Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. У встановлений законом шестимісячний строк він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме побутовими предметами які належали його матері, тому вважав, що фактично вступив у володіння майном померлої. Після смерті його матері - чоловік матері [PERSON], звернувся з заявою до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, після померлої [PERSON] та 15 березня 2001 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що належало його матері. [INFO] [PERSON] помер та після своєї смерті залишив заповіт на ім*я [PERSON] Однак позивач вважає дії [PERSON] не законно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері, оскільки в своїй заяві до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини від 2001 року [PERSON] зазначив, що інших спадкоємців крім нього немає, хоча позивач як син є спадкоємцем першої черги, окрім того [PERSON] ні усно ні письмово не відмовлявся від спадщини. Тому позивач просить суд продовжити йому строк на прийняття спадщини, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 березня 2001 року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частину спірної квартири. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, та просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги, посилаючись на їх необґрунтованість. Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб в судове засідання не з*явилися, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] є матір*ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] /а.с. 8/. 09 січня 1976 року [PERSON] одружилася з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу /а.с. 92 оборот/. Згідно свідоцтва про право власності від 17 січня 1996 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с. 94 оборот/. Відповідно довідки №54 від 03 січня 2013 року [PERSON], [INFO], був прописаний в спірній квартирі з 25 листопада 1974 року по 17 червня 1976 рік. /а.с. 45/. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 910 від 22 серпня 1985 року [PERSON] призначена опікуном неповнолітньої внучки [PERSON], [INFO] /а.с. 79/. 23 жовтня 1993 року [PERSON] склала заповіт та заповіла все належне їй майно де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON] /а.с. 77/. 12 червня 2004 року [PERSON] одружилася з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про одруження /а.с. 80/. [INFO] померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] /а.с. 12/, після смерті якої відкрилась спадщина. Після смерті [PERSON] - [PERSON] звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом /а.с. 95 оборот/. Позивач після смерті своєї матері до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався, однак став користуватися її побутовим майном, а тому вважав що він фактично вступив у володіння та розпорядження майном. Так, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно ст.525 Цивільного Кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Стаття 529 Цивільного Кодексу Української РСР передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно ст. 548 Цивільного Кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 Цивільного Кодексу Української РСР передбачає , що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно 550 Цивільного Кодексу Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред'явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Згідно п. 23 Постанови Пленуму від 30.05.08 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», наявність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З такими вимогами особа може звернутися до суду лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат»: «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову». У разі відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Позивачем не було надано суду постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а отже позовна вимога стосовно поновлення строку на прийняття спадщини не підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 березня 2001 року та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 1/3 частину [ADDRESS] суд також не знаходить підстав для їх задоволення виходячи з наступного. 15 березня 2001 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири /а.с. 95/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с. 41/. 15 вересня 2009 року [PERSON] залишив заповіт яким заповів все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON] /а.с. 78/. Стаття 1301 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачає, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа , якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, якщо особа на ім*я якої було видано свідоцтво про право на спадщину була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Проте свідоцтво може бути визнане недійсним "також в інших випадках, встановлених законом". Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його неуповноваженою на те посадовою особою; оформлення не за місцем відкриття спадщини; недодержання встановленої законом форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя. В судовому засіданні не було встановлено, жодної обставини, яка могла б свідчити про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 березня 2001 року видане з порушенням закону. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. З Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. З урахуванням викладеного та наявних доказів, що маються в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed