Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації місяця проживання, до відповідача [PERSON], де третьою особою без самостійних вимог є Міліївська сільська рада, Вижницького району Чернівецької області. В позові посилається на те, що є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] який вона отримала у власність згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В будинку також зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], з яким розірвали шлюб 09.09.1999 року. Після розірвання шлюбу, разом проживали до травня 2011 року. З 18.05.2011 року по 22.10.2013 року [PERSON] знаходився у місцях позбавлення волі. [PERSON] з жовтня 2011 року не з'являється по місцю реєстрації в [ADDRESS] на даний час проживає з іншою жінкою. Вона неодноразово зверталась до [PERSON] з метою добровільного зняття з реєстрації місця проживання, однак останній належним чином не відреагував на її звернення. Вважає, що вона як власник житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] має право вільно користуватися, розпоряджатися і володіти власним майном. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку (виписки) від вказаного домоволодіння. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному об'ємі, посилалась на обставини викладені в позові, просила їх задовольнити, зазначила, що житловий будинок, розташований в [ADDRESS] залишився [PERSON] після смерті матері - [PERSON] За весь період спільного проживання, [PERSON], останній не допомагав утримувати будинок, нічого не будував, витрат на утримання будинку не здійснював. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав заперечення, де зазначив, що він разом з [PERSON] за час спільного проживання побудували до житлового будинку гараж, підвал, огорожу. Дане майно, являється спільною власністю подружжя, внаслідок чого у [PERSON] виникла необхідність зняти його з місця реєстрації, для того щоб він не претендував на поділ майна. Акт обстеження Міліївської сільської ради від 04.11.2014 року не відображає даних про те, що житловий будинок, розташований в [ADDRESS] належить на праві приватної власності саме [PERSON] Зняття з реєстрації місця проживання не відноситься до компетенції суду. Оскільки, він проживає по місцю реєстрації просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, в судовому засіданні зазначив, що з місць позбавлення волі звільнився 30.10.2011 року, його батьки проживають в Івано-Франківській області, він працює не офіційно, а тому кожний день не ночує по місцю реєстрації в [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у 1999 році, позов про поділ майна до суду не подавав. До початку розгляду справи від третьої особи Міліївської сільської ради надійшла заява, в якій вони позовні вимоги визнають в повному об'ємі та просять справу розглядати без участі представника сільської ради. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, НАЕ 844844, виданого 21.11.2014 року державним нотаріусом Вижницької нотаріальної контори Олійник Ю.М., зареєстровано за №1-1420 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ЕЕК 936837, індексний номер витягу 29830997, виданого 21.11.2014 року. З копії технічного паспорту на будинок, вбачається, що житловий будинок розташований в [ADDRESS] оформлений на ім'я [PERSON] Судом також встановлено, що позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 08.09.1999 року - розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, Серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Вижницького районного управління юстиції, актовий запис №111. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №2319 від 04.11.2014 року вбачається, що [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] зареєстровані та проживають разом в [ADDRESS]. Колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] зареєстрований до житлового будинку, проживає за межами села із своєю сім'єю. [PERSON] розлучена із [PERSON] з 08.09.1999 року. З 18.05.2011 року по 22.10.2013 року [PERSON] знаходився у місцях позбавлення волі, періодично відвідує дітей, але спільне домашнє господарство не ведуть. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи ці вимоги закону, суд вважає, що позивачем доведено, що відповідач [PERSON] без поважних причин, з 30.10.2013 року по даний час, понад один рік не проживає у в житловому будинку за адресою [ADDRESS] а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом, в той час відповідач [PERSON] не надав до суду належні та допустимі докази, які б засвідчили, що останній проживає по місцю реєстрації, клопотань про допит свідків, які могли б підтвердили дані обставини не заявляв. На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування цим житлом підлягають до задоволення. Вимоги позивача [PERSON] щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON], місця проживання за адресою [ADDRESS] суд вважає такими що не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб, здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. При цьому, суд виходить з приписів ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою... Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. За таких обставин у суду немає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS] є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. Посилання відповідача [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] подала позов визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації місяця проживання в зв'язку з тим, щоб він не мав можливості претендувати на поділ майна, суд вважає безпідставним оскільки, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 2 ст.72 Сімейного Кодексу України передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, з пояснень наданих відповідачем [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що останній після розірвання шлюбу не звертався до суду з вимогою про поділ майна, а тому дане твердження відповідача [PERSON] суд не бере до уваги. Крім того з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial