Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що в 26.02.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до якого відповідач взяв у нього у борг суму 7700,00 гривень, які зобовязалась повернути до 10.04.2016 року, про що написала власноручно розписку. У встановлений строк борг повернула частково в сумі 2000,00 гривень, та писала нову розписку про зобовязання повернути решту позики у сумі 5700,00 гривень у строк до 27.06.2016 року, але станом 26.07.2016 року борг є неповернутим, тому позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу 5700,00 гривень, та судові витрати у розмірі 551 гривні 20 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 гривень. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила задовольнити за мотивами наведеними у позові. Відповідач у судове засідання не зявився, про розгляд справи в суді був повідомлений завчасно та належним чином, причина неявки суду ненадана. У відповідності до ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Вирішуючи зазначений спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або цінні речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У той самий час за змістом ч.ч.1, 2 ст.207 і ч.2ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Із матеріалів справи вбачається, що під час укладення оспорюваного договору позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики. На підтвердження укладення договору позики позивач надав суду розписку, з якої вбачається, що відповідач взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 7700,00 гривень, які зобовязується віддати позивачу до 27.06.2016 року, про що і розписується (а.с.10). В квітні 2016 року позивачу було повернуто частину боргу 2000,00 гривень. Згідно розписки від 21.06.2016 року [PERSON] зобовязується повернути решту коштів у сумі 5700,00 гривень в термін до 27.06.2016 року (а.с.9). Але станом на 26.07.2016 року відповідач своє зобовязання не виконала. Розписка позичальника, є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому одностороння відмова від зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1ст.1049 ЦК України). Відповідно до розписки, відповідач зобов'язувався до 27.06.2016 року повернути суму позики. Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді, відповідачем договір позики не виконаний, сума позики не повернута, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів зазначеного. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: борг за позикою у сумі 5700,00 грн. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання юридичної допомоги від 27.07.2016 року приватний адвокат [PERSON] надавала послуги в якості представництва у суді за позовом до [PERSON], та за розрахунком позивачем було спалачено за надання правової допомоги 2500 гривень (а.с.6), обґрунтованого розрахунку витрат на правову допомогу не надано. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи ці обставини, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню, в частині стягнення коштів за надання правової допомоги - відмовлено. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати позивача по сплаті судового збору складають 551 гривню 20 копійок.

Outcome: partial