Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до голови Біловодського районного суду Луганської області Рукаса Максима Сергійовича, судді Біловодського районного суду Луганської області [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування вимог посилається на те, що голова Біловодського районного суду Луганської обасті Рукас М.С. має з десяток її справ, проте деякі не розглядає, а деякі не направляє до іншого суду, через це вона залишилася без грошей. Крім того призначає її справи до розгляду нарошно після обіду. Крім того позивач вважає, що суддя Біловодського районного суду Луганської області [PERSON] має права вести її справи, оскільки також призначає розгляд її справ на післяобідню годину, тоді, як вона неодноразово клопотала про виклики на ранок. Такими діями відповідачі знущаються над нею та завдають моральної шкоди, яку вона оцінює по сто тисяч з кожного. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. (а.с.55-57). В матеріалах справи наявні заяви сторін про розгляд справи без їх участі (а.с.54,58). Відповідачі позовні вимоги не визнають та просять відмовити в їх задоволенні (а.с.54). В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, встановив. [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] виданим 24.04.1998 (а.с.5) Згідно витягу із акту огляду МСЕК № 0048741 позивач має 2 групу інвалідності безстроково з 2003 року (а.с.6) Згідно довідки лікаря-психіатра Біловодської багатопрофільної лікарні Біловодської селищної ради від 29.01.2020 [PERSON] за психіатричною та наркологічною допомогою не зверталася (а.с.10) З позовної заяви встановлено, що між сторонами існує цивільно-правовий спір з приводу спричинення моральної шкоди, що регулюється § 1 Глави 82 "Відшкодування шкоди" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом частин 1, 2, 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Позивачем пред`явлено позов про відшкодування моральної шкоди по 100 000 гривень з кожного з відповідачів, як посадових особ судової влади. З аналізу змісту гл. 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Оскільки позивачем ставиться питання про відшкодування немайнової (моральної) шкоди, завданої відповідачем, як посадовою особою органу державної влади ( в даному випадку судової), то правовою підставою для відповідальності є норми статті 1174 ЦК України, а шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів, як посадових осіб державної влади при здійсненні ним своїх повноважень відшкодовується державою. У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Вказані висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі від 10 січня 2018 року № 61-1091св17. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Так суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України) . Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності (ч.1,2 ст.11 ЦПК України) Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування або ім`я сторін, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України ). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України, а саме ст.51 ЦПК України. Так, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст.51 ЦПК України). Після спливу строку, зазначеного у ч.2 ст.51 ЦПК України суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3 ст.51 ЦПК України). Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ч.4 ст.51 ЦПК України). Позивач у цій справі клопотань про заміну первісних відповідачів належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Отже, з огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежних відповідачів в задоволенні позову необхідно відмовити ( що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц) Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки позивач звільнений від їх сплати, а суд відмовляє в задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed