Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказани позовом. В обгрунтування заявлених позовних вимог послався на те, що [INFO] помер його батько - [PERSON] . За життя батькові, [PERSON] , належала на праві власності квартира [ADDRESS] . Після смерті батька йому стало відомо, що за два тижні до смерті батька власником квартири, що належала померлому стала доглядальниця [PERSON] , на підставі Договору довічного утримання від 12.03.2018р., який посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Євгенією Анатоліївною. Стверджує, що [PERSON] , це стороння особа для їх сім`ї, яка доглядала за смертно хворим батьком. Почала вона догляд приблизно за місяць до смерті батька. З довідки про причину смерті батька вбачається, що причиною смерті стало об`ємне утворення лівої півкулі головного мозку, метастази в праву півкулю головного мозку. Під час укладання договору довічного утримання батько вже перебував в стані, який не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На думку позивача він не розумів, що відчужує свою власність зовсім чужій людині. Друзі та знайомі, які регулярно відвідували батька були свідками того, що батько з перших днів березня 2018 року вже не розмовляв та майже не реагував на присутніх. За таких обставин вважає, що під час укладення вказаного договору нотаріусом Соловйовою Є.А., належним чином не дотримано вимог глави 4, 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджений наказом МЮУ 22.02.2012 № 296/5, зареєстровано в МЮУ 22 лютого 2012р. за № 282/20595). Вказав , що главою 4 вказаного Порядку передбачено, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Крім того зазначає , що на момент укладення та посвідчення договору довічного утримання, у батька була пухлина мозку в останній, передсмертній стадії та параліч правої частини тіла. За даних обставин вважає , що факти, викладені нотаріусом Соловйовою Є.А. в договорі довічного утримання спотворені, не відповідають дійсності, обставини нею не встановлювались та не перевірялись, а виходячи з очевидних фактів, через поспіх та брак часу і не могли бути встановленими та перевіреними. Нотаріус в свою чергу, зобов`язаний шляхом правомірного і своєчасного вчинення нотаріальних дій, зміцнювати і додавати публічну достовірність цивільно-правовим відносинам. Тому вважає, що нотаріус Соловйова Є.А. під час підготовки, укладання та посвідчення договору довічного утримання, повинна була дотримуватись відповідної «процедури». На підставі вищевикладеного просить суд визнати вчинені нотаріальні дії приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Євгенією Анатоліївною, пов`язані з посвідченням договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] недійсними з вини нотаріуса внаслідок його недбалості та неправомірних, незаконних дій. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на те , що оспорюючи правомірність дій нотаріуса при посвідченні договору довічного утримання, вважає, що процедура його підготовки, укладення та посвідчення не відповідає вимогам законодавства і порушує законні права [PERSON] , як спадкоємця з вини нотаріуса, внаслідок його недбалості та неправомірних, незаконних дій. [PERSON] , це стороння особа для сім`ї [PERSON] , яку вони просили виключно доглядати за їхнім батьком, який на той час вже був смертельно хворим. Жодних розпоряджень або вказівок щодо дій пов`язаних з належним батьку майном вони не обговорювали Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на ньому. Нотаріус , на його думку , не дотримався процедури укладення такого договору. Окрім іншого наголосив , що укладення договору довічного утримання має на меті встановлення зобов`язання набувача щодо утримання, забезпечення, догляду, опікування відчужувача (утриманця) протягом всього його життя, нотаріус повинен перевірити реальність можливості виконання таких зобов`язань. Тому для визначення матеріального становища набувача (утримувача) у набувача рекомендовано витребувати довідку про доходи (наприклад, про сукупний річний дохід), видані за місцем роботи або податковим органом тощо. Протизаконним та неприпустимим , на думку позивача, є той факт, що майно, яке має значну вартість та передається взамін на довічне утримання в самому договорі знецінене до незначної вартості на підставі експертної оцінки, що лягла в основу договору, яка взагалі є фіктивною, оскільки не проводилась експертом Дзюбан В.І. Відповідно роз`яснень Міністерства юстиції України від 01.04.2011 року, щодо особливостей посвідчення договору довічного утримання, де зазначається, що «Оцінка вартості майна визначається за згодою сторін. При встановленні оцінки вартості нерухомого майна, що є предметом договору, необхідно виходити з того, що вона не може бути меншою за інвентаризаційну оцінку такого майна, визначеною технічною документацією бюро технічної інвентаризації». У судовому засіданні представник відповідачки заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, викладені у позовній заяві обставини, якими [PERSON] обґрунтовує свої вимоги, фактично зводяться до оспорювання договору довічного утримання від 12 березня 2018 року. Проте дійсність цього договору є предметом розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним (справа № 727/5319/18), яка знаходиться у провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівці. Стосовно обставин укладення спірного договору, зазначила наступне. Після ознайомлення з документами та перевірки відсутності перешкод для укладання договору нотаріусом Соловйовою Є.А. був складений проект цього договору, який вона надала сторонам для ознайомлення та підтвердження волевиявлення сторін на укладання цього договору саме на цих умовах. Дванадцятого березня дві тисячі вісімнадцятого року відповідачкою був посвідчений договір довічного утримання за реєстровим номером 1080 вдома у відчужувача за адресою: [ADDRESS] . При посвідчені вищевказаного договору нотаріусом було дотримано норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5. Ті ж самі вимоги встановлює глава 4 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, а саме: дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. При посвідчені договору [PERSON] було встановлено особи учасників правочину, зокрема особу [PERSON] та визначено обсяг його цивільної дієздатності за паспортом [NUMBER] , виданим Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 21 червня 2000 року. Відповідачка провела розмову з ним, в ході якої було з`ясовано його здатність усвідомлювати значення цього договору, його наслідків та встановлена відповідність намірів відчужувача на укладання саме договору довічного утримання. Сумнівів щодо обсягу його цивільної дієздатності та щодо здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними у неї не виникло. Вважає, що аргументи позивача про те що [PERSON] мала на меті безпідставно заволодіти чужим майном та не виконувати умови договору, є такими, що не відповідають дійсності, оскільки рукоприкладником при укладанні договору довічного утримання (догляду) могла бути будь-яка інша знайома їй особа, а той факт, що рукоприкладником був [PERSON] , який є другом позивача, свідчить про те, що цей договір укладався з відома та попередньої згоди дітей відчужувача, в тому числі і позивача. Наявність у [PERSON] онкологічного захворювання, не є підставою для відмови йому у посвідченні договору довічного утримання (догляду), оскільки він був дієздатним і розумів значення своїх дій та бажав укласти цей договір на цих умовах. Текст договору був прочитаний сторонами та [PERSON] до його підписання. Також [PERSON] було роз`яснено сторонам договору положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів довічного утримання (догляду), підстав та наслідків визнання їх недійсними. [PERSON] підтвердив, що згоден з усіма умовами договору та попросив [PERSON] підписати договір довічного утримання у зв`язку із хворобою. Про цей факт було зазначено і в тексті, і в посвідчувальному написі. [PERSON] в присутності нотаріуса та сторін договору розписався на трьох примірниках договору довічного утримання (догляду) та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в якому нотаріусом Соловйовою Є.А. в присутності сторін був зроблений відповідний запис. Крім того , стверджувала , що у тексті договору довічного утримання, згідно із підпунктом 7.6 пункту 7 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічне матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням, або без такого, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін. При укладанні договору довічного утримання сторонам договору не відомо скільки часу буде здійснюватися догляд, оскільки це залежить від тривалості життя відчужувача. Загальна сума матеріального забезпечення, яке буде надаватися відчужувачу не залежить від вартості квартири, а встановлюється за згодою сторін. Вважає, що при посвідчені договору довічного утримання (догляду) приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Євгенією Анатоліївною, були дотримані всі вимоги чинного законодавства, які стосуються посвідчення вищевказаного договору, в повному обсязі виконані усі необхідні дії, що стосуються його посвідчення, які передбачені Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , вказали , що були друзями з померлим [PERSON] . Також їм відомо ,що у 2018 році стан померлого дуже погіршився через онкологічне захворювання . У кінці лютого 2018 року [PERSON] погано розмовляв. Він перебував у важкому стані та за ним доглядала жінка Про існування договору довічного утримання їм нічого не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що працює таксистом та 12.03.2018 року підвозив жінку нотаріуса з вул. Шептицького на Бульвар Героїв Крут у м. Чернівці. Нотаріус попросила зачекати та згодом до автомобіля підійшов чоловік та розрахувався за перевезення. Він чекав приблизно 15-20 хвилин У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив , що являється знайомим сина [PERSON] . 12.03.2018 року до нього зателефонував [PERSON] та попросив прийти до нього додому на [ADDRESS] Крут , [ADDRESS] . У квартирі [PERSON] , який перебував у лежачому стані , присутній нотаріус запитувала його про наявність дітей та відношення до доглядальниці. Під час опитування нотаріусом Янкевича В.В. він важко відповідав на запитання. Стверджував , що прочитавши договір довічного утримання підписав його. На такі дії погодився , оскільки син [PERSON] раніше просив допомагати доглядальниці . Проте , що про даний договір синам відомо небуло , дізнався згодом. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- [PERSON] у судовому засіданні пояснив наступне , що [PERSON] він з братом найняли для догляду за важкохворим батьком [PERSON] та надавали їй помісячну оплату за її послуги . Про існування договору довічного утримання йому стало відомо після смерті батька. У лютому місяці 2018 року батько вже не впізнавав його. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що [PERSON] , за яким вона доглядала повідомив їй , що хоче укласти оспорюваний договір, тому вона звернулась до нотаріуса. При укладенні договору довічного утримання, [PERSON] відповідав на запитання нотаріуса та усвідомлював свої дії. Тиску на нього ніхто не здійснював. Про синів [PERSON] відгукувався негативно. Суд, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення сторін по справі та свідків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають , виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України - передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною ч 1 ст. 3 цього ж Кодексу - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що 12.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А. р, зареєстрований в реєстрі за № 1081. ( т.1 а.с. 22-23) Згідно п.1 Договору Відчужувач передав у власність Набувача квартиру за адресою: [ADDRESS] , взамін чого Набувач зобов`язався забезпечувати Відчужувача утриманням довічно на умовах Договору. Відповідно до п. 2 Договору Набувач зобов`язується довічно утримувати Відчужувача, Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 4000 ( чотири тисячі )гривень на місяць. Згідно п.3 даного договору - відчужувач свідчить, що дійсно є власником квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана,не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача,право застави, право довічного утримання тошо) щодо квартири відсутні, питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до статутного капіталу юридичних осіб; у квартирі не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи, малолітні та неповнолітні діти не мають права власності або права користування нею. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Складовою частиною матеріального забезпечення за договором довічного утримання є догляд за відчужувачем майна. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області , актовий запис № 680. Третя особа - [PERSON] , після смерті [PERSON] , набула право приватної власності на згадану квартиру на підставі договору довічного утримання, посвідченого Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач, обгрунтовуючи підстави звернення до суду з вказаним позовом посилалася на те, що спірний договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А. , суперечить вимогам Цивільного кодексу України, а також іншим актам цивільного законодавства, під час його укладання не була встановлена цивільна правоздатність особи та порушено публічний порядок укладання договору . Нотаріальні дії, що вчиняють нотаріуси, встановлені у ст.34 Закону України «Про нотаріат», зокрема нотаріуси посвідчують правочини (п.1договори, заповіти, довіреності тощо)п.1. За змістом ст. 50 Закону України «Про нотаріат» до суду може бути оскаржено нотаріальну дію або відмову у її вчиненні та нотаріальний акт. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Отже, до суду може бути оскаржено конкретну нотаріальну дію, відмову у її вчиненні та нотаріальний акт. При цьому позивачем пред`явлено до нотаріуса позов про визнання нотаріальних дій недійсними. Такого способу захисту порушеного права Законом України «Про нотаріат» не передбачено. Не передбачає такого способу захисту цивільного права та інтересу як визнання нотаріальних дій недійсними і ст. 16 ЦК України. За правилами ст.5 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Викладені у позовній заяві обставини, якими [PERSON] обґрунтовує свої вимоги, фактично зводяться до оспорювання договору довічного утримання від 12 березня 2018 року. Крім того , слід зазначити , що відповідно до статті 746 Цивільного кодексу України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. За своєю правовою природою цей договір укладається саме з особами, які потребують догляду, як правило із хворими або похилого віку. Наявність у [PERSON] онкологічного захворювання не є підставою для відмови йому у посвідченні договору довічного утримання. Стаття 55 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що угоди про відчуження майна, посвідчуються нотаріусом за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, та не містить вимоги подання для посвідчення договору довічного утримання (догляду) інвентаризаційної оцінки нерухомого майна. Відповідно до положень ЦК України істотними умовами договору довічного утримання є: вид майна, що передається відчужувачем у власність набувачу, його технічна характеристика, адреса розташування, також вид догляду, матеріальне забезпечення відчужувача. У тексті договору довічного утримання, обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічне матеріальне забезпечення та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін. Згідно із ст. 27 ЗУ "Про нотаріат"- нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. У тексті оспорюваного договору , зазначено , що сторони оцінюють відчужувану квартиру в 33083 гривень. Тобто , вартість майна була зазначена у договорі за згодою сторін та не є підставою для встановлення правомірності чи неправомірності дій нотаріуса при посвідченні даного договору. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, через невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав і інтересів. Крім того, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача до закінчення судових дебатів було надано детальний розрахунок витрат на правову допомогу. ( т.2 а.с. 30-32). Жодного клопотання про зменшення розміру витрат , понесених відповідачкою на правову допомогу до суду не надходило та на судових дебатах не заявлялось. Отже , суд приходить до висновку , що вказані у звіті ( акті ) про надання послуг від 26.12.2019 року витрати на правову допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved