Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, інших виплат та повернення трудової книжки з тих підстав, що 01 листопада 2016 року він був прийнятий до ТОВ "Максимальна санітарія" на посаду ентомолога дезінфектора з мінімальною заробітною платою. 01 березня 2017 року позивача було звільного із займаної посади з невідомих причин, копію наказу про звільнення він не отримував. Відповідач жодного разу за час роботи не виплачував йому заробітну плату до теперішнього часу за виконання його трудових обов`язків і також на повернув трудову книжку. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з ТОВ "Максимальна санітарія" заборгованість із заробітної плати за період з 01.11.2016 року по 01.03.2017 року у розмірі 10038,24 грн. та середньомісячної заробітної плати за час затримки виплати відповідних сум при звільненні та зобов`язати відповідача повернути йому трудову книжку з відповідною відміткою про роботу на підприємстві. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зазначивши про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі, яка визначається законом. Крім того, пояснив, що він з приводу своїх порушених прав звертався до прокуратури Подільського району м.Києва, територіальної інспекції праці та до суду за своїм першочерговим місцем проживання, однак внаслідок зміни проживання звернувся до Новоархангельського районного суду за захистом своїх прав. Також позивач пояснив, що у телефонній розмові із директором остання повідомила про фінансові труднощі та про дату звільнення його повідомлять. Зателефонувавши у березні 2017 року, йому повідомили, що його звільнили з 01 березня 2017 року, однак ніякого наказу йому на надали і трудову книжку не видали до теперішнього часу. У подальшому всі відомі йому телефони, по яких він телефонував були змінені і за місцем реєстрації відповідач не здійснює свою діяльність, так як товариство змінило місце розташування. Позивач зазначив, що йому жодного разу не виплатили заробітну плату і він працював із жовтня по грудень 2017 року у ТОВ «Технічні та управлінські послуги» без запису у трудову книжку, так як працював по цивільно-правовому договору. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином за місцем знаходження юридичної особи. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, основними засадами судочинства є зокрема, верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, неприпустимість зловживання процесуальними правами. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами (стаття 76 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи із встановленого ст.13ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог іна підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Матеріалами справи підтверджується, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем із листопада 2016 року по лютий 2017 року включно, про що свідчать індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] (ідентифікаційний код - [NUMBER] ), наданими Первомайським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду Миколаївської області. За вказаний період сума заробітку позивача становить сумарно 10038 грн.24 коп. Позивач посилається на те, що заробітна плата за цей період не була йому виплачена. Будь-яких доказів, зокрема, відомостей, перерахувань на картковий рахунок, розписок тощо, про виплату зазначеної суми позивачу відповідач до суду не надав. Наведене свідчить, що позивач надав офіційні відомості про нарахування йому відповідачем заробітної плати за вищевказаний період, а відповідач не виконав свій процесуальний обов`язок надати суду відомості про виплату позивачу в установленому законом порядку зазначеної суми заробітної плати. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Тому за вказаних обставин сума невиплаченої позивачу заробітної плати підлягає до стягнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п.5 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 розділу IV Порядку). Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу на 2017 рік кількість робочих днів у місяцях, що передували звільненню становить 40 (січень 20, лютий 20), середньоденний заробіток, виходячи з розрахунку (3200+3758,24) : 40 складає 173 грн.96 коп. За період з 01 березня 2017 року по день ухвалення рішення судом 15 січня 2020 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 716 днів ( 2017 рік- 208 днів, 2018 рік -250 днів, 2019 рік -249 днів, 2020 рік-9 днів). За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні в сумі 124555 грн.36 коп. (173 грн.96 коп. х 716 днів). Відповідно до ст.48 КЗпПУ та п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі Інструкції) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Відповідно до ст.47 КЗпПУ, п. 4.1, 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпПУ, п. 4.1 Інструкції у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Беручи до уваги, що відповідач в порушення ст. 47 КЗпПУ, п. 4.1 Інструкції не видав належно оформлену трудову книжку у день звільнення, то відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпПУ, п. 4.1 Інструкції відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тому за вказаних обставин позивачу слід повернути його трудову книжку з відповідною відміткою про роботу на підприємстві. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved