, ст.ст.257, 321, 325, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 125, п. "б" ч. 3 ст.152, 158 ЗК України та,

Outcome: approved