Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою в новій редакції, в якій просить стягувати щомісячно з відповідача по справі на її користь аліменти на її утримання, як дружини, у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, до досягнення дитиною - [PERSON], [INFO], трьох років, витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що вона з відповідачем по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2009 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо. Матеріальної допомоги на утримання дітей та її добровільно відповідач не надає. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на неї, як на дружину, у якої проживає дитина, так як знаходиться у працездатному віці та повинен працювати. Вона не може працювати, так к доглядає дитину. Джерел доходу, крім соціальних виплат, по догляду за дитиною, вона не має. Представник позивача за договором-дорученням про надання правової допомоги №19-10/03-17 від 10 березня 2017 року - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, письмово просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача за договором про надання правової допомоги від 18 квітня 2017 року - [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмово просив суд розглянути справу без його участі, просить ухвалити рішення про стягнення аліментів у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши позиції сторін, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню частково за наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що сторони з 08 серпня 2009 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис за №422 (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають малолітніх доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мешкаю разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, що визнано сторонами та підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, актовий запис за №425 (а.с.7) та актовий запис за №480 (а.с.8) відповідно, копія акту про проживання б/н від 07 березня 2017 року, складеного техніками КП КМР «УКОЖФ» (а.с.18) підтверджує проживання [PERSON] та [PERSON] разом з позивачем. На теперішній час між сторонами не досягнуто домовленостей щодо умов та порядку утримання дружини на період догляду за дитиною, а тому вказаний спір підлягає вирішенню судом. Згідно ст.77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Згідно ч.1 ст.79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.4 ст.84 СК України право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч.6 ст.84 СК України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частини другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлений у 2017 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 01 січня 2017 року - 1600 гривень. Осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні. Тобто, на законодавчому рівні встановлено, що мінімально необхідне матеріальне забезпечення однієї працездатної людини в Україні в 2017 році не може бути меншим за 1600 гривень. Це той законодавчо встановлений мінімум, який має забезпечувати задоволення звичайних мінімальних потреб людини для забезпечення її життєдіяльності та знаходження в соціумі. Суд не має підстав вважати, що у Позивача у даній справі рівень потреб задоволення, яких є мінімально необхідним для підтримання нормальної життєдіяльності є нижчим за той, який встановлений державою. Статтею 8 цього ж закону встановлено, що мінімальна заробітна плата в Україні встановлена у місячному розмірі: з 1 січня 2017 року - 3200 гривень. Суд зауважує, що інститут материнства є одним із найважливіших в суспільному житті. Його захист є однією із функцій держави. Суд враховує, що в даній справі на утриманні Позивача знаходяться дві малолітні дитини, батьком яких є Відповідач. Одній дитині, станом на дату розгляду справи - 6 років, іншій ще не виповнилось 2 роки. Обидві дитини проживають із Позивачем. Суд вважає, що догляд за двома дітьми є важливим і відповідальним обов'язком Позивача. Догляд за двома дітьми, явно потребує багато часу, що значно ускладнює можливість самостійного заробітку Позивачем. При цьому, суд зазначає, що кожна людина, а особливо жінка має право на підтримання свого особистого належного стану, як зовнішнього так і психологічного, а так само і стану здоров'я. В даному випадку, це є ще і однією із передумов забезпечення належного догляду і виховання двох малолітніх дітей. Батько дитини нарівні із матір'ю дитини є відповідальним за забезпечення та виховання дітей. І якщо, жінка бере на себе більшість із цих обов'язків, при цьому позбавляючись можливості працювати, то обов'язком чоловіка є забезпечення своїх дітей та жінки яка про них піклується в незалежності від факту їх спільного проживання. Саме на регулювання таких важливих суспільних відносин направлена ч.2 ст.84 СК України. Суд має враховувати всі обставини справи, зокрема обставини, які об'єктивно не дають змоги чоловіку виконувати свої обов'язки. Деякі не можуть виконувати такі обов'язки внаслідок стану здоров'я, необхідності нести інші постійні витрати, як то на утримання догляду інших дітей чи непрацездатних осіб. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі, Відповідач не навів та не довів жодної обставини, які свідчили б про неможливість виконання ним обов'язку встановленого ч.2 ст.84 СК України. Виходячи з вищевикладеного, у суду не має підстав вважати відповідача таким, що не має можливості сплачувати утримання на дружину із якою проживає його дитина до досягнення дитиною трирічного віку. Оскільки відповідач є фізично здоровою, працездатною особою достатньо молодого віку, матеріальну допомогу дружині у добровільному порядку не надає, а тому враховуючи матеріальний стан сторін, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача, стягнувши аліменти з відповідача на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 13 березня 2017 року, і до досягнення - [PERSON], [INFO], трьох років. При цьому, не підлягає задоволенню вимога позивача щодо присудження стягнення грошових коштів на її утримання у сумі не нижче 30% прожиткового мінімуму, як необгрунтована ні законодавчо, ні фактично. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на правову допомогу. За ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, та не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Абзацом 4 п.48 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем наданий суду договір-доручення №19-10/03-17 від 10 березня 2017 року, укладений між адвокатом [PERSON] та [PERSON] про надання правової допомоги, в якому в п.2.3.1. зазначений гонорар Адвокату в розмірі 3300,00 грн. З наданих позивачем документів не вбачається розрахунку витрат на правову допомогу, не є такі документи доказом оплати відповідних сум, тому це є підставою для відмови у стягненні таких витрат із відповідача. При вирішенні питання щодо стягнення суми судового збору за подання відповідного позову, суд виходить із положень ч.1 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Також суд враховує п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", в якому зазначено, що якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Отже, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 320,00 гривень на користь держави. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial