Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] та просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.03.2013 року, що видане на імя [PERSON] державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 3-284, частково недійсним, та визнати за ним право власності на 3\\4 частини трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 34.1 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 14.05.2009 року. В обґрунтування позову позивач послався на те, що померла дружина [PERSON] до дня смерті проживала разом з ним в квартирі [ADDRESS]. Таким чином він є таким, що прийняв спадщину, оскільки не заявляв про відмову від неї. Після смерті дружини залишилось спадкове майно у вигляді трикімнатної квартири №99, що знаходиться по вулиці Каштанова, 65в м. Нікополі. Зазначена квартира була придбана ними в шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. У вересні 2015 року він звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину та дізнався, що їх син [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], при цьому вказав, що інших спадкоємців першої черги немає. Після смерті [PERSON] залишилось три спадкоємці першої черги він, як чоловік померлої, та відповідачі [PERSON] та [PERSON], сини померлої. Таким чином, оскільки він фактично прийняв спадщину, а також, те що він має частку в спільній сумісній власності подружжя, просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину частково недійсним та визнати за ним право власності на 3\\4 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] після смерті дружини. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити, оскільки позивачем пропущений строк давності для звернення з цим позовом до суду, оскільки про те, що його син [PERSON] оформлював квартиру після смерті матері на себе позивач знав ще у 2009 році. До того ж батькові відомо, що квартира була придбана за кошти саме сина [PERSON], однак оформили право власності на матір, бо син стояв у черзі на державну квартиру. Таким чином вважає, що квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що нотаріусом не порушено закону при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON], оскільки на день смерті мати [PERSON] була зареєстрована в [INFO].( а.с. 92-94) Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового засідання, причини неявки суду не відомі. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.05.2009 року померла [PERSON] ( а.с. 7) Після її смерті відкрилась спадщина до складу, якої увійшла квартира [ADDRESS]. ( а.с. 5-6) Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не лишила, а тому спадкоємці після її смерті одержали право на спадкування за законом відповідно до статті 1258 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що відповідно до статті 1261 ЦК України після смерті [PERSON] у першу чергу право на спадкування отримали [PERSON] чоловік померлої ( а.с. 9), син померлої [PERSON]( а.с. 61), син померлої [PERSON]. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, що до дня смерті [PERSON] проживала в [INFO] разом із своїм чоловіком [PERSON]. Відповідно до матеріалів справи сторони посилаються на довідки про реєстрацію померлої за різними адресами: представник позивача посилається на довідку ОСББ, що померла зареєстрована була за адресою Кріпака, 12, кв 13, а представник відповідача посилається на довідку про реєстрацію померлої за адресою [ADDRESS] ( а.с. 10,95) Надані сторонами довідки про реєстрацію померлої, суд не бере до уваги, оскільки реєстрація місця проживання та фактичне проживання особи можуть не співпадати, що відповідає конституційному принципу свободи пересування особи. Відповідно до статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи ( а.с.45-81), що відкрита після смерті [PERSON], із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся син померлої [PERSON] ( а.с.49,54), який не повідомив нотаріусу про наявність інших спадкоємців за законом, зазначивши в заяві, що інших спадкоємців за законом у спадкодавиці немає. [PERSON]М.( син померлої) на час відкриття спадщини із спадкодавицею не проживав, заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини нотаріусу не подавав відповідно до статті 1269 ЦК України , а тому вважається таким, що спадщину не прийняв відповідно до статті 1272 ЦК України. Таким чином спадкоємці першої черги, що прийняли спадщину відповідно до закону є позивач [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON] з 24.08.1968 року ( а.с. 9). В період шлюбу 09.08.2005 року за договором купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS] ( а.с. 5) Таким чином зазначена нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст.60,61 СК України. Доводи відповідача та його представника в судовому засіданні, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти [PERSON], а тому не є спільною сумісною власністю подружжя не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими. Частинами 1, 2ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Таким чином, суд дійшов до висновку, що оскільки частки майна подружжя, що є обєктом спільної сумісної власності є рівними, то відповідно право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] належить [PERSON]. Згідно ст. ст. 319,321 ЦК України та ст. 41 Конституції України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Враховуючи вище зазначене судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. Оскільки судом встановлено, що спадкоємців першої черги, що прийняли спадщину є двоє осіб [PERSON] (чоловік) та [PERSON] (син), то відповідно до статті 1267 ЦК України їх частки за законом є рівними і відповідно від 1\\2 частини квартири [ADDRESS], кожен з них має право на успадкування 1\\4 частини квартири після смерті [PERSON] Як вбачається з матеріалів спадкової справи [PERSON] 05.03.2013 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на трикімнатну квартиру [ADDRESS] в цілому (а.с.75) 29.09.2015 року Другою Нікопольською Державною нотаріальною конторою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті грабової Л.О., про що видано роз'яснення ( а.с.77) Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з абзацом 3 п. 27Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину від 05.03.2013 року, що видане на імя [PERSON] державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 3-284. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи невизнання відповідачем права власності спадкоємця - позивача по справі на спадкове майно, дане право підлягає захисту. Окрім того, судом прийнято до уваги наявність перешкод для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку, зокрема в зв'язку із видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON], не врахування, що спадкове майно є спільною сумісною власністю без визначення часток. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого після смерті [PERSON] на ім'я [PERSON] , визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 14.05.2009 на 3\\4 частини трикімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 1170 грн. 63 коп. Відповідно до наведеного вище та

Outcome: approved