Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] внутрішніх справ України, прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який уточнював. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15 серпня 2013 року старшим слідчим слідчого відділення Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області майором міліції [PERSON] йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1,2 ст. 367 КК України у кримінальному провадженні № 12013040340006224. 10 жовтня 2013 року прокурор Нікопольської міжрайонної прокуратури [PERSON] звернувся з клопотанням до Нікопольського міжрайонного прокурора Павлійчука В.А. про продовження строку досудового розслідування справи до 15 листопада 2013 року, але в порушення ч. 3 ст. 295 КПК України не надав йому та його захисникові копію вказаного клопотання, що позбавило їх права на подання письмових заперечень. 14 листопада 2013 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON] йому було повідомлено про зміну підозри у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1,2 ст. 367 КК України та повідомлено про підозру у скоєнні службової недбалості, відповідальність за яку передбачено частинами 1,2 ст. 367 КК України. Того ж дня йому було повідомлено про закінчення досудового розслідування кримінального провадження № 12013040340006224 та вручено обвинувальний акт, після чого справу спрямовано до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року у справі № 182/10564/13-к обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 12013040340006224 повернуто прокурору у звязку з його невідповідністю вимогам КПК України. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року апеляційна скарга прокурора на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року відхилена. В порушення ст.ст. 294,295 КПК України старший слідчий СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON] без вирішення питання про продовження строків, розслідував справу більше року. 31 серпня 2015 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON] складено новий обвинувальний акт, який затверджений старшим прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури [PERSON] по обвинуваченню позивача за частинами 1,2 ст. 367 КК України. Згодом 04 квітня 2016 року та 02 грудня 2016 року прокурором Нікопольської місцевої прокуратури [PERSON] були підготовлені нові обвинувальні акти по обвинуваченню позивача за ч. 2 ст. 367 КК України . Вироком Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року позивача визнано невинуватим у предявленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України і виправдано у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання. Отже, внаслідок протиправних дій слідчого та прокуратури він незаконно перебував під слідством та судом в період з 15 серпня 2013 року по 10 жовтня 2017 року. Позивач вважає, що діями органу досудового розслідування, місцевою прокуратурою, судом йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок перебування під слідством та судом був порушений його життєвий ритм, нормальні звязки, його почали уникати знайомі та колишні колеги, через що він втратив звичайний нормальний настрій, здоровий сон, став відчувати постійну пригніченість, знервованість та напруженість, перебував у стані постійного стресу, тобто був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя. До того ж, значно погіршився стан його здоровя, 15 червня 2016 року йому було встановлено другу групу інвалідності, перебуває на «Д» обліку з діагнозом «Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз». Позивач неодноразово звертався до лікарів у звязку з погіршенням загального стану здоровя, перебував на обстеженні у відділенні чорнобильського контингенту в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова, оскільки є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та постраждалим від її наслідків (категорія 1). Також, на протязі чотирьох років позивач не міг спланувати час і місце лікування, відпочинку, у звязку з постійним відвідуванням суду, зустрічами із захисником, підготовкою до чисельних судових засідань. Крім того, позивач зазначає, що його перебування під кримінальним переслідуванням, спровокувало поширення стосовно нього неправдивої інформації, яка використовувалася з метою тиску на нього та членів його сімї, їх переслідування за правомірні дії при виконанні службових обов'язків. З цих підстав позивач разом з дружиною були вимушені змінити місце свого постійного проживання, що потягло за собою моральні страждання та значні матеріальні збитки, які полягали в необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи усі вищевикладені обставини, моральну шкоду з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.64,65) позивач оцінює в 186\~150,00 грн. та дану суму просить стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Відповідач [PERSON] казначейська служба України позовні вимоги не визнали та в своїх запереченнях від 12 грудня 2017 року (а.с.47-50) зазначили, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів. Таким чином, вважають стягнення коштів з Казначейства необґрунтованим і та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. До того ж, на думку представника відповідача, позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином. У зв'язку з наведеними обставинами, представник відповідача просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Відповідач [PERSON] внутрішніх справ України проти позову також заперечили, та в своєму відзиві від 03 січня 2018 року (а.с.53-57) представник відповідача [PERSON] зазначив, що у позовній заяві відсутні дані про вину безпосередньо посадових осіб МВС України у спричиненні позивачу моральної шкоди. [PERSON] внутрішніх справ України не порушувало прав та інтересів позивача та відповідно не може нести відповідальність перед ним. Також представник відповідача вважає, що МВС України взагалі є не належним відповідачем щодо заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови в позові. Відповідач [PERSON] Дніпропетровської області з позовом ознайомлені та 01 лютого 2018 року надали відзив (а.с.86-89) в якому посилаючись на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року зазначили, що позивачем не вірно проведений розрахунок заподіяної йому моральної шкоду, а тому відшкодування моральних збитків в сумі 186\~150,00 грн. є завищеною вимогою, безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах законодавства. Під час судового засідання 27 листопада 2018 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання 27 листопада 2018 року не з'явилися , про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.125-127). Заслухавши позивача та його представника [PERSON], повно та всебічно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості\~(стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що 15 серпня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального провадження за № 12013040340006224 стосовно [PERSON] за правовою кваліфікацією ч.ч. 1,2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, якщо воно спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. 14 листопада 2013 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON] позивачу було повідомлено про зміну підозри у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1,2 ст. 367 КК України та повідомлено про підозру у скоєнні службової недбалості, відповідальність за яку передбачено частинами 1,2 ст. 367 КК України (а.с.22-30). Того ж дня, позивача було повідомлено про закінчення досудового розслідування кримінального провадження № 12013040340006224 та вручено обвинувальний акт від 14 листопада 2013 року, затверджений прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури [PERSON] (а.с.22-31), після чого справу направлено до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Дані обставинами представниками відповідачів не оспорювалися. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року у справі № 182/10564/13-к, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року обвинувальний [PERSON] за кримінальним провадженням № 12013040340006224 відносно [PERSON], обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, за правовою кваліфікацією ч. 1,2 ст. 367 КК України повернуто прокурору у звязку з його невідповідністю вимогам КПК України (а.с.135-149,150-152). 31 серпня 2015 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON] складено інший обвинувальний акт, затверджений старшим прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури [PERSON] по обвинуваченню позивача за частинами 1,2 ст. 367 КК України (а.с.153-164). В подальшому 04 квітня 2016 року та 02 грудня 2016 року прокурором Нікопольської місцевої прокуратури [PERSON] були підготовлені нові обвинувальні акти по обвинуваченню позивача за ч. 2 ст. 367 КК України (а.с.167-179). Вироком Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року позивача [PERSON] визнано невинуватим у предявленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України і виправдано у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання (а.с.8-16). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року, залишеною без змін Постановою Верховного суду від 20 вересня 2018 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с.17-21, 129-132). Вирок набув чинності 10 жовтня 2017 року. Згідно\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У\~ст. 56 Конституції України\~визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до\~ст. 62 Конституції України\~особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. Стаття 23 ЦК України\~передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4\~\~ від 31 березня 1995 року розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Відповідно до положень частини 3\~ст. 23 ЦК України\~\~ моральна шкода може бути відшкодована (компенсована) будь-яким способом. Найбільш розповсюдженим способом компенсації моральної шкоди є грошова компенсація. Суд повинен оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди критерії її заподіяння. Оцінюється глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана та інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права особи тощо). Згідно з п. 2 ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ч.1\~ст. 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Пунктами 1,3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Таким чином позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди»\~обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду є шкода, незаконні дії (рішення бездіяльність), причинний зв'язок між незаконними діями і шкодою. Наявність вини не вимагається. При наявності заподіяння особі моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодавством, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням розумності та справедливості, як того вимагає\~ст. 23 ЦК України. При визначенні наявності заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходить з того, що у пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 15 серпня 2013 року по 10 жовтня 2017 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Отже, діями органів досудового розслідування, прокуратури позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з незаконними діями органів досудового розслідування, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що також призвело до погіршення стану його здоровя. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача суд, враховуючи обставини справи, виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов'язковою прив'язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Відповідно до п. 5 ч. 1\~ст. 3 вказаного Закону\~ у\~ наведених\~ в\~ статті\~ 1\~ цього\~ Закону\~ випадках\~громадянинові відшкодовується моральна шкода, яка провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону). Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічну за змістом позицію висловив Верховний Суд в своїй Постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження 61-22539ск18) Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається представник [PERSON] Дніпропетровської області, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600, 00 гривень. Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні. Даний висновок суду повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). З урахуванням періоду перебування позивача [PERSON] під слідством та судом з 15 серпня 2013 року (повідомлення про підозру) по 10 жовтня 2017 року (набрання чинності виправдувального вироку), суд приходиться висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, становитиме 186\~150,00 грн., з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, який з 01 січня 2018 року становить 3723,00 грн., виходячи із розрахунку 3\~723 грн. х 50 місяців. Згідно п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість перебування позивача під слідством і судом, глибину його переживань у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у житті у зв'язку з цим, з урахуванням вимог розумності і справедливості, встановлення спеціальним законом мінімальних розмірів відшкодування шкоди, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі в сумі розмірі 186\~150,00 грн., які підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845. Відповідно до п. п. 35, 38\~\~ цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. За правилами\~ст. 176 ЦК України\~юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Згідно зі\~ст. 48 Бюджетного Кодексу України\~в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення [PERSON] казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте [PERSON] казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст.\~7, пп. 1,\~2\~ст.\~23 Бюджетного Кодексу України\~ бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються\~Законом України «Про [PERSON] бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Враховуючи те, що сторони звільнені від оплати судових витрат, тому у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved