Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій`Поділля» про стягнення заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] з 1985 року працював в ТОВ «Санаторій`Поділля» на різних посадах, зокрема, слюсара, інженера водо-каналізаційної служби, машиніста підвищених насосів. 01.03.2016 року був звільнений із займаної посади на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. Однак в порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП України підприємство не розрахувалось з ним в день звільнення. Відповідач сплатив належні йому кошти в сумі 5332,87 грн. не в день звільнення, а лише 26.03.2019 року. У відповідності до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України [PERSON] має право на оплату підприємством середнього заробітку за час затримки виплати належних коштів за весь час такої затримки. Вважає, що за [PERSON] зберігається право збільшення його середнього заробітку відповідно до вимог законодавства, як це передбачено пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Законодавством збільшено мінімальний розмір заробітної плати, що тягне за собою коригування його середнього заробітку не менше ніж до мінімальної заробітної плати, встановленої на день ухвалення судом рішення. На даний час середній заробіток [PERSON] не може бути меншим ніж мінімальний розмір заробітної плати, який дорівнює 4173 грн. за місяць, а у погодинному розмірі-25,13 грн. Враховуючи, що [PERSON] звільнений з роботи 01.03.2016 року, а виплата належних сум від підприємства відбулася 26.03.2019 року, час затримки виплати роботодавцем належних сум становить в період з 01.03.2016 року по 26.03.2019 року 36 повних місяців і 15 робочих днів, тому згідно розрахунку, проведеного на підставі постанови від 21.01.2015 року у справі №6-203 цс14 розмір середньої заробітної плати за період з 01.03.2016 року по 26.03.2019 року становить 153243,60 грн., які і просить стягнути в судовому порядку. За вказаних обставин представник позивача [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник на підставі довіреності [PERSON] позовні вимоги підтримали, з мотивів, наведених у позові. Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій» Поділля»-адвокати Мишковська Т.М. та Дроненко Ю.В. позовні вимоги визнали частково з мотивів, наведених у відзиві. Крім того, зазначили, що позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на дату подачі позову, що суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановю КМУ від 08.02.1995 року №100. Для розрахунку середнього заробітку за останні 2 календарні місяці у [PERSON] необхідно враховувати, що його заробітна плата склала за лютий 2016 року-1390,00 грн., за березень 2016 року- 63,54 грн., кількість відпрацьованих днів у лютому становить 21, а у березні 1, загалом 22 дні. Таким чином, середній заробіток за вищезазначеною формулою становить: (1390+63,54) / (21 + 1)= 66,07 грн. в день. Період затримки становить: 775 днів (2016 - 210 днів, 2017 рік - 248 днів, 2018 рік - 250 днів, 2019 рік - 67 днів ). Середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 66,07 грн. * 775 днів = 51204,25грн. Разом з тим за змістом п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» середиій заробіток за час затримки розрахунку складає 4362,60 грн., проти стягнення якого відповідач не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін. Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, з 1977 року по 29.02.2016 року [PERSON] працював в ТОВ "Санаторій Поділля" на різних посадах, з 01.08.2001 року - на посаді машиніста підводних насосів V1 розряду. З 01.08.2001 року позивач працював на посаді машиніста підвищених насосів та був звільнений згідно наказу № 26 від 29.02.2016 року, що підтверджується трудовою книжкою від 30.07.1974 року. Сттаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.02.2019 року по справі №149/2099/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Санаторій Поділля» про стягнення заробітної плати (дата набрання законної сили 25.03.2019 року), позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій «Поділля" (іден. Код: 05413669) на користь [PERSON] (ідент. Код. [NUMBER] ) індексацію заробітної плати в розмірі 1197,87 гривень та премії в період з 2014 - 2015 роки в розмірі 4135 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Згідно поштового повідомлення за №9/0361 та довідки №4 від 02.04.2019 року АТ «Укрпошта» ВД Калинівський ЦПЗ-2 Хмільник ЦВПЗ ТОВ «Санаторій Поділля» сплатило 26.03.2019 року позивачу [PERSON] належні коти в сумі 5332,87 грн. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими порядком. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. (Розділ ІІ Порядку). Згідно з абз.1 п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, шо обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові ВСУ від 21.01.2015. Для розрахунку середнього заробітку за останні 2 календарні місяці у [PERSON] , суд враховує, що його заробітна плата склала за лютий 2016 року - 1390,00 грн., за березень 2016 року - 63,54 грн., кількість відпрацьованих днів у лютому становить 21, а у березні 1, загалом 22 днів ( розрахункові листки а.с.98-99). Таким чином, середній заробіток за вищезазначеною формулою становить: (1390+63,54) / (21+1) = 66,07 грн. в день. Період затримки становить: 775 днів (2016 рік - 210 днів, 2017 рік - 248 днів, 2018 рік - 250 днів, 2019 рік. - 67 днів ). Середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 66,07 грн. * 775 днів = 51204,25 грн. При цьому, Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року в справі №6-259цс17. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності, суд враховує, що спір про стягнення заробітної плати (справа №149/2099/17) вирішено на користь [PERSON] частково. Сума яку просив стягнути позивач складає 62557,28 грн., задоволено 5332,87 грн., тобто 8,52% від заявленої суми, тому виходячи із співмірності та істотності цієї частки - 8,52%, порівняно із середнім заробітком-51204,25 грн., суд дійшов висновку про те, що до задоволення підлягає - 4362,60 грн., що складає 8,52% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку обрахованого, виходячи із розміру заробітку за останні 2 календарні місяці, які передували звільненню. Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Як вбачається з позовної заяви позивачем при зверненні до суду було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за період з 01.03.2016 року по 26.03.2019 року в розмірі 153243,60 грн. При цьому, судового збору за позовною вимогою позивачем не сплачено. Визначаючись щодо необхідності сплати позивачем судового збору, суд виходить з того, що відповідно до преамбули ЗУ «Про судовий збір» №3674-УІ цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Отже, саме ЗУ «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає порядок сплати та звільнення від сплати судового збору та має пріорітет застосування у даних правовідносинах. Так, статтею 5 чинного ЗУ «Про судовий збір», закріплено перелік осіб, які звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 ЗУ «Про судовий збір» №3674-УІ від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі-у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, вказаною нормою передбачено два випадки, пов`язані з трудовими правовідносинами, у яких позивачі звільняються від сплати судового збору, а саме: 1) у справах про стягнення заробітної плати; 2) у справах про поновлення на роботі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Проте, позовні вимоги позивача не стосуються виплати заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, заявлена позивачем вимога щодо стягнення середнього заробітку в сумі 153243,60 грн., не є заробітною платою в розумінні статті 1 Закону України «Про оплату праці», статті 94 Кодексу законів про працю України, а відтак, з урахуванням положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» із зазначеної вимоги позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 1532,43 грн. (за ставкою чинною на час звернення до суду). Однак, позивачем при зверненні до суду з позовною заявою не було сплачено судового збору, а судом помилково на це не звернуто увагу. Поряд з цим, як зазначено вище, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд вважає за необхідне вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, враховуючи принцип розумності та пропорційності, а також беручи до уваги часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача в дохід держави в розмірі 43,62 грн. та з позивача в дохід держави 1488,81 грн. На підставі ст.ст.8,43 Конституції України, ст.ст.116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial