Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. В обгрунтування поданого позову вона зазначила, що 27.10.2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . 24.02.2021 року шлюб між ними розірвано. Після припинення шлюбних відносин відповідач погодився із тим, що правльна машина LG (вживана) вробництва Польщі вартістю 7000 грн., яка була придбана її бабусею [PERSON] у приватної особи та особисто нею привезена до місця їх мешкання, а також водонагрівач (бойлер) вартістю 2651 грн., який вона та її бабуся придбали в кредит через ПУМБ банк, позивачка відімкне від водопостачання та водовідведення та забере із собою до нового місця мешкання, але відповідач через деякий час змінив свою думку. Після телефонної розмови з її бабусею відповідач погодився повернути зазначені речі їй, навіть винайняв машину, щоб їх перевезти, але коли винайнята вантажівка приїхала до помсешкання її батьків та бабусі, вони побачили там лише купу якогось непотребу. Посилаючись на норми ст. 60,61,69,70,71 СК України, ст. 372 ЦК України просила визнати за нею право власності на пральну машину LG (вживану) та водонагрівач (бойлер), зобов`язати відповідача здійснити демонтаж підключення до системи водопостачання та водовідведення пральної машини LG та водонагрівача (бойлера) за власний рахунок. В разі неможливості (в результаті пошкодження або псування) надати зазначені речі, зобов`язати [PERSON] виплатити компенсацію за них у сумі 9651,00 грн. Судові витрати розділити навпіл. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщеніф належним чином. Від позивачки надійшла заява про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи в його відсутності, проти позовних вимог заперечує, оскільки речей, які зазначені в позовній заяві вони з позивачкою не придбавали, крім того в позові не зрозуміло, які конкретно речі просить повернути позивачка, оскільки вони не мають конкретних назв, марки, моделі. До того ж, до позовної заяви не додано вартості цих речей. Крім того, з позовних вимог неможливо встановити, де, ким та коли придбавались ці речі. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши подані сторонами заяви вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено наступне: Згідно копії свідоцтва про шлюб, 27.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ) було укладено шлюб. Згідно копії свідоцтва про народження від 19.06.2013 року [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2021 року у справі № 932/6277/20, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно копії довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором № 85019973393 від 10.03.2016 року, [PERSON] отримувала кредит в сумі 2592,80 грн. в АТ «ПУМБ» 10.03.2016 року. Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Так, надана копія довідки про отримання позивачкою кредиту не свідчить про те, яке було цільове призначення вказаного кредиту і на які потреби він отримувався позивачкою. Крім цього, до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів існування спірного майна, його родові ознаки, його придбання подружжям чи одним із подружжя, отримання його в дар тощо, так само як і не додано доказів того, що спірне майно перебуває у відповідача. За цих обставин позовна вимога про визнання права власності на майно та повернення цього майна позивачці задоволенню не підлягає. Крім цього, не підлягає задоволенню й вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь вартості цього майна, оскільки до матеріалів справи, крім вищезазначених доказів, не додано його дійсної вартості станом на день звернення до суду із цим позовом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивачки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed