Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір від 28.08.2008 року, укладений між ТОВ "Укрпромбанк" та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS], та скасувати заборону відчуження нерухомого майна, накладену 28 серпня 2008 року за реєстровим №1504 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. відносно відчуження нерухомого майна - квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником квартири, однак лише у лютому 2018 року їй стало відомо про укладення оспорюваного договору іпотеки між відповідачем та її колишнім чоловіком у період перебування їх у шлюбі без її згоди та повідомлення, при тому, що квартира була придбана виключно за її особисті кошти. Ухвалою суду від 06.03.2018 року було відкрито спрощене провадження, відповідачеві надіслані матеріали справи, на рекомендованому повідомленні міститься відмітка про вчинення дій щодо вручення, однак матеріали повернуто до суду, у передбачений процесуальним законодавством строк відзив на позовну заяву відповідачем не подано. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 28.08.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (ТОВ "Укрпромбанк") в особі Одеської філії та [PERSON] укладено договір іпотеки б/н, посвідчений Коваль Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за яким предметом договору є квартира [ADDRESS], із забороною відчуження зазначеної у договору квартири за реєстровим №1504. Разом з тим, з 09.08.2008 року [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою, тобто на час укладення зазначеного договору іпотеки 28.08.2008 року. Шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03.09.2010 року. Згідно Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 14.12.2017 року в порядку поділу майна подружжя було визнано за [PERSON] право особистої власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 88,3 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., що була придбана подружжям 28.08.2008 року, номер запису в реєстрі - 1500, номер витягу 643980 від 28.08.2008 року. Відповідно до вимог ч.3 та ч.4 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналогічну вимогу містить спеціальна норма, а саме ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», згідно якої майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку дише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Згідно ч.ч.2-4 ст.369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Приписи статті ст.215 ЦК України вказують, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.п.7,8). Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Норма ч.1 ст.216 ЦК є загальною. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються зазначеними вище нормами Закону і підлягають задоволенню, оскільки вказаний договір іпотеки був укладений в порушення діючого законодавства України на момент його укладання, скасування заборони відчуження є похідною вимогою від вимоги про визнання іпотеки недійсною. Відповідачем не спростовано жодними належними й допустимими доказами зазначені позивачкою обставини. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: approved