Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на її користь аліментів на утримання колишнього подружжя, в порядку ст. 76 Сімейного Кодексу України, в розмірі 13 частини всіх доходів, щомісячно, починаючи стягувати з 20.02.2013 року. В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що після розривання шлюбу за рішенням суду, від 19.02.2013 року, позивачка важко захворіла, перебуває на диспансерному обліку за місцем проживання, втратила роботу і стала на облік, як безробітна, у Тернопільському МРЦЗ; крім того на утриманні позивачки є двоє дітей (одна дитина повнолітня) від відповідача, батько та тітка похилого віку, яких позивачка утримує. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю та просить його задовольнити з викладених у ньому мотивів. Відповідач [PERSON] позов заперечив за недоведеністю позивачкою непрацездатності й просить відмовити [PERSON] у її вимозі за безпідставністю вимог. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін спору, суд встановив наступні обставни справи: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2013 року. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO], та син [PERSON] , [INFO]. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , разом з дітьми сторін спору, батьком позивачки та тіткою мають зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] проживають без реєстрації в [ADDRESS] Син сторін спору, [PERSON], навчається на платній основі (згідно Договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг від 13.08.2013 року) на денній формі навчання у Тернопільському національному економічному університеті за спеціальністю «економіка підприємництва». Термін навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2016 року. Щодо позивачки, то остання з 15 січня 2014 року перебуває на обліку, як безробітна, і отримує державну допомогу в Тернопільському МРЦС, що стверджується довідкою за № 145 від 22.01.2014 року. Відповідач проживає окремо від позивачки та працює в Управлінні фізичної культури та спорту Тернопільської ОДА на посаді головного спеціаліста, що визнано сторонами спору. Ст. 75 Сімейного Кодексу України визначає загальні положення права подружжя на утримання. Правове регулювання відносин подружжя по утриманню спрямоване на реалізацію положень загальної частини Кодексу щодо необхідності побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ч. 2 ст. 1 СК України) та з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім'ї (ч. 8 ст. 7 СК України). За юридичною природою право подружжя на утримання є особливим майновим суб'єктивним правом. Частина перша статті 75 СК України встановлює юридичний обов'язок, відповідно до якого дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. В частині другій даної статті визначаються умови виникнення права на утримання: той з подружжя, хто претендує на це право має бути непрацездатним; він має потребувати матеріальної допомоги; інший з подружжя, який зобов'язаний утримувати може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатність - це правова категорія, яка сформована у праві соціального забезпечення та полягає у неможливості особи в силу визначених законом причин самостійно себе забезпечувати. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. N 1058-IV визначає поняття "непрацездатні громадяни". Це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Частина перша ст. 76 СК України «Право на утримання після розірвання шлюбу» встановлює правило, за яким розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу Законодавець встановлює умови, за яких виникає право на утримання після розірвання шлюбу: 1) настання непрацездатності обчислюється часом перебування в шлюбі та завершується після спливу одного року після його розірвання; 2) особа повинна потребувати матеріальної допомоги; 3) колишній чоловік, дружина може надавати таку допомогу. (частина друга ст. 76 СК України). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивачка у справі є [INFO], тобто не досягла пенсійного віку в розумінні ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в судовому засіданні визнала наявність у себе вищої освіти, й хоча пояснила, що 16.04.2013 року була прооперована з приводу фіброзно - кістозної пухлини і була поставлена на облік по місцю проживання, однак визнала факт відсутності у себе інвалідності I, II чи III групи. Таким чином суд вважає відсутніми підстави визнавати право позивачки на утримання від відповідача на підставі ч.2 ст. 76 СК України. Крім того особа позивачки не підпадає під дію частини 3 ст. 76 СК України, згідно якої один з подружжя право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу - однак за умови, що той з колишнього подружжя, котрий потребує допомоги у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду. Позивачка, як зазначено вище, має вищу освіту, працювала на посаді викладача кафедри психологічних та педагогічних дисциплін ТНЕУ, з якої була звільнена у зв'язку з закінченням трудового договору 31.08.2013 року - тобто мала можливість одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду. Додатково суд зазначає, що наявність вироку суду від 18 грудня 2013 року, про визнання відповідача винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України за заподіяння позивачці легких тілесних ушкоджень, не має правового значення в розумінні предмета позову, оскільки право на утримання має той з подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя (ч.6 ст. 75 СК України), однак, як вищезазначено, відсутні належні та допустимі докази непрацездатності позивачки та причинно - наслідкового зв'язку між заподіянням позивачці тілесних ушкоджень відповідачем та звільненням її з роботи з ТНЕУ. Також суд зауважує, про відсутність правового значення доводів позивачки про ігнорування відповідачем батьківських обов'язків з утримання та виховання їх спільних дітей, оскільки питання стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину може бути окремими предметом позову не пов'язаним з позовом про стягнення витрат на утримання одним з подружжя після розірвання шлюбу.

Outcome: dismissed