Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 14.07.2001 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від спільного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO], які проживають разом з матір'ю. [PERSON] матеріально утримує своїх дітей і займається їх духовним розвитком. Відповідач навпаки не займається вихованням та утриманням дітей, застосовує фізичну силу. Крім того, відповідач відмовляється надати тимчасовий дозвіл на виїзд дітей за кордон до США на період з 15.06.2019 року по 18.08.2019 року до брата позивача і така позиція [PERSON] шкодить інтересам дітей. За таких обставин, оскільки дітям для всебічного розвитку необхідно виїжджати за кордон, тому просять надати такий дозвіл на виїзд без дозволу та супроводу батька на період з 15.06.2019 року по 18.08.2019 року у супроводі матері до США. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що відповідач ніколи не перешкоджав дітям виїзду за кордон, а з приводу виїзду дітей до США позивач до відповідача не зверталась і [PERSON] не відмовляв наданню дозволу дітям на виїзд до Сполучених Штатів. Крім того, прохальна частина позову не відповідає вимогам діючого закону, оскільки позивач не може просити надати їй дозвіл на виїзд дітей за кордон, а має право просити надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без супроводу батька у супроводі матері. 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації до суду не з'явилась, але у направлених листах до суду просила розглянути справу у відсутність свого представника і винести рішення з максимальним врахуванням інтересів дітей (а.с.55; 79; 99; 111; 162). Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1-2, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частина 2, ст.10 цієї Конвенції наголошує, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Згідно положень ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як встановлено у судовому засіданні, 14.07.2001 року сторони зареєстрували між собою шлюб, який був зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, актовий запис №1067 (а.с.14). Від спільного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] (а.с.15-16) та доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.17), які проживають разом з матір'ю. Як вбачається з наданих доказів діти народились на території США. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі та їх представниками, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Згідно ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 „Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Як зазначає п.22, ч.1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітнього, неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності такої згоди одного з батьків. Як вбачається з тексту позовної заяви та пояснень позивача та її представника, відповідач, ухилившись від виконання своїх батьківських обов'язків, перешкоджає виїзду дітей за кордон до США, відмовляючись надавати дозвіл на такий тимчасовий виїзд. За таких обставин позивач звернулась до суду про надання дозволу щодо виїзду малолітніх дітей за кордон без дозволу батька у супроводі матері. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в свою чергу в судовому засіданні пояснили, що відповідач ніколи не перешкоджав дітям виїзду за кордон, а з приводу виїзду дітей до США позивач до відповідача не зверталась і [PERSON] не відмовляв наданню дозволу дітям на виїзд до Америки. Як наголошує ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачає ч.1, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч.1-2, ст.16 ЦК Українни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 3) припинення дії, яка порушує право. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки позивач та її представник не надали доказів перешкоджання відповідачем виїзду дітей за кордон у супроводі матері без супроводу батька, а також її звернення до відповідача з цього приводу і отримання від нього відмови у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, тому в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушене право позивача щодо предмету спору, за захистом якого вона звернулась до суду. При цьому відповідач повністю заперечує порушення ним права позивача за даним позовом. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed