Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом відповідно до якого просила визнати недійсним рішення Івано-Франківської міської ради №196 від 30.05.1995 року і державний акт про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0538 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та стягнути судові витрати. 19.07.2016 року представник [PERSON] - [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що у зв`язку зі зміною порядку реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON] 18.06.2014 року на підставі вказаного державного акту від 03.11.1995 року здійснив реєстрацію земельних ділянок. А саме на його ім`я зареєстровано дві земельні ділянки: кадастровий номер 2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га. та зкадастровий номер 2610100000:08:005:0299 площею 0,0593 га, що на 0,0055 га більша, ніж площа, яка зазначена у державному акті від 03.11.1995 року як підстава державної реєстрації. Вказане самочинне збільшення площі земельних ділянок призвело до того, що [PERSON] на даний час не може зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, яке він отримав відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 14.04.2011 року. Тому, просив скасувати записи до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 6061126, щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку к.н.2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га на ім`я [PERSON] та за № 6060126, щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку к.н.2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 на ім`я [PERSON] (а.с.150, т.1) 07.03.2019 року представник [PERSON] - [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що відповідно до рішення Станіславської міської ради депутатів трудящих № 208 від 12.05.1959 року загальна площа земельної ділянки по [ADDRESS] становить 1487,22 кв.м. згідно із Генеральним планом (схемою до даного рішення). Цим рішенням «домоволодіння у колишньому селі Софіївка згідно з додатком № 1 рахувати фондом міської Ради депутатів трудящих і залишити їх на балансі міськкомунгоспу". І цим же рішенням (№ 208 від 12.05.1959 р.) земельна ділянка біля будинку [ADDRESS] , визначена як «приусадебний участок по [ADDRESS] » У подальшому згідно з Генеральним планом Івано-Франківська, містобудівною документацією, а також планом присадибної ділянки, наданої оБТІ від 1999 р., земельна ділянка біля будинку [ADDRESS] є прибудинковою територією розміром 1488 кв.м. - відповідно до довідки містобудівного кадастру від 19.03.2012 року та від 24.06.2015 року, в яких зазначено, що згідно із Генеральним планом міста вище вказана земельна ділянка знаходиться на території Івано-Франківської міської ради та відноситься до території садибної житлової забудови, території, що реконструюється. За сучасним законодавством «Генеральний план м. Івано-Франківська відносить прибудинкову територію будинку [ADDRESS] до категорії земель житлової та громадської забудови і визначає її цільове використання в межах даної категорії - для житлової та садибної забудови. Свідоцтво на право власності на житло ( [ADDRESS] ), видане позивачу 03 жовтня 2003 року госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду виконкому Івано-Франківської міської ради, підтверджує, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Про наявність спільних приміщень у будинку [ADDRESS] , свідчить рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року, де вказано, що як слідує із технічних характеристик, довідок та схем на спірний будинок, спільними для всіх трьох квартир залишалися такі допоміжні приміщення як горище, сходова клітка на горищі, та вхід на сходову клітку. Тому, судді апеляційного суду вважають, що позивач, [PERSON] вправі був ставити питання про усунення перешкод в користуванні вищезазначеними допоміжними приміщеннями, які є власністю власників усіх трьох квартир. Крім того, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 30 листопада 2016 р. вказала, що житловий будинок по [ADDRESS] є триквартирним. Рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 196 від 30.05.1995 р. [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,0538 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] видано на вказану земельну ділянку державний акт від 03.11.1995 р. Проте, плани розташування земельної ділянки (топоплан) та ситуаційні схеми, копія генерального плану (схеми) від 19 березня 2012 р., план присадибної ділянки від 12 травня 1959 № 208, план оБТІ 1999 р. підтверджують, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах та за конфігурацією відповідає закріпленій за будинком [ADDRESS] прибудинкової території загальною площею 0,1487 га. Отже, передачею відповідачу [PERSON] у приватну власність вказаної земельної ділянки з порушенням вимог чинного законодавства, видачею на підставі рішення виконкому свідоцтва на право власності на землю, позивача було позбавлено права на користування земельною ділянкою, що обліковувалась біля будинку і цільовим призначенням якою є для обслуговування будинку. Також, при приватизації [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] було грубо порушено вимоги чинного на той час земельного законодавства, що зрештою призвело до порушення права [PERSON] користуватися земельною ділянкою для обслуговування своєї частини будинку. На підставі вказаних документів відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області 18.06.2014 р. зареєстрували право власності на вказану земельну дялянку [PERSON] , розділивши її на дві частини додатково додавши площу 55 кв.м.. Просила визнати недійсним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради № 196 від 30.05.1995 року, державного акту про право власності на землю від 03.11.1995 року серії ІФ 15/02-003608, що знаходиться у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнати недійним та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га. по [ADDRESS] ; визнати недійним та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 по [ADDRESS] (а.с.4-6, т.2). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.04.2019 року залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, віділу Держгеокадастру у м.Івано-Франківську, [PERSON] про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради № 196 від 30.05.1995 року, державного акту про право власності [PERSON] на земельну ділянку, скасування записів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 6061126, щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку к.н.2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га на ім`я [PERSON] та за № 6060126, щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку к.н.2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 на ім`я [PERSON] , в якості співвідповідача - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. Замінено у даній справі неналежного відповідача відділ Держгеокадастру у м.Івано-Франківську на Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (а.с.55-56, т.2). 12.08.2019 року представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при прийнятті рішення виконачим комітетом міської ради та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку не було порушень вимог чинного на той час законодавста. Виконавчий комітет при прийнятті оскаржуваного рішення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі(а.с.87-90). 08.07.2020 року представник [PERSON] - [PERSON] подала відповідь на відзив (а.с.155-160, т.2). 18.10.2021 року представник [PERSON] - [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, просила скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га. та земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 місце розташування: [ADDRESS] ; скасувати запис в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3608 про реєстрацію державного акта про право власності на землю виданого на ім`я [PERSON] , від 03.11.1995 року (т.3 а.с.44-45). Представники позивача - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримали, просили задоволити в повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської міської ради проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила, просила відмовити, оскільки права позивача жодним чином не були порушені, у власності відповідача є дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , відповідно земельні ділянки виділялись йому для обслуговування належної йому частини будинку. Представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Так, відповідно до свідоцтва про право власності від 03.10.2003 року, квартира по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.6). [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 09 лютого 1995 року є власником квартири [ADDRESS] , розміщеної на першому поверсі, а також є власником квартири [ADDRESS] в цьому ж будинку, яка знаходиться в мансардному приміщенні на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2010 року, загальна площа квартири становить 40,6 кв. м. (а.с. 15, т.1) 01.03.1995 року [PERSON] звернувся до Голови Міськвиконкому з заявою про приватизацію земельної ділянки (а.с.20, т.2). Відповідно до архівного витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.05.1995 року № 196 вирішено передати у приватну власність земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. З витягу з додатку №2 до рішення міськвиконкому від 30.05.1995 року № 196 вбачається, що [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлових будинків по [ADDRESS] , площею 1000 кв.м (а.с.18, т.1). Згідно державного акту про право власності на землю, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0538 га на території [ADDRESS] , згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 30.05.1995 року № 196 (а.с.19, т.1). Проте, як вбачається з пояснювальної записки, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розроблена ТзОВ "Наукове-виробниче підприємство "ГІС", на підставі заяви [PERSON] та державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-003608 від 03.11.1995 року, виданого на підставі рішення виконному Івано-Франківської міської ради від 30.05.1995 року №196 і зареєстрованого за №3608. Розміри земельної ділянки, які були вказані в державному акті, виданому власнику змінились і були перепогоджені з суміжними землекористувачами,у зв`язку з помилковими замірами мірною стрічкою і у зв`язку з тим, що до площі державного акту не включено частину майна. Площа земельної ділянки, обрахована по даних розмірах становить - 0,0019 га - ділянка № [NUMBER] та 0,0574 га (площа зазначена в деравному акті 0,0538 га є сумарною і є не вірною). Повторні заміри виконані електронним тахеометром Trimble M3, а площа обрахована за допомогою програмного забезпечення AutoCAD, тому вірно вважати площі: ділянка № [NUMBER] - 0,0019 га, та ділянка № [NUMBER] - 0,0574 га. На підставі вищевказаного, [PERSON] виготовлено технічну докуметацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) площами 0,0019 га - ділянка № [NUMBER] та 0,0574 га - ділянка № [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.192-235, т.2). Відповідно до інформаційних довідкок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за [PERSON] 18.06.2014 року зареєстровано дві земельні ділянки: кадастровий номер 2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га. по [ADDRESS] та кадастровий номер 2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 по [ADDRESS] . Підстава винекнення права власності: державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий 03.11.1995 року Івано-Франківською міською радою (а.с.151,152, т.1). Так, на час прийняття оскаржуваного рішення про передачу [PERSON] у приватну власність вказаної земельної ділянки був чинним Земельний кодекс України(далі -ЗК України) № 561-XII від 18 грудня 1990 року, який втратив чинність з 01 січня 2002 року. Згідно з частини другої статті 3 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки у власність) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 6 ЗК України 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, зокрема безплатно для ведення садівництва. За положеннями статей 4,7 ЗК України від 18 грудня 1990 року землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування. Статтями 17,18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень. Згідно з частиною першою статті 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Так, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями57і67цьогоКодексу. Земельні ділянки із зазначеного за використанням переліку передавались у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь, товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення (частини четвертої - шостоїстатті 17 ЗК України 1990 року). Згідно зі статтею 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Статтею 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми Державних актів затверджуються Верховною Радою України. Таким чином, у ЗК України 1990 року законодавець визначив, що право власності на земельну ділянку виникає лише після обов`язкового настання двох умов: 1) встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і 2) одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року (Державними актами). Проте дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом від 26 грудня 1992 року N 15-92. Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею Державного акта на право приватної власності на землю. Отже, пункт 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Таким чином, рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки саме по собі не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення речового права на землю у встановленому законодавством порядку. ЗК України від 18 грудня 1990 року втратив чинність з 01 січня 2002 року та набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, відповідно у пункті 7 Перехідних положень (Розділ X) якого за громадянами та юридичними особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігалися права на ці ділянки. Положення про посвідчення Державними актами права власності та користування земельними ділянками містяться також у ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку та право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статті 140,142,143 ЗК України містять вичерпний перелік підстав припинення прав на земельну ділянку. Але зазначені норми Закону застосовуються у випадку, коли право набуто в установленому законом порядку. Відповідно частини частин першої - другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з частинами шостою-сьомою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача. В силу статті 41 Конституції України,статті 90 ЗК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власники земельних ділянок мають право продавати, іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, самостійно господарювати на своїй землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Згідно зі статтями 152,153,155 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи, під час розробки технічної документації зі складання державного акта, земельною комісією при виконавчому комітету міської ради, яка складала план земельної ділянки та опис меж спірної земельної ділянки, встановлено відсутність порушень земельного законодавства з боку [PERSON] й порушення прав та інтересів суміжних землекористувачів, зокрема погоджено суміжними користувачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , головним архітектором міста В. Ідаком, начальником відділу землекористування міськвиконкому, інженером землевпорядником, після чого, 03.11.1995 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.20, т.1). Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови для видачі державного акту, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 580/168/16-ц. Таким чином, позивач не міг і не мав підписувати чи узгоджувати межі земельної ділянки, оскільки він не був ні землевласником ні користувачем спірної земельної ділянки та оскаржуване рішення жодним чином не впливає та не порушує права позивача. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається, що при передачі у власність земельної ділянки порушується його право володіння, користування і розпорядження належної йому земельної ділянки. Однак таке твердження є безпідставним та необгрунтованим, виходичи з наступного. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 30.08.2010 року за № 223-LVI «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок», надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та передано у власність земельні ділянки громадянам, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №844 від 05.08.2009 року та постанови Кабінету Міністрів України №1112 від 21.10.2009 року, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно додатку №3 [PERSON] , надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо оформлення права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієтовною площею 0,0600 га на [ADDRESS] (а.с.8, т.1). В подальшому рішенням Івано-Франківської міської ради від 14.04.2011 року за № 177-ІХ «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок» затверджено п.6 протоколу узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 19.03.2010 року №104 та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та передано громадянину [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0.0554 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с.9, т.1, 95, т.2). Підставою даного рішення була заява [PERSON] від 31.05.2010 року про передачу земельної ділянки у власність, саме, площею 0,0554 га. Даний факт в судовому засіданні сторонами не заперечувався. Крім того, рішення Івано-Франківської міської ради від 14.04.2011 року за № 177-ІХ «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок» [PERSON] земельної дялянки площею 0,0554 га. станом на сьогоднішній день ні ким не оскаржувалось, не скасовувалось, та є чинним. А, отже, позивач, погоджується саме з таким розміром земельної ділянки переданої йому у власність. Крім того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.06.2021 року, яке Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.09.201 року залишено без змін, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Виконачого комітету Івано-Франківської міської ради, Державного реєстратора відділу державної реєстрації виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Гардабури-Черпак Тетяни Василівни про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором Гардабура-Черпак Т.М. 29.03.2017 року за №34523639 щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійною та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за №34523639 від 29.03.2017 року, проведену за заявою [PERSON] - квартиру [ADDRESS] - відмовлено (а.с.13-19, т.3). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже і позивач і відповідач отримали у власність земельні ділянки для обслуговування належної їм частини будинку. Між сторонами встановився фактичний порядок користування спірною земельною ділянкою, а відтак доводи позивача, що його позбавлено право користування належною йому земельною ділянкою біля будинку є безпідставним. Позивачу передана земельна ділянка, для обслуговування належної йому частини будинку, ці земельні ділянки не накладаються, що підтверджується ситуаційним планом та викопіюванням з індексно-кадастрової карти земельних ділянок (а.с.26-29, т.2). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, оскаржуване рішення виконкому прийняте в межах визначеної чинним Земельним кодексом України компетенції органу місцевого самоврядування, відповідає чинному на час його прийняття законодавству. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів на час прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, також як і не наведено обставин, які б свідчили про помилковість прийнятого відповідачем рішення, який є предметом оскарження. Щодо позовних вимог про визнання недійним та скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га. по [ADDRESS] , та на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 по [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що вони також задоволенню не підлягають, оскільки у ході судового розгляду позивачем не було надано належних доказів того, що Івано-Франківською міською радою було неправомірно прийнято рішення про надання земельної ділянки у власність [PERSON] , та виникнення у нього права власності на земельну ділянку не ґрунтується на законі. Відповідно до ч.10 ст. 24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ,зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:08:005:0300 площею 0,0574 га. та земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:08:005:0299 площею 0,0019 місце розташування: [ADDRESS] , скасування запису в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3608 про реєстрацію державного акта про право власності на землю виданого на ім`я [PERSON] , від 03.11.1995 року, задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первісних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості, судом не досліджується питання щодо наявності чи відсутності підстав для застосування строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом, ст. 20 ЦК України. Слід також вказати, що Європейський Суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів(рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 року № 19164/04 у справі «Дія 97 проти України» параграф 47). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження, а відтак суд відмовляє у задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed