Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у супроводі матері до Російської Федерації, Ісламської республіки Іран, Королівства Тайланд та країн Європейського союзу: Австрійська Республіка, Князівство Андорра, Королівство Бельгія, Ватикан, Угорщина, Федеративна Республіка Німеччина, Грецька Республіка, Королівство Данія, Ірландія, Ісландія, Королівство Іспанія, Італійська Республіка, Республіка Кіпр, Латвійська Республіка, Литовська Республіка, Князівство Ліхтенштейн, Велике Герцогство Люксембург, Республіка Мальта, Князівство Монако, Королівство Нідерланди, Королівство Норвегія, Республіка Польща, Португальська Республіка, Найсвітліша республіка Сан-Марино, Словаччина, Республіка Словенія, Фінляндська Республіка, Французька Республіка, Чеська Республіка, Швейцарська Конфедерація, Королівство Швеція, Естонська Республіка, а також Республіки Білорусь без згоди та супроводу батька - [PERSON] на строк до досягнення дитиною повноліття - [INFO] з метою туризму, відпочинку, оздоровленя та навчання, посилаючись на те, рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2011 року був розірваний між сторонами шлюб, укладений 20 жовтня 2007 року виконавчим комітетом Іваницької сільської ради Ічнянського району Чернігівської області за актовим записом № 04. Від спільного проживання у шлюбі у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON], яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. У силу специфіки своєї професійної діяльності позивач отримала пропозицію про роботу у Російській Федерації, а також отримала документи, які свідчать про право легального її перебування в Ісламській республіці Іран, де має право на зайняття підприємницькою діяльністю, що дає їй можливість забезпечити своїй дитині гідне життя, навчання та розвиток, здійснювати оздоровлення, але відповідач безпідставно ігнорує прохання позивача надати дозвіл на виїзд їхньої дочки за кордон, хоча на початку 2017 року такий дозвіл був ним наданий. У судовому засідання представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити із зазначених у ньому підстав, пояснивши, що позивач, маючи житло за кордоном та кошти, має можливість забезпечити своїй дитині належні умови навчання, проживання, оздоровлення та існування, але відповідач, який тільки нещодавно почав спілкуватися з дочкою, перешкоджає у цьому. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, пояснивши, що позовні вимоги [PERSON] не узгоджуються з практикою Верховного Суду України щодо визначення разового конкретного часового проміжку перебування дитини за кордоном, не відповідають вимогам закону та суперечать змісту положень СК України. Крім того зазначили, що дитині може загрожувати небезпека при перебуванні її в Російській Федерації, яка є агресором щодо України та Ісламській республіці Іран, де постійно відбуваються терористичні акти. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2007 року, який рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2011 року було розірвано (а.с. 11-12). Від спільного проживання у шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с. 10). На даний час дитина проживає разом з матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. На початку 2017 року [PERSON] отримала роботу в Російській Федерації та змушена була їздити до Російської Федерації 1-2 рази на тиждень, після чого звернулася до відповідача [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд дочки до Російської Федерації. 19 лютого 2017 року [PERSON] оформив заяву про надання згоди на тимчасову поїздку дочки [PERSON] до Російської Федерації на період з 19 лютого 2017 року по 19 травня 2017 року з метою туризму та відпочинку, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М., зареєстрованого в реєстрі за № 149 (а.с. 13). Позивачем [PERSON] здійснено оформлення всіх необхідних документів, що підтверджують її правомірне перебування та працевлаштування на території Російської Федерації, що підтверджується копією Патенту серії [NUMBER], виданого 18.04.2017 року Федеральною Міграційною службою РФ на ім'я [PERSON] (а.с. 25), копією страхового свідоцтва обов'язкового пенсійного страхування [NUMBER] від 31.05.2017 року (а.с. 27), докуметну про проходження екзамену на володіння російською мовою, знання історії основ законодавства РФ № 0010000000000710085 від 27.03.2017 року (а.с. 28). За час перебування в Російській Федерації [PERSON] була прийнята до школи № 880 Південного округу м. Москви та навчалаться у 2-Г класі з 24.04.2017 року, що підтверджується копією довідки № 348 від 11 травня 2017 року (а.с. 23). Позивач надсилала електронні повідомлення відповідачу № 000301 12.05.2017 року на адресу: [ADDRESS] (а.с. 14) та № 000302 12.05.2017 року на адресу: [ADDRESS] (а.с. 16) з проханням надати згоду на вивіз дитини до Російської Федерації на один рік - до 20 травня 2018 року з метою відпочинку, туризму та навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі статтею 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2, 3 статті 157 Сімейного кодексу регламентовано, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Приписами ст. 313 ЦК України, статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 18 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", п. 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до приписів ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення та у конкретну країну або країни, у яких перебуватиме дитина протягом одного виїзду, що узгоджується з практикою Верховного Суду України. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивач в порушення викладених вище вимог законодавства не зазначила часові проміжки виїзду дитини за кордон до кожної з перелічених країн та її повернення, а зазначила лише перелік ряду країн, що суперечить вказаним вище нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини. Таким чином, надання судом дозволу на майбутні та постійні виїзди дитини за кордон без згоди позивача фактично позбавляють останнього, який не позбавлений батьківських прав, можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею, а тому у задовленні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed