Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя її та відповідача квартиру [ADDRESS], загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. та визнати за нею право власності на ? ідеальних частин у вищевказаній квартирі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, ще 02.08.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, проте рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.11.2017 року розірвано. За час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею. За час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. за 196000 грн. Незважаючи на те, що титульним власником даної квартири є відповідач, вона була придбана за спільні кошти подружжя в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно судового наказу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.08.2017 [PERSON] зобовязаний сплачувати на користь неї аліменти на утримання сина в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття. Станом на день подання даного позову відповідачем не сплачено жодної копійки аліментів, заборгованість становить понад 7000 грн. Добровільно у досудовому порядку [PERSON] відмовляється поділити спільне майно. Тому, враховуючи те, що дитина проживає з нею, перебуває на її утриманні, відповідач ухиляється від сплати аліментів, а тому просить відступити від рівності часток при поділі майна подружжя. Враховуючи інтереси їхнього сина, на утримання якого відповідач відмовляється сплачувати аліменти вже більше 8 місяців, то змушена звертатися до суду з даним позовом. 06.06.2018 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області ухвалено заочне рішення у справі, яким позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру №71 в будинку №9/2 на вул.Є.Коновальця в м.Дрогобичі Львівської області, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. Визнано за [PERSON] право власності на ? ідеальних частин у квартирі №71 в будинку №9/2 на вул.Є.Коновальця в м.Дрогобичі Львівської області. В решті позову відмовлено. 25.07.2018 відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення у справі. Ухвалою суд від 03.08.2018 вищевказане рішення суду скасовано, справу призначено до підготовчого провадження на 15.08.2018. 15.08.2018 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якій покликається на те, що вартість спірної квартири на момент придбання становила 196000 грн., 150000 грн. з яких були його особистою власністю від продажу квартири, яка була у його власності ще до шлюбу з позивачкою. А тому вважає позов безпідставним, просить в задоволенні такого відмовити. 21.08.2018 позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру №71 в будинку №9/2 на вул.Є.Коновальця в м.Дрогобичі Львівської області, загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. та визнати за нею ? частки у даній квартирі. 21.08.2018 позивачкою подано до суд відповідь на відзив, в заперечення на покликання відповідача про придбання квартири за його особисті кошти вказує на те, що відповідачем не представлено належних та допустимих доказів того, що саме кошти отримані ним за продаж належної йому квартири були внесені в рахунок оплати за спірну квартиру, а саме: виписок з рахунків, розписок тощо. 27.08.2018 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 01.10.2018. Представник позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила такі задоволити. Додатково пояснила, що її довірителька своєю працею та коштами докладалася до збільшення ринкової вартості спірної нерухомості. Крім цього, з нотаріально посвідченої заяви про надання дозволу [PERSON] на придбання спірної квартири [PERSON] вбачається, що позивачка надала дозвіл останньому на придбання квартири по вул. Є.Коновальця, 9/2 кв., 71 в м. Дрогобич Львівської області, яка буде їх спільноїю сумісною власністю. Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позову заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначила, що спірна квартира була ним набута за час шлюбу з позивачкою, однак така придбана за власні кошти відповідача, які він отримав від продажу квартири набутої ще до одруження, а тому позов вважає безпідставним та просить відмовити в його задоволенні.. Зясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що уточнені позовні вимоги слід задоволити, виходячи з наступного: Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.11.2017 шлюб між ними розірвано. За час шлюбу шлюб у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2012 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Як вбачається із заяви [PERSON] від 07.05.2012 на імя приватного нотаріуса [PERSON] вона надала заяву згоду подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченою, на придбання її чоловіком, [PERSON], квартири №71 в будинку № 9/2, розташованому по вул. Є.Коновальця в м.Дрогобич Львівської області, яка буде їхньою спільною сумісною власністю подружжя, за ціну і на умовах на його розсуд. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає, що позивачкою представлено докази на підтвердження підстав на задоволення зменшених позовних вимог, а тому вважає, що позов слід задоволити в повному обсязі та визнати за позивачкою право власності на ? ідеальну частину вищевказаної квартири. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved