Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звільнення від обов'язку щодо утримання, посилаючись на те, що батьки позивача, відповідач по справі та мама, перебували у шлюбі з 15.05.1982 по 10.07.2000. На момент розірвання шлюбу вона була неповнолітньою, що стало підставою стягнення з відповідача аліментів, які він у добровільному порядку не сплачував, ухиляючись від виконання свого батьківського обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини, а також тоді, коли позивач вже стала повнолітньою, але продовжувала навчання та мала право на утримання відповідно до ст. ст. 180, 199 СК України, відповідач продовжував ухилятися від сплати аліментів, що ставило її та її маму, яка несла весь тягар утримання позивача, у скрутне матеріальне становище. Протягом п'ятнадцяти років з моменту розірвання шлюбу між батьками, позивач чисельно намагалася спілкуватися з відповідачем, але відповідач її життям не цікавився. У теперішній час позивач вирішила виїхати на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, саме тому їй необхідна передбачена законом заява відповідача про його згоду на виїзд позивача, але відповідач як не дає ніякої згоди на виїзд, так і не заявляє будь-яких вимог, що і стало підставою звернення її до суду за захистом прав та інтересів, що охороняються законом.Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про зміну позовних, та просила суд розглянути лише позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за кордон, в іншій частині залишити без розгляду. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутності, на задоволені змінених позовних вимог наполягала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, під особистий підпис, поважність своєї відсутності суду не довів, крім того, подав суду завперечення щодо первісного позову, в якому його не визнав у повному обсязі, зокрема що стосується надання дозволу за виїзд за кордон зазначив, що це є його правом, а не обов'язком. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, надало до суду лист № 1-13 вх 2437-15 від 03.04.2015, у якому надало пояснення щодо порядку виїзду за кордон на постійне місце проживання та прохання розглянути справу без участі представника. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено та підтверджено, що відповідач по справі є її батьком (свідоцтво про народження [NUMBER] (а.с. 6). У теперішній час позивач вирішила виїхати на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. Відповідно до п. 25 підпункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152 "Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасове затримання та вилучення", для оформлення паспорта для виїзду за кордон в разі виїзду на постійне проживання за кордоном, особа додатково подає: засвідчені у встановленому порядку заяви батьків, які залишаються в Україні ( або копія рішення суду про позбавлення батьківських прав чи визнання їх безвісно відсутніми ). Зазначені в цьому підпункті документи не подаються в разі виїзду до держав, з якими Україною укладено договори про правову допомогу в цивільних, сімейних та кримінальних справах. З країною Ізраїль не укладено договір про правому допомогу, тому у разі виїзду на ПМЖ необхідна згода батьків. Батько позивача від надання письмової згоди відмовляється, одночасно не заявляючи ніяких вимог та не мотивуючи своєї відмови. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд, визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Оскільки відповідач не надає письмової згоди на виїзд доньки ( позивача по справі ) за кордон на постійне місце проживання і відмовляється будь-яким чином це мотивувати, при цьому не заявляючи будь-яких вимог, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, надати дозвіл на її виїзд на постійне проживання до Держави Ізраїль. На підставі Конституції України, ст.ст. 15, 271, 310, 313 ЦК України, Постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152 "Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасове затримання та вилучення",

Outcome: approved