Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» в особі ВП Шахта «Котляревська» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 04.12.2002 р. по 03.12.2020 р. працював у ДП «Селидіввугілля» в якості гірника очисного забою з повним робочим днем в шахті. У період з 26.06.2019 р. по 05.07.2019 р., з 11.08.2020 р. по 09.09.2020 р., з 10.09.2020 р. по 22.09.2020 р., з 23.09.2020 р. по 05.10.2020 р., з 16.10.2020 р. по 30.10.2020 р., з 31.10.2020 р. по 09.11.2020 р., з 20.11.2020 р. по 03.12.2020 р. перебував на лікарняному. У зв`язку з неповною сплатою ЄСВ страхувальником ВП «Шахта «Котляревська», ДП «Селидіввугілля» здійснив розрахунок допомоги по листкам непрацездатності, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час настання страхового випадку. Станом на сьогодні відповідач має заборгованість зі сплати ЄСВ, у зв`язку з чим до теперішнього часу не отримав суми не донарахованих лікарняних листів. Просив зобов`язати ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» зробити розрахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності по лікарняним листкам АДК № 797593, АДТ №№ 924524, 951347, 924625,924647,952068, 924791 із розрахунку 100% його середньої заробітної плати та надати до Фонду соціального страхування України в Донецькій області відповідні заяви-розрахунки для виплати. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.08.2021 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового засідання. Представник відповідача надав відзив, в якому зазначив, що згідно листа Відділу обслуговування громадян № 7 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Донецькій області від 30.07.2021 р. № 0500-1908-8/445565 «Про зарахування стажу» було повідомлено про те, що за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 30.07.2021 р. страховий стаж зарахований: на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 0.01.2004 р. по 28.02.2010 р., на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 31.07.2018 р. Таким чином, з урахуванням відсутності за даними Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування шести місяців страхового стажу протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку, у підприємства відсутні підстави для здійснення розрахування та перерахунку допомоги по тимчасовій втраті працездатності із розрахунку середньомісячної заробітної плати та наданні до відповідного відділення ФСС України заяви-розрахунку із розрахунку середньомісячної заробітної плати. ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» відповідно до вимог Закону нараховується та у повному обсязі сплачується ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування працівників. Проте, у зв`язку із несвоєчасною сплатою ЄСВ у попередні роки виникла заборгованість підприємства у вигляді нарахованих контролюючими органами штрафних санкцій та пені. У зв`язку з тим, що на час перерахування ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» ЄСВ, існує заборгованість з цього платежу (з урахуванням штрафних санкцій та пені), то перераховані останнім кошти фіксальним органом зараховуються в рахунок погашення цієї заборгованості у порядку календарної черговості її виникнення без зміни напрямку сплати ЄСВ, визначеного підприємством. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи надав пояснення на позовну заяву. В яких зазначив, що у зв`язку з неповною сплатою ЄСВ та відсутністю страхового стажу у застрахованої особи, ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» здійснив розрахунок допомоги за листками непрацездатності [PERSON] виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час настання страхового випадку, яка у 2019 р. становила 4173 грн. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що згідно трудової книжки позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Позивач в період з 26.06.2019 р. по 05.07.2019 р., з 11.08.2020 р. по 09.09.2020 р., з 10.09.2020 р. по 22.09.2020 р., з 23.09.2020 р. по 05.10.2020 р., з 16.10.2020 р. по 30.10.2020 р., з 31.10.2020 р. по 09.11.2020 р., з 20.11.2020 р. по 03.12.2020 р. перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, у зв`язку з чим йому було розраховано суми відшкодування. Згідно відповіді ВП Шахта «Котляревська» № 19/2203 від 04.06.2021 р., № 31.01-07/670 від 12.07.2021 р., № 01/2651 від 28.07.2021 р. на заяви [PERSON] щодо розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності, перерахунок сум допомоги по тимчасовій непрацездатності підприємством виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачені страхові внески, станом на 12.07.2021 р. здійснено ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» лише по червень 2018 р. включно. Через відсутність за даними Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування шести місяців страхового стажу протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку, у підприємства відсутні підстави для здійснення розрахування допомоги по тимчасові втраті працездатності із розрахунку середньомісячної заробітної плати та наданні до відповідного відділення ФСС України заяви-розрахунку із розрахунку середньомісячної заробітної платию. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ст. 253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Згідно із ст. 255 КЗпП України, види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розмірі визначаються законами України з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншим нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування. Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». За приписами п. 2 ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застраховані особи, які протягом 12 місяців перед настанням страхового випадку за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше 6 місяців, мають право на матеріальне забезпечення відповідно до цього Закону в таких розмірах: 1) допомога по тимчасовій непрацездатності виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але в розрахунку на місяць не вище за розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом у місяці настання страхового випадку. Частинами 1, 2, 4 ст.21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другом цієї частини. Статтею 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлені умови надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, а саме: допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї страхових випадків, які зазначені в Законі. Частиною 2 ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому КМУ. Згідно з ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах: 1) 50 % середньої заробітної плати (доходу) застрахованим особам, які мають страховий стаж до 3 років; 2) 60 % середньої заробітної плати (доходу) застрахованим особам, які мають страховий стаж від 3 до 5 років; 3) 70 % середньої заробітної плати (доходу) застрахованим особам, які мають страховий стаж від 5 до 8 років; 4) 100 % середньої заробітної плати (доходу) застрахованим особам, які мають страховий стаж понад 8 років. Частиною 3 ст. 30 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб). Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням та своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Тобто, комісія із соціального страхування підприємства наділена повноваженням щодо призначення матеріального забезпечення (допомоги по тимчасовій непрацездатності). Відповідно до Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для отримання коштів Фонду для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, нарахованого страхувальником, страхувальник звертається до робочого органу Фонду за місцем обліку в органі Фонду або за місцем обліку, зазначеним в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування (для зареєстрованих після 01.01.2011 р.), із заявою-розрахунком за підписом керівника та головного бухгалтера, засвідченого печаткою підприємства. Згідно п. 7 Порядку № 26, при опрацюванні заяви-розрахунку робочі органи Фонду перевіряють правильність заповнення реквізитів, наявність даних про страхувальника в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, дані про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Робочий орган виконавчої дирекції Фонду протягом десяти днів з дня подання страхувальником документів, зазначених у п.п.2.7, 2.8, 5.3, 7.3 цього Порядку, перевіряє правильність нарахування сум, пов`язаних з вищезазначеними виплатами, та перераховує страхувальнику кошти у сумі, зазначеній у заяві-розрахунку. Статтею 15 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що роботодавець як страхувальник зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом та подавати в установленому порядку відповідно до законодавства відомості, у тому числі, про розмір заробітної плати та використання робочого часу працівників. Статтею 25 ЗУ «Про збір та облік загального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. З приводу доцільності спростування чи підтвердження усіх аргументів сторін, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. З огляду на зазначену практику ЄСПЛ, судом надано правову оцінку ключовим аргументам у спірних правовідносинах. Між тим суд зазначає, що при обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. Суд враховує, що обов`язок нарахування застрахованій особі відповідного розміру матеріального забезпечення покладений законом саме на роботодавця, як страхувальника. Крім того, суд приймає до уваги, що сплачені у повному обсязі суми єдиного соціального внеску за період з 01.01.2011 р. по 31.07.2018 р. Пенсійним фондом віднесені на погашення попередньої заборгованості (штрафних санкцій та пені), та не зараховані до страхового стажу працівників на загальнообов`язкове соціальне страхування в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, існують достатні підстави для висновку про те, що факт незарахування сплати ЄСВ до страхового стажу позивача і, відповідно, непроведення перерахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності по лікарняним листкам із розрахунку 100 % середньої заробітної плати позивача стались не з вини позивача і не залежать від суб`єктивної поведінки позивача, а є наслідком того, що суми ЄСВ, сплачені роботодавцем, були віднесені Пенсійним фондом на погашення попередньої заборгованості (штрафних санкцій та пені) роботодавця і з цієї причини не зараховані до страхового стажу позивача. З наведених підстав та вказаних правових норм, суд встановив, що відповідачем було порушено право позивача на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності у відповідності до норм ст. 15 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тому обставини, які викладені відповідачем у відзиві, суд вважає необґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлено рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, виходячи з суми судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру встановленого для фізичних осіб, яка складає 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved