Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

позивач - Фермерське господарство «[PERSON]» звернувся до суду із позовом до прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України кошти в сумі 7000000,00 грн., з яких 5000000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди в результаті протиправних дій прокуратури Львівської області, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації та 2000000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди в результаті протиправних дій прокуратури Львівської області, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 22 серпня 2011 року за вих.№406 в Генеральну прокуратуру України ним було направлено звернення з проханням провести перевірку та притягнути до відповідальності згідно норм чинного законодавства старшого помічника прокурора Львівської області з питань забезпечення доступу до публічної інформації [PERSON] за порушення вимог ст.19,40,68 Конституції України, ст.12 Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про інформацію», ст.1,4,ч.2 ст.5,10,13,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.400-8 КПК України, п.2 ч.1 ст.16 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Листом за вих.№19-р від 06 вересня 2011 року вказане звернення Генеральною прокуратурою було направлене в прокуратуру Львівської області. Листом за вих.№06/2-2656-11 від 12 січня 2011 року виконувач обов'язків прокурора Львівської області Ліуш І. повідомив, що порушень вимог чинного законодавства при розгляді його звернень від 16 лютого 2011 року та 08 серпня 2011 року прокуратурою області не встановлено. 22 лютого 2013 року Галицький районний суд м. Львова по справі №461/1128/13-к постановив визнати незаконною бездіяльність прокуратури Львівської області під час розгляду та перевірки клопотання [PERSON] про перегляд судових рішень, постановлених за результатами розгляду скарг на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 жовтня 2005 року, винесену старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяк А.Б.; постанови Сокальського районного суду від 08 грудня 2005 року; ухвали колегії суддів судового палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2006 року та постанови судді Верховного Суду України Кияшко А.Я. від 26 квітня 2006 року. Зобов'язано прокуратуру Львівської області прийняти рішення відповідно до вимог ст.400-8КПК України за клопотанням [PERSON] про перегляд судових рішень, постановлених за результатами розгляду скарг на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 жовтня 2005 року, винесену старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяк А.Б.; постанови Сокальського районного суду від 08 грудня 2005 року; ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2006 року та постанови судді Верховного Суду України Кияшко А.Я. від 26 квітня 2006 року. 24 травня 2013 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області залишила без змін вищевказану постанову Галицького районного суду м. Львова від 22 лютого 2013 року. Таким чином вказує, що виконувач обов'язків прокурора Львівської області Ліуш І. при розгляді його звернення від 22 серпня 2011 року надав недостовірну і не повну інформацію, яка підлягала наданню. В обґрунтування заподіяної матеріальної шкоди покликається на те, що на початку 2003 року фермерське господарство через першого віце-президента міжнародної академії Біоенерготехнологій академіка [PERSON] проводило переговори із зарубіжними інвесторами про інвестиції і спільну діяльність, відповідно до домовленостей в серпні 2003 року повинно було розпочатись фінансування даного проекту на загальну суму інвестування 16,2 мільйона гривень. 13 червня 2003 року державні інспектори рибохорони незаконно на території ставка в с. Поториця у представника фермерського господарства, з використанням сили, вилучили рибу, виловлену із ставка та сітки, які належали фермерському господарству. В газеті «Суботня Пошта» від [INFO] редактор газети [PERSON], який брав участь у вилові риби, написав статтю «[INFO]». У зв'язку з вказаними подіями [PERSON] 15 серпня 2003 року надіслав фермерському господарству листа, в якому повідомив про відмову у виділенні вищевказаних інвестиційних коштів. Фермерське господарство зверталось до прокуратури для притягнення до відповідальності рибінспекторів. Прокуратура виносила постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які неодноразово скасовувались судом. Таким чином, вказує, що фермерське господарство не отримало чистого прибутку в 2005 році - 0,098 млн.грн., а в 2006 році - 0,182 млн.грн., в 2007 році - 1,12 млн.грн., в 2008 році 1,75 млн.грн., в 2009 році - 2,52 млн.грн., 2010 році - 3,99 млн.грн., 2011 році - 5,88 млн.грн., 2012 році - 6,86 млн.грн. В судове засідання позивач не з'явився, 10 жовтня 2014 року подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача - прокуратури Львівської області в судовому засіданні заперечив позов, просив відмовити у задоволенні такого. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надав пояснення про те, що органи Державної казначейської служби України не здійснюють контроль за діяльністю інших державних органів, та судових зокрема, а отже і не несуть відповідальності за їх протиправні дії чи бездіяльність. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про незаконність дій чи бездіяльності відповідачів, що є обов'язковою умовою для виникнення права на відшкодування шкоди, завданої ними. Окрім того вказує, що позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральної шкоди у зазначеному розмірі та не наведено, з яких міркувань виходив позивач при оцінці заподіяної йому моральної шкоди. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участі у розгляді справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачем 22 серпня 2011 року за вих.№406 в Генеральну прокуратуру України було скеровано звернення з проханням провести перевірку та притягнути до відповідальності згідно норм чинного законодавства старшого помічника прокурора Львівської області з питань забезпечення доступу до публічної інформації [PERSON] за порушення вимог ст.19,40,68 Конституції України, ст.12 Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про інформацію», ст.1,4,ч.2 ст.5,10,13,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.400-8 КПК України, п.2 ч.1 ст.16 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (а.с.8-10). Листом за вих.№19-р від 06 вересня 2011 року вказане звернення Генеральною прокуратурою було направлене в прокуратуру Львівської області (а.с.11). Листом за вих.№06/2-2656-11 від 12 жовтня 2011 року виконувач обов'язків прокурора Львівської області Ліуш І. повідомив, що порушень вимог чинного законодавства при розгляді звернень позивача від 16 лютого 2011 року та 08 серпня 2011 року прокуратурою області не встановлено (а.с.12). 22 лютого 2013 року Галицький районний суд м. Львова по справі №461/1128/13-к виніс постанову, якою постановив визнати незаконною бездіяльність прокуратури Львівської області під час розгляду та перевірки клопотання [PERSON] про перегляд судових рішень, постановлених за результатами розгляду скарг на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 жовтня 2005 року, винесену старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяк А.Б.; постанови Сокальського районного суду від 08 грудня 2005 року; ухвали колегії суддів судового палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2006 року та постанови судді Верховного Суду України Кияшко А.Я. від 26 квітня 2006 року. Зобов'язано прокуратуру Львівської області прийняти рішення відповідно до вимог ст.400-8КПК України за клопотанням [PERSON] про перегляд судових рішень, постановлених за результатами розгляду скарг на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 жовтня 2005 року, винесену старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяк А.Б.; постанови Сокальського районного суду від 08 грудня 2005 року; ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2006 року та постанови судді Верховного Суду України Кияшко А.Я. від 26 квітня 2006 року (а.с.13-14). 24 травня 2013 року Апеляційним судом Львівської області винесено ухвалу, якою залишено без змін вищевказану постанову Галицького районного суду м. Львова від 22 лютого 2013 року (а.с.15-16). Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії листа Міжнародної академії біоенерготехнологій від 24 червня 2010 року, адресованого ФГ «[PERSON]», станом на дату написання листа, [PERSON] не було надано на адресу МАБЕТ нормативного документу, в якому вказано, що фермерське господарство належним чином мало оформлені документи і посадові особи державних органів Львівської області притягнуті до відповідальності за незаконні дії і на даний час не може навіть стояти питання відновлення співпраці з фермерським господарством «[PERSON]» для залучення інвестицій до вирішення питання по суті по попередньому факту (а.с.20). Суд не приймає до уваги, як належний та допустимий доказ наданий позивачем показник фінансового плану на 2004-2015 роки в млн.грн., оскільки невідомо, на підставі яких показників сформована дана таблиця (а.с.21). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.173 ЦК України, у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, нормативно-правовими документами на органи Державної казначейської служби України не покладено функції і обов'язки по представництву інтересів держави Україна, відтак, позов заявлено до неналежної особи. Крім цього, органи Державної казначейської служби України не здійснюють контроль за діяльністю інших державних органів, та судових зокрема, а отже і не несуть відповідальності за їх протиправні дії чи бездіяльність. Також, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про незаконність дій чи бездіяльності відповідача - Державної казначейської служби України, що, є обов'язковою умовою для виникнення права на відшкодування шкоди, завданої ним. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність" , "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Стаття 2 Закону передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 цієї статті встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Також відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Відтак, обов'язковою умовою відшкодування як матеріальної так і моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду. Позивачем не надано суду жодних доказів вчинення злочину відповідачами, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями чи бездіяльністю відповідачів та наслідками, а відтак у суду відсутні правові підстави вважати, що нереалізація договору про інвестиційні вклади відбулась, як вважає позивач, з вини відповідачів. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.4, ч.6 ст.6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не наведено жодних істотних доказів того, що йому завдано моральних страждань органами державної влади та не аргументовано суму морального відшкодування.

Outcome: dismissed