Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що 12 січня 2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного Чернівецького міського управління юстиції, від даного шлюбу спільних дітей немає. Вказувала на те, що після реєстрації шлюбу вони з відповідачем певний час проживали в Італії, оскільки відповідач є громадянином Італійської Республіки, та з 2007 року почали жити в м.Чернівці, проте у зв'язку з постійними сімейними сварками та непорозуміннями відповідач неодноразово залишав спільне помешкання, змінюючи місце проживання та не підтримуючи з нею зв'язку, а коли повертався ініціював конфлікти. Зазначала, що з серпня 2008 року вона з відповідачем спільно проживає, стосунки не підтримує та їй не відомо теперішнє його місце перебування. Вважає, що шлюб носить формальний характер, подальше його збереження є таким, що суперечить її інтересам, а тому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. В судове засідання позивач не з'явилась, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явилася в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації. Причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 12 січня 2001 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 17 (а/с 18). Як вбачається з свідоцтва про шлюб, відповідає є громадянином Італійської Республіки. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно зі статтею 74 Закону України "Про міжнародне приватне право" процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Судом встановлено, що сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, як вбачається з свідоцтва про шлюб, після реєстрації шлюбу позивач свого дошлюбного прізвища не змінювала. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243,60 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved