Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати, та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Рішенням Краматорського міського суду від 18 січня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за час простою за період з серпня 2014 року по 16 квітня 2015 року у розмірі 26469,83 грн., вихідної допомоги 2103,58 грн; 2551,24 грн. компенсації за невикористану відпустку; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.04.2015 р. по 18.01.2016 року у розмірі 10000 грн., а всього 41124,65 грн. 65 коп. Вирішено питання про судовий збір. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до апеляційного суду Донецької області із апеляційною скаргою, зазначивши, що судом було істотно порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного та несправедливого вирішення даного цивільного спору. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON] науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Пошивачка [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву з проханням слухати справу без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування судом норм матеріального права. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи. Проте рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам. Так, судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.17-18). 10 вересня 2014 року у м. Донецьку озброєними людьми були захоплені будівлі [PERSON] науково - дослідного інституту судових експертиз, разом із обладнанням, справами, у тому числі із бухгалтерською документацією, особових справ співробітників, проти цих обставин не заперечує жодна із сторін. На підставі п. 1 наказу Міністерства юстиції України від 01.12.2014 року за №262/7, який винесено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року за №595 виконані заходи по переміщенню [PERSON] науково - дослідного інституту судових експертиз на територію, підконтрольну Україні (а.с. 36). Відповідно до копії наказу №43/к від 16.04.2015 року [PERSON] звільнено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5). Згідно копій розрахункових листів з січня 2014 року по липень 2014 року, позивачці нараховувалась заробітна плата (а.с.13). Згідно довідки Пенсийного фонду України від 12.05.2016 року про індивідуальних відомостей про застраховану особу, заробітна плата позивачки відповідає, наданим нею розрахунковим листам. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечує, що [PERSON] не отримувала заробітну плату за період з вересня 2014 року по 16 квітня 2015 року, а також, що підприємство не розрахувалось з позивачкою при звільненні. З наданої відповідачем позивачці відповіді вбачається, що заробітна плата за липень серпень 2014 року була сплачена усім співробітникам [PERSON] НДІСЕ з використанням бухгалтерії Харківського НДІСЕ (а.с. 7). Судом першої інстанції було вірно встановлено, що правовідносини між сторонами у позові регулюються Кодексом законів про працю. Згідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівниками регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум провадиться в день звільнення, але не пізніше наступного дня вимоги про розрахунок. На підставі ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. У відповідності до ст. 60 ЦПК України: Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цьогоКодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розрахунок вихідної допомоги згідно п. 4 ПКМУ №100, який розраховано виходячи з окладу позивачки, вислуги років та класу, як встановлено судом першої інстанції складає 2103,58 грн., розмір цієї допомоги сторонами не оспорюється та не спростовується будь-якими іншими доказами. На підставі ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Так, невикористана відпустка станом на 15 квітня 2015 року складає 36 календарних днів, проте повністю погодитись із доданим розрахунком компенсації за невикористану відпустку, який був застосований судом першої інстанції, неможна, оскільки її розрахунок проведений не вірно. Згідно ч. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100, обчислення середньої заробітної плати, у тому числі для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно ч. 6 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100, час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Оскільки [PERSON] з поважних причин, якими суд вважає час з моменту захоплення приміщень підприємства та до моменту відновлення роботи підприємства з 1 грудня 2014 року, за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Маяковського, 2, на території підконтрольній Україні (вересень-листопад 2014 року), тому виключивши саме цей період із розрахункового, кількість робочих днів з урахування святкових (10 днів) складає 264 дні, а тому компенсація невикористаної відпустки становить: 15175,66/264=57,48*36=2069,28 гривень. Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість кількості днів відпустки є неспроможними, оскільки вони не спростовується будь якими доказами, наданими відповідачем до суду. Що стосується висновку суду про наявність заборгованості по заробітній платі за серпень 2014 року 16 квітня 2015 року, то вказані висновки суду суперечать нормам матеріального права. З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, видно, що за період серпень 16 квітня 2015 року [PERSON] дійсно заробітну плату від відповідача [PERSON] НДІСЕ не отримала. Відповідно до статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям [PERSON] та Луганської областей, що затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014, № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям [PERSON] та Луганської областей" заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради). Судом встановлено, що [PERSON] протягом серпня 2014 16 квітня 2015 року фактично не виконувала своїх трудових обовязків. На контрольовану українською владою територію разом з установою не переїхала, тому відповідно до статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці» право на отримання винагороди заробітної плати за цей час не має. Виплата такої винагороди особам, що залишились на не контрольованій території навіть при наявності поважних для цього причин, не передбачено Тимчасовим Порядком фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям [PERSON] та Луганської областей, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014, № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям [PERSON] та Луганської областей". Тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати за період її роботи у відповідача за серпень2014 року 16 квітня 2015 року у суду першої інстанції не було. Розглядаючи справу в наведеній частині позовних вимог, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані і неправильно вирішив спір, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з відмовою у задоволенні цієї частини позовних вимог. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Так позивачка звільнена 16 квітня 2015 року, тобто час затримки розрахунку склав на день винесення рішення 182 дні. Розрахована судом першої інстанції сума середньомісячної заробітної плати становила 31085,60 грн, однак з урахування принципів розумності та справедливості суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 10000 грн. Оскільки, вищезазначена сума середньомісячного заробітку, яка була стягнута судом першої інстанції, позивачкою не оскаржувалась, то з урахуванням пропорційності задоволеним у позові вимогам, апеляційний суд вважає за можливе залишити цю суму без змін. Доводи апеляційної скарги про можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до ч.2 ст.116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] при її звільненні взагалі не було сплачено будь-яких сум, при цьому підприємство відповідача переїхало на контрольовану Українською владою територію, у повному обсязі здійснювала свою господарську діяльність. Надання представником відповідача у якості доказів відсутності вини підприємства відповідача відповіді [PERSON] торгівельно промислової палати, що підприємство звільняється від виконання своїх обовязків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану, не спростовує правильного висновку, що станом на 16 квітня 2015 року у відповідача не було підстав для відмови [PERSON] у розрахунку при звільненні. До того ж у відповіді, наданої Державною казначейською службою України на запит Міністерства юстиції України від 18.05.2015 року зазначено, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобовязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Протягом місяця з дня переміщення установи на контрольовану територію до положення, штатного розпису та кошторису такої установи в установленому порядку вносяться зміни з урахуванням зміни чисельності працівників та наявних умов для здійснення їх функцій. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації зобовязано до 1 грудня 2014 року забезпечити переміщення управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Відповідно розрахунки щодо виплати заробітної плати мали бути здійснені до кінця 2014 року шляхом перерахування заробітної плати на вкладні рахунки працівників або виплати готівкових коштів. З вищевикладеного слід зробити висновок, що саме на роботодавця покладається обовязок щодо відновлення відомостей про виконану роботу та облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, а також у місячний термін після переміщення внести відповідні зміни до кошторису та провести відповідні виплати. Відсутність бюджетних коштів, як причина невиконання своїх зобовязань, є неприйнятливою з огляду на мирне володіння своїм майном. Така позиція визначена й у рішенні Європейського суду по правам людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005 року. Доводи апеляційної скарги представника відповідача про відсутність у суда підстав для стягнення вихідної допомоги при звільненні на підставі п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2, 6 ст 40 КЗпП України, компенсації за невикористану відпустку, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки нарахування сум, для розрахунку при звільненні можливий тільки після відновлення контролю на не контрольованих Україною територіях, а саме м. Донецьк, а також повернення установи на цю територію, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже було зазначено вище, обовязок щодо відновлення відомостей полягає саме роботодавця. Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 88 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 582,13 грн., який складається з судового збору, який справляється при подачі позову до суду (529,21 грн), а також суми, яку слід достягнути за подачу апеляційної скарги (52,92 грн).

Outcome: partial