Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в уточненій редакції якої просила: встановити факт її проживання з відповідачем однією сім'єю з 1999 року по травень 2013 року; визнати квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79,4 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м. спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79,4 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності [PERSON]; виділити, [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79,4 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що в період з 1999 року по 2004 рік, вони з відповідачем мешкали разом у м. Дніпродзержинську за адресою: [ADDRESS]. [INFO]. у сторін народилась донька, [PERSON]. Починаючи з липня 2004 року по травень 2013 року, сторони мешкали в місті Дніпродзержинську, за адресою: [ADDRESS]. 07 квітня 2006р. сторони офіційно одружились. Під час спільного проживання однією сім'єю, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Іванко Т.С., 01.06.2004р. за реєстровим № 933, вона стала власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Далі під час сумісного проживання вони вирішили переоформити квартиру на відповідача, і за договором купівлі-продажу позивач продала вищезазначену квартиру відповідачу. З травня 2013р. через постійні сварки стосунки сторін зіпсувались і згідно рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 11 листопада 2013р. сторони офіційно розлучились. Вказує, що на сьогоднішній день вона вже більше 12 років проживє у вищевказаній квартирі разом зі своєю донькою, сплачує комунальні платежі, однак добровільно вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна з відповідачем у позивача не має можливості. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, своїми поясненнями підтвердили обставини зазначені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Відповідач в судові засідання у справі не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст. 74 ЦПК України та ч. 4 ст. 169 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ст. ст.169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що від сумісного проживання [INFO] року у сторін народилась донька, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 199 (а.с. 13) В зареєстрованому шлюбі сторони знаходились з 07 квітня 2006 року по 02 грудня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 93 (а.с. 12), рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.11.2013 року про розірвання шлюбу (а.с. 14). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], і допитана в якості свідка позивач [PERSON], надали суду пояснення згідно яких підтвердили суду обставини спільного проживання сторін однією сім'єю в період з 1999 рік по грудень 2004 рік без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS], та з 2004 року і після реєстрації шлюбу по травень 2013 року, за адресою [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що в період з 1999 року по 2004 рік, [PERSON] та [PERSON] мешкали однією сім'єю у м. Дніпродзержинську за адресою: [ADDRESS], та в період з 2004 року по 2013 рік проживали однією сім'єю за адресою [ADDRESS],що підтверджується Актом про проживання від 11.03.2016 року КЖЭП "Орион" (а.с. 51), Актом про проживання ТОВ "Крона" від 02.02.2016 року, фотокартками сім'ї сторін (а.с. 42), і поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як зазначено позивачем в позові, з травня 2013 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, не спілкуються, дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. З 20 грудня 2013 року, позивач знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], змінивши своє прізвище після реєстрації шлюбу з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 584 (а.с. 15). Статтею 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Частиною 2, ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Таким чином, суд вважає, що факт постійного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 1999 року по травень 2013 рокув певний час і при певних обставинах підтверджений. Як встановлено судом в період спільного проживання позивач переоформила належну їй квартиру за адресою [ADDRESS] на відповідача, шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Татарець Т.К., без отримання від відповідача коштів за неї. 18 липня 2005 року, реєстровий № 1642 (а.с. 16, 17, 18, 19-20), та залишилась проживати разом з донькою і відповідачем у зазначеній квартирі без зміни реєстрації, що підтверджується особовим рахунком на квартиру № [NUMBER] (а.с. 21) та Актом про проживання від 02.02.2016 року (а.с. 42) Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Згідно п. 20. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності передбачено ст. 69 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно Стаття 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі . Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно стаття 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, згідно встановлених обставин справи, які досліджені наданими позивачем доказами, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивачащодо встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності з виділом частки кожного із співвласників. Є необхідність задоволення позовних вимог, оскільки це має для позивача юридичне значення, передбачає захист її права власності та надає їй право на поділ спільного сумісного майна сторін. Сплачені позивачем судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved