Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом і просить суд усунути їй перешкоди у користуванні [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування нею та виселити його зі вказаної квартири; стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. Позивач в судове засідання не з'явилась, але надала суду письмову заяву, в якій підтримує позов у повному обсязі, просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня 2001 року належить саме [PERSON] і вона є її єдиною власницею. Таким чином, з цього часу позивач набула право володіння, користування та розпорядження належним їй майном. З [PERSON] позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2016 року. До реєстрації шлюбу сторони проживали разом протягом тривалого часу у належній позивачу квартирі та за її згодою вона прописала [PERSON] у вказаній квартирі без права на житло. Від даного шлюбу у сторін спільних дітей немає. Після реєстрації шлюбу з'ясувалося, що шлюб з чоловіком виявився невдалим та нетривалим. За час сумісного проживання у сторін так і не склалися гармонійні сімейні відносини, тому як по своїх характерах і світогляді вони протилежні люди, відсутнє взаєморозуміння в сім'ї, сторони мають різні погляди на подружнє життя, відповідач протягом останніх років вживає спиртні напої, від чого їхня сім'я страдає як матеріально, так і морально, з цього приводу у сторін постійно виникають сварки, в зв'язку з чим відносини між ними поступово погіршилися та припинилися. З січня 2018 року між позивачем та відповідачем остаточно шлюбні відносини були припинені і з цього часу сторони не підтримують жодних сімейних стосунків, не дивлячись на те, що вимушено проживають спільно по [ADDRESS], тобто в належній позивачу квартирі, куди вона зареєструвала свого чоловіка. Останнім часом [PERSON] працює в іншому місті і додому приїжджає лише на вихідні дні, але як і раніше у них постійно виникають в сім'ї сварки та суперечки. Рішенням Орджонікідзевського міського суду від шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили. Відповідач не має жодних законних прав на вказану квартиру, в тому числі права користування та розпорядження, оскільки відповідно до ст. 57 ч. 1 п. 2 Сімейного кодексу України вказана квартира є особистою приватною власністю позивача як майно, набуте нею на законних підставах. Факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі та його проживання порушує права позивача як власника та це створює для неї відповідні незручності, які обмежують її права вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Зокрема, позивач не може з цієї підстави отримати субсидію на житлово-комунальні послуги у квартирі, поки в ній зареєстрований відповідач. На виконання вимог ст. 175 ч. 3 п. 6 ЦПК України з метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації за вказаною адресою в добровільному порядку та покинути її квартиру, але він відмовляється це роботи, посилаючись на те, що в нього немає на це ні часу, ні бажання і що це її проблеми, а також те, що в нього немає іншого житла. Відповідно до Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. З ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Відповідно до ст. 7 вказаного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: - заяви особи або її законного представника; - судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цій квартирі. Тому позивачу потрібно усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування нею. В в'язку з чим позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Нормами ст. 2, 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а тому суд вважає за необхідне усунути [PERSON] перешкоди у користуванні [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування нею та виселити його зі вказаної квартири; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved