Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 06.05.2020 року у сумі 95\~500,00 грн. та понесені судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 06.05.2020 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, пунктом 1 Договору позики визначено, що позикодавець надає позичальнику позику 06.05.2020 року в сумі 55000 грн, що підтверджується розпискою, написаною власноруч позичальником, в момент передачі йому суми позики. Пунктом 2 Договору позики сторонами був визначений строк повернення позики - 06.06.2020 з урахуванням відсотків - 20% на місяць, тобто загальна сума, яку відповідач повинен був повернути складає 66000 грн. 08.07.2020 року між сторонами була укладена додаткова угода до Договору позики, згідно з умовами якої змінено п. 2 Договору суму позики, а сам, визначений строк повернення позики - до 15 липня 2020 року з урахуванням відсотків, та загальна сума, яку необхідно повернути, узгоджена сторонами в розмірі 95500,00 грн. На неодноразові звернення до відповідача про повернення боргу з урахуванням відсотків відповідач не заперечує існування боргу, але зазначає, що на даний момент кошти в нього відсутні. Ухвалою від 09.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 31.03.2021 року. 31.03.2021 року розгляд справи відкладений на 28.04.2021 року в зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала, позовні вимоги підтримала та долучила оригінал розписки від 06.05.2020 року. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату. час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань чи відзиву до суду не надав. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За договором позики від 06.05.2020 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) грн. з урахуванням 20% місячних, з кінцевим строком повернення боргу - 06 червня 2020 року, загальна сума, яку відповідач повинен був повернути складає 66000,00 грн, що підтверджується розпискою від 06.05.2020 року, написаною власноруч відповідачем. 08.07.2020 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору позики від 06.05.2020 року, відповідно до якої змінено пункт 2 Договору та викладено в такій редакції: "Позичальник зобов`язується повернути суму позики, яка зазначена в Договорі "15 липня 2020 року" з урахуванням відсотків, тобто загальна сума, яку необхідно повернути 95500 грн." Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц. Факт укладення між сторонами договору позики з узгодженим розміром суми позики, яку відповідач як позичальник повинен повернути позивачу як позикодавцю та датою повернення позики, а також факт отримання суми позики відповідачем підтверджується договором позики від 06.05.2020 року з додатковою угодою від 08.07.2020 року та оригіналом розписки відповідача від 06.05.2020 року. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 цієї статті встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд звертає увагу, що в силу ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем. Оскільки на день розгляду справи з боку відповідача не надано доказів про виконання свого обов`язку щодо повернення боргу, суд вважає, що позов є обґрунтованим, обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до ст.617 ЦК України судом не встановлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 955,00 грн.

Outcome: approved