Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Тайганського міжрайонного управління водного господарства про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 28.05.2013 року начальником Тайганського міжрайонного управління водного господарства [PERSON] було видано наказ №83, згідно п.п.3.1, п.3 якого зазначено: «…бухгалтерії з 01 червня 2013 року: зменшити виплату надбавки за високі досягнення у праці [PERSON] у розмірі 15%». 01.07.2013 року начальником Тайганського міжрайонного управління водного господарства [PERSON] видано наказ №104, відповідно до п.1 якого внесено зміни до п.3 наказу по управлінню від 28.05.2013 року №83 «Про покладення обов`язків», виклавши його у наступній редакції: «п.3. бухгалтерії з 01 червня 2013 року: 3.1. зменшити надбавку за високі досягнення у праці [PERSON] і встановити у розмірі 15% від посадового окладу. Того ж 28.05.2013 року начальником Тайганського міжрайонного управління водного господарства [PERSON] видано наказ №84, зі змісту п.4 якого випливає, що [PERSON] заборонено виплачувати премію «за зрив строків здачі табелів в бухгалтерію». В подальшому 17.07.2013 року 3-ю особою [PERSON] видано наказ №109, згідно п.1 якого [PERSON] оголошено догану у зв`язку з неналежним виконанням службових обов`язків, а саме невиконання доручення начальника управління щодо підготовки проекту наказу про відкликання з відпустки [PERSON], що на думку відповідача є порушенням розділу VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих та службовців підприємств, організацій, установ Держводагенства водних ресурсів України, посадової інструкції. Через кілька днів, а саме: 11.07.2013 року начальником Тайганського міжрайонного управління водного господарства [PERSON] було видано наказ №107 про призначення службового розслідування відносно працівників служби бухгалтерського обліку та звітності, з посиланням у наказі на Порядок проведення службового розслідування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2012 року №666. Далі 23.07.2013 року 3-ю особою [PERSON] видано наказ №112 про внесення змін до наказу №107 від 11.07.2013 року. 19.07.2013 року складено акт про результати проведення службового розслідування відносно дисциплінарного проступку співпрацівників служби бухгалтерського обліку, відповідно до п.1 резолютивної частини якого інженеру з підготовки кадрів [PERSON] за неналежне виконання своїх посадових обов`язків за навмисну затримку надання наказу №83 від 28.05.2013 року до бухгалтерії винести дисциплінарне стягнення. 23.07.2013 року начальником Тайганського міжрайонного управління водного господарства [PERSON] видано наказ №113 про результати службового розслідування, зі змісту п.1 резолютивної частини якого інженеру з підготовки кадрів [PERSON] винесено дисциплінарне стягнення - звільнення за п.3, ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, передбачених посадовою інструкцією та Правилами внутрішнього розпорядку. А 29.07.2013 року начальником Тайганського міжрайонного управління водного господарства [PERSON] видано наказ №91-ок про розірвання трудового договору з [PERSON] та звільнення її на підставі п.3, ч.1, ст.40 КЗпП України. Того ж 29.07.2013 року у трудовій книжці [PERSON] зроблено запис про звільнення її із займаної посади, у зв`язку із систематичним невиконанням та порушенням без поважних причин обов`язків, покладених посадовою інструкцією інженера з підготовки кадрів та Правилами внутрішнього розпорядку на підставі наказу №91-ок від 29.07.2013 року. Позивач вважає, що п.3.1 наказу №83 від 28.05.2013 року, п.4 наказу №84 від 28.05.2013 року, накази №109 від 17.07.2013 року, №113 від 23.07.2013 року, №91-ок від 29.07.2013 року є незаконними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають скасуванню, просить поновити її на попередній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., сплачені за аналіз документів з метою подальшого звернення до суду, їх збір, складання позовної заяви та представництво її інтересів в суді, що також підтверджується квитанцією, а також договором про надання правової допомоги. Крім того, вважає, що діями відповідача, були порушені її законні права та спричинило моральні страждання, оскільки знаходиться у стані невизначеності з моменту видання наказів до остаточного прийняття судового рішення у справі і необхідністю додаткових зусиль для звернення в суд за захистом своїх порушених прав, організації свого життя. Вважає, що розумним і справедливим буде грошове відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, звернулись до суду з заявою, в якій просили проводити розгляд справи у їх відсутність (а.с.59-60). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався (а.с.67; 68). Третя особа в судове засідання також не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.67; 69). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. У відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб працівник вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог п. 3 ст. 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягають встановленню судом при вирішенні спору про законність звільнення [PERSON] з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст. ст.147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення. При цьому до заходів дисциплінарного стягнення, передбачених ст.147 КЗпП України, належать догана та звільнення. Диспозиція наведеної норми дозволяє застосовувати до окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення, передбачені законодавством, статутами та положеннями про дисципліну. Як встановлено в судовому засіданні, наказом від 28 травня 2013 року № 83, зміни до якого внесено наказом від 1 липня 2013 року №104, [PERSON] зменшено надбавку за високі досягнення праці та встановлено її у розмірі 15% від посадового окладу у зв'язку з обставинами, що нею у травні 2013 року не було підписано табелі обліку робочого часу та не здано до бухгалтерії до 25 числа місяця, що мало наслідком несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам управління. Цими ж наказами обов'язок щодо ведення табелів обліку робочого часу покладено на [PERSON] та встановлено їй доплату за виконання вказаної функції у розмірі 15% від посадового окладу. В червні 2013 року надбавку [PERSON] нараховано не було. За цим фактом 11 липня 2013 року призначено службове розслідування щодо працівників служби бухгалтерського обліку. За результатами службового розслідування було складено акт від 19 липня 2013 року, яким встановлено неналежне виконання посадових обов'язків [PERSON], а саме: навмисну затримку надання наказу №83 від 28 травня 2013 року до бухгалтерії, та зазначено, що [PERSON] не здійснила тиражування наказу для реєстрації в бухгалтерії. На підставі акта про результати службового розслідування від 19 липня 2013 року було видано наказ від 23 липня 2013 року про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, а 29 липня 2013 року - наказ про розірвання трудового договору із позивачем. Однак з таким змістом вказаних наказів погодитись не можна, так як за п.6 наказу від 28 травня 2013 року №83 (про нарахування надбавки [PERSON]) контроль за його виконанням покладено на заступника начальника управління [PERSON], а за п.3 наказу від 1 липня 2013 року №104 контроль за виконанням перерахунку заробітної плати у червні 2013 року [PERSON] та [PERSON] було покладено на головного бухгалтера [PERSON] (т.1, а.с. 20; 24). В акті про результати службового розслідування від 19.07.2013 року зазначено, що головний бухгалтер була ознайомлена з наказом про нарахування надбавки [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що відповідач та 3-тя особа не довели судові обставини несвоєчасного виконання наказу №83 від 28.05.2013 року як наслідок невиконання трудових функцій саме [PERSON] 17 липня 2013 року до позивачки [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани у зв'язку із неналежним виконанням службових обов'язків, а саме невиконання доручення начальника управління щодо підготовки проекту наказу про відкликання із відпустки оглядальника [PERSON] Зі змісту наказу від 23 липня 2013 року №113 вбачається, що до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі акта про результати службового розслідування, яким встановлено неналежне виконання [PERSON] посадових обов'язків щодо виконання наказу про нарахування надбавки [PERSON] Наказом від 29 липня 2013 року № 91-ок передбачено розірвати із [PERSON] трудовий договір та звільнити її із посади інженера із підготовки кадрів у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що полягає у зриві строків здачі табелів обліку робочого часу у травні 2013 року, що мало наслідком несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам управління; невиконанні доручення начальника управління щодо підготовки проекту наказу про відкликання із відпустки оглядальника [PERSON] та неналежному виконанні посадових обов'язків щодо виконання наказу про нарахування надбавки [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що позивачку звільнено за двома наказами, які за змістом передбачають різні підстави для застосування п.3, ст.40 КЗпП України. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, судом встановлено, що позивачку [PERSON] звільнено за порушення трудової дисципліни, яке мало місце до оголошення догани за вчинення іншого дисциплінарного проступку, що суперечить диспозиції п.3, ч.1, ст.40 КЗпП України. Що стосується наказів від 28 травня 2013 року №83, від 1 липня 2013 року №104 у частині зменшення [PERSON] надбавки за високі досягнення праці та встановлення її у розмірі 15 % від посадового окладу та наказу від 28 травня 2013 року №84 про заборону виплати їй премії за травень 2013 року, необхідно зазначити таке. Положенням про преміювання працівників Тайганського міжрайонного управління водного господарства (Додаток №4 до колективного договору) визначено показники преміювання та підстави для зменшення розміру премії. Показниками преміювання інженера із підготовки кадрів указано виконання плану із підготовки кадрів, якісний підбір кадрів, забезпечення діловодства законодавчою базою (Додаток № 1 до Положення). Перелік підстав для зменшення розміру премії наведено у Додатку №2 до Положення, до яких належать: нецільове використання бюджетних коштів та державного майна; порушення строків надання звітності; невиконання або несвоєчасне виконання рішень колегій, наказів та доручень начальника управління; наявність дисциплінарного стягнення; низький технічний і естетичний рівень утримання водогосподарських об'єктів, продбаз, автотранспорту та механізмів; низька якість виконання ремонтно-вихідних робіт. За наявності указаних підстав розмір премії зменшується на 100%. Посадовою інструкцією інженера із підготовки кадрів Тайганського міжрайонного управління водного господарства на [PERSON] було покладено обов'язок щодо ведення табелів робочого часу, їх візування. Як описано вище, в травні 2013 року [PERSON] не було підписано табелі обліку робочого часу та не здано до бухгалтерії до 25 числа місяця. За вчинення указаного порушення позивачці одночасно зменшено надбавку за високі досягнення праці та позбавлено премії за травень 2013 року. Однак перелік доплат і надбавок, який є Додатком №3-А до колективного договору, відповідач не надав, тим самим не вказавши підстави встановлення, зменшення та скасування надбавок у Тайганському міжрайонному управлінні водного господарства. Відповідно до пояснень [PERSON] на обґрунтування позову у цій частині, табелі обліку робочого часу були нею притримані у зв'язку з їх неналежним оформленням: були виявлені нею помилки у табелі Баланівського гідротехнічного вузла і Баланівського гідротехнічної дільниці, помилки у табелі сторожів щодо норм тривалості робочого часу. За таких обставин суд вважає необхідним визнати незаконним та скасувати п.3.1 наказу №83 від 28.05.2013 року, п.1 наказу №104 від 1.07.2013 року, п.4 наказу №84 від 28.05.2013 року, поскільки відповідачем не надано судові доказів щодо неналежного виконання своїх посадових обов`язків позивачкою і її навмисну затримку надання наказу №83 від 28.05.2013 року до бухгалтерії відповідача, при цьому доводи позивачки з цього приводу, що містяться в позові, не спростовуються зібраними доказами. Як зазначає ч.1, ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналізуючи законність підстав звільнення позивачки з займаної посади, суд приходить до висновку, що поскільки звільнення [PERSON] відбулось за порушення трудової дисципліни, яке мало місце до оголошення догани за вчинення іншого дисциплінарного проступку, що суперечить диспозиції п.3, ч.1, ст.40 КЗпП України, а інших систематичних порушень трудової дисципліни позивачкою судом не встановлено, при цьому вона була звільнена за наказами, що передбачають різні підставі для застосування п.3, ч.1, ст.40 КЗпП України, тому накази про притягнення позивачки до дисциплінарного стягнення підлягають скасуванню, а [PERSON] необхідно поновити на раніше займаній посаді з 24.07.2013 року. У відповідності до п.2, ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або в різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). При поновленні на роботі працівника з цього приводу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню весь середній заробіток за час вимушеного прогулу при звільненні з дня незаконного звільнення 24.07.2013 року по день винесення рішення 1.09.2014 року, виходячи з її заробітної плати на даній посаді за два останніх повних відпрацьованих місяці (т.1, а.с.40). А саме: позивачка за березень та квітень 2013 року отримала 1778 грн. 80 коп. та 1966 грн. 92 коп. відповідно, що в сумі складає 3745 грн. 72 коп. Відпрацьованих позивачкою за ці два повних місяці були 42 робочих дні (березень - 20 днів, квітень - 22 дні). Дану суму 3745,72 грн. необхідно розділити на 42 відпрацьованих за ці місяці дні і в результаті отримаємо 89 грн. 18 коп. - середньоденна заробітна плата позивача. Останню суму необхідно помножити на кількість робочих днів, що містяться в періоді з 24.07.2013 року по 1.09.2014 року (89,18 грн. х 283 робочих дні = 25 237 грн. 94 коп.), отримавши при цьому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Поскільки позивачці [PERSON] було завдано моральних переживань та психологічних страждань неправомірними діями відповідача щодо її звільнення, вона, не отримуючи коштів для проживання, втратила нормальні життєві зв'язки, що природно зрозуміло, не працюючи понад рік, які вимагають від неї в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, тому з відповідача на її користь необхідно стягнути 3000 грн. моральної шкоди, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, в решті стягнення суми в розмірі 2000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити. Як зазначає п.1, ст.233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у м. Києві, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачи трудової книжки. Поскільки позивачку було звільнено з роботи 23.07.2013 року, а звернулась вона до суду про поновлення її трудового права 13.08.2013 року, що підтверджується відбитком штампу Білогірського районного суду АРК (т.1, а.с.1) на першому аркуші позову, тому суд вважає, що вона не порушила строку звернення до суду. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивачки, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 252 грн. 38 коп. судового збору в рахунок задоволення вимог майнового характеру та 243 грн. 60 коп. судового збору в рахунок задоволення вимог немайнового характеру, а всього 495 грн. 98 коп., від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду у відповідності з п.1, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір". Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в порядку ст.84 ЦПК України 3000 грн. витрат на правову допомогу, що документально підтверджені позивачкою. Крім того, в порядку п.2 та 4, ч.1, ст.367 ЦПК України позов в частині поновлення на роботі позивачки та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягають негайному виконанню.

Outcome: partial