Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначили, що вони є власниками житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на будинок було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Якіб`юк Ю.А. за реєстровим № 4972. Також за вказаною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є родичами попереднього власника будинку - [PERSON] . Після укладення договору купівлі-продажу відповідачі не можуть самостійно знятись з реєстраційного обліку оскільки перебувають за кордоном та не можуть повернутись до України. З огляду на вищевикладене, посилаючись на ст.ст. 317, 319, 328, 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР позивачі вказують на те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У зв`язку з чим просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинок. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи позивачі у судове засідання не з`явились. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, однак надали заяви в яких позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно договору купівлі-продажу від 08.12.2020 [PERSON] , та [PERSON] придбали у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . (а.с. 6-9). Відповідно до довідки виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 04.12.2020 № 08-23/0815 встановлено, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За змістом ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Згідно з абзацом 8 п.26 Постанови КМУ від 2 березня 2016 р №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного Державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється з підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дію договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі(у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Таким чином, враховуючи, що відповідачі зареєстровані у спірному будинку як члени сім`ї попереднього власника, право власності якого, на житловий будинок, на час звернення до суду припинено, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved