Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що відповідно до договору б/н від 15.11.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення зазначених умов відповідачка належним чином договір не виконала, у зв`язку з чим, станом на 30.09.2018 року утворилася заборгованість 124 230,85 грн., яка складається з наступного: 1998,89 грн. заборгованість за кредитом; 116921,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5310, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією. На даний час відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не сплачує, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк». Просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором без номеру від 15.11.2011 року у розмірі 124 230,85 грн. та судові витрати в розмірі 1921 грн. В судовому засіданні представник позивача за дорученням Федоров О. В . підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини позову, просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в позові. Представник відповідача адвокат Кривякін О.В. заперечував проти позову, зазначивши, що позивачем пропущений строк давності для звернення з позовом до суду, тому він просить застосувати строки давності та відмовити в позові, бо останній платіж [PERSON] внесено 22.03.2014 року, після цього зобов`язання не виконувалися, а банк звернувся до суду в січні 2019 року, тобто зі спливом трирічного строку, встановленого законом. Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, дослідивши письмові докази, надані сторонами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв`язок між собою, відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 15 листопада 2011 року відповідачка підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно із якою отримала кредитну картку Універсальна «30 днів пільгового періоду», із базовою процентною ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.7-8). Своїм підписом на заяві відповідачка підтвердила свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір про надання банківських послуг. При цьому відповідачка засвідчила, що їй дійсно показували щось, але текст було написано дрібним шрифтом, що фактично прочитати і зрозуміти, що там було написано, неможливо. До позовної заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» додано копію Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9-37). Згідно із випискою по картковому рахунку відповідачка користувалася кредитними коштами та здійснювала їх часткове повернення (а.с.133-138). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] станом на 30.09.2018 року, яку банк вимагає сплатити, складає 124 230,85 грн., із яких : 1998,89 грн. заборгованість за кредитом; 116921,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5310, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією (а.с.5-6). АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало свій позов тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, остання не виконала зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість та просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, яка в 58 разів перевищує суму кредиту, незважаючи на те, що відповідачка вже сплатила заборговагівсть за користування кредитом в сумі більше 6000 грн. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 15 листопада 2011 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг. Вказані Умови не підписані [PERSON] , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Суд приймає до уваги, що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником. Надані Умови та Правила надання банківських послуг, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 3 липня 2019 року в справі №342/180/17. Судом встановлено, що відповідно до договору б/н від 15.11.2011 року відповідачка отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] видавалася картка № [NUMBER] від 15.11.2011 року з терміном дії до 04/15 року. 15.11.2011 року [PERSON] встановлено кредитний ліміт 2 000 грн. З довідки про рух коштів вбачається, що відповідачка використовувала грошові кошти, наявні на картковому рахунку та користувалася карткою, про що свідчить поповнення карткового рахунку в 2011-2014 році, тому між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] виникли договірні відносини. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договірні відносини між сторонами не оспорюються. [PERSON] не виконувала зобов`язання перед банком щодо внесення щомісячних платежів, частково сплачувала грошові кошти в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Приватбанк», останній платіж внесено 22.03.2012 року, з цього часу порушується право банку на своєчасне отримання плати за договором. До суду позов подано 09.01.2019 року. Представником відповідача адвокатом Кривякіним О.В. подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин ( а.с.58-59). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із випискою по картковому рахунку останній платіж за кредитом відповідачка здійснила 22 березня 2014 року шляхом поповнення карки готівкою через термінал самообслуговування відділення ПриватБанку (а.с.135). Строк дії платіжної картки відповідачки 04\\15. Позивач в поданій позовній заяві строк повернення кредиту відповідачкою не вказує. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed