Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

ПП «Фрей-СЛВВ» звернулося до суду із позовом до[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] про стягнення грошових коштів та визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. За рішенням засновників Приватного підприємства «Фрей-СЛВВ» від 18.01.2014 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняті до складу засновників підприємства замість [PERSON] , який передав їм усі права засновників. У якості внеску до статутного капіталу, [PERSON] внесено нерухоме майно - 52/100 будинку за адресою [ADDRESS] , які оцінені у розмірі 200 000 грн. На підставі вказаного рішення засновників, ПП «Фрей-СЛВВ» набуло право власності на 52/100 будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 11.03.2014 року індексний номер 18801576, а [PERSON] - набула право власності на 50 % статутного капіталу ПП «Фрей-СЛВВ». Однак, за рішенням Галицького районного суду міста Львів від 03.10.2013 року, частково скасованого постановою Апеляційного суду Львівської області від 11.03.2014 року у справі №461/9294/13, вирішено визнати недійсним договір дарування від 03.12.1999 року, зареєстрований в реєстрі за №4891, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У подальшому, рішенням Галицького районного суду міста Львів від 04.12.2015 року у справі №461/2622/14-ц, вирішено визнати незаконним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №1141 від 09.10.2003 року; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності №Г-0080 від 09.10.2003 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на будинок [ADDRESS] ; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №1159 від 25.03.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» (пункт 132) в частині передачі у спільну сумісну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0742 га для обслуговування будинку [ADDRESS] ; визнано незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ №099770, кадастровий номер земельної ділянки 4610136600:07:006:0004, за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; витребувати у Приватної фірми «ФРЕЙ-СЛВВ» квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Відтак, оскільки у ПП «Фрей-СЛВВ» витребувано не 52/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , а квартиру [ADDRESS] , позивач позбувся усіх поліпшень, належних [PERSON] у вказаному будинку, які вона передала до статутного капіталу підприємства, а також 52/100 гаражу, який є складовою будинку [ADDRESS] . У зв`язку із цим, ПП «Фрей-СЛВВ» звертається з позовом про стягнення вартості невід`ємних поліпшень та про визнання права власності на 52/100 частини гаражу у вказаному будинку, до подружжя [PERSON] та [PERSON] , на користь яких витребувано нерухоме майно, а також до [PERSON] , який разом з [PERSON] будував гараж поряд з вказаним будинком. Щодо стягнення із [PERSON] та [PERSON] вартості невід`ємних поліпшень квартири [ADDRESS] , позивач зазначає наступне. Згідно договору дарування від 03.12.1999 року, [PERSON] подаровано квартиру [ADDRESS] , інвентаризаційною вартістю 17059 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.08.2001 року, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , інвентаризаційною вартістю 21086 грн. Отже, інвентаризаційна вартість двох квартир, набутих [PERSON] та [PERSON] на початок 2000-х років, орієнтовно складала 38145 грн. Після реконструкції квартир шляхом їх об`єднання у суцільний житловий будинок, ОКП «БТИ та ЕО», складено новий технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , відповідно до якого інвентаризаційна вартість будинку склала 66358 грн., тобто, зросла майже в два рази. Здійснення ремонту підтверджує не лише зростання інвентаризаційної вартості будинку, але й зміни, які склались у складі майна. Стверджує, що за результатами ремонту з`явився додатковий сан вузол, а у одній із житлових кімнат збільшено площу на 3 кв. м. Підтверджує факт здійснення ремонтних робіт і довідка ОКП «БТІ і ЕО» від 08.08.2013 року №1/11490, видана [PERSON] про те, що станом на 02.12.1996 року загальна площа житлового будинку [ADDRESS] , складала 267,6 кв. м. Станом на 08.08.2013 року площа цього ж будинку склала 270,6 кв. м. за рахунок демонтажу пічок. Також, факт здійснення ремонту подружжям [PERSON] та [PERSON] , може підтвердити [PERSON] , яка у той період працювала нянею [PERSON] - спільної дитини подружжя. Оскільки [PERSON] передала до статутного капіталу ПП «Фрей-СЛВВ» 52/100 частини житлового будинку буд. [ADDRESS] , яка створена внаслідок невід`ємних поліпшень квартири №3 , то позивач вважає, що має право на стягнення із [PERSON] та [PERSON] вартості цих поліпшень, які неможливо відділити від квартири [ADDRESS] , адже вони є частиною нерухомого майна, витребуваного від ПП «Фрей-СЛЛВ» на користь [PERSON] , який перебуває у шлюбі із [PERSON] . Щодо визнання права власності на 52/100 частини індивідуального гаражу на [ADDRESS] , позивач зазначає наступне. Як вбачається із змісту договорів дарування від 03.12.1999 року (між [PERSON] та [PERSON] ), договору купівлі-продажу від 14.08.2001 року (між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] ), договору дарування від 23.05.2003 року (між [PERSON] та [PERSON] ), подружжя [PERSON] та [PERSON] на підставі правочинів не набували у власність гараж на [ADDRESS] . Не передавався вказаний гараж у власність подружжя [PERSON] та [PERSON] і від попереднього власника та балансоутримувача будинку по [ADDRESS] - [ADDRESS] ради, про що свідчить акт приймання-передачі будинку від 25.12.2002 року, адже гаражу не вказано у переліку майна, що передається. Тобто, гараж був збудований подружжям [PERSON] та [PERSON] вже після того, як воно набуло у власність обидві квартири у будинку [ADDRESS] . Це підтверджується копією технічного паспорту житлового будинку [ADDRESS] , складеного станом на 18.03.2003 року, у якому вказано рік побудови гаражу - 2001 рік. Аналогічне вбачається і з акту обстеження гаражу від 01.08.2003 року. Таким чином, гараж по [ADDRESS] був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та увійшов до складу домоволодіння за цією ж адресою, 52/100 частини якого набула у власність [PERSON] , яка потім передала цю частину нерухомого майна до статутного капіталу та у власність ПП «Фрей-СЛВВ». При цьому, 52/100 частини вказаного гаражу не були витребувані з володіння ПП «Фрей-СЛВВ» за рішеннями судів у справі №461/2622/14-ц, проте, право власності ПП «Фрей-СЛВВ» на гараж окремо не було зареєстровано, оскільки він передавався у складі 52/100 частини житлового будинку (домоволодіння) по [ADDRESS] . Відтак, склалась ситуація, коли у зв`язку із витребуванням нерухомого майна із володіння ПП «Фрей-СЛВВ», підприємство не має окремого правовстановлюючого документу на індивідуальний гараж, який не було витребувано за рішенням суду. Таким чином, належним способом захисту прав ПП «Фрей-СЛВВ» є визнання за підприємством права власності на 52/100 частини гаражу площею 48,4 кв. м. Згідно із технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , інвентаризаційна вартість гаражу складає 9460 гривень. Відтак, просить суд стягнути солідарно з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Приватного підприємства «Фрей-СЛВВ» (код ЄДРПОУ19336151) 195 080 гривень 80 копійок вартості невід`ємних поліпшень, здійснених у квартирі [ADDRESS] ; визнати за Приватним підприємством «Фрей-СЛВВ» (код ЄДРПОУ19336151) право власності на 52/100 частини гаражу площею 48,4 кв. м., розташованого за адресою [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 18 березня 2019 року задоволено заяву ПП «Фрей - СЛВВ» та забезпечно позов шляхом накладення арешту на гараж та квартиру [ADDRESS] . У судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача ПП «Фрей-СЛВВ» Мироненко К.Б. надійшла заява про проведення розгляду справи без участі позивача. Позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Перунов В.В. також не з`явився у судове засідання, однак у заяві від 19.12.2019 року просить суд проводити розгляд справи без його участі. Своє ставлення по позову висловив у відзиві на позовну заяву (а.с. 90-93). Третя особа та відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.07.1991 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. За рішенням Галицького районного суду міста Львів від 30.07.2015 року у справі №461/3780/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. За договором дарування від 03.12.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №4891, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач стверджує, що у будинку [ADDRESS] була ще одна квартира №2 , придбання якої спочатку оформлено за договором купівлі-продажу на [PERSON] та його тітку, [PERSON] (договір купівлі-продажу від 14.08.2001 року), яка згодом передарувала свою частку [PERSON] за договором дарування від 23.05.2003 року. Отримавши у власність обидві квартири на [ADDRESS] , подружжя [PERSON] та [PERSON] здійснили реконструкцію двох квартир, об`єднавши їх у повноцінний житловий будинок, а також побудували гараж. На підставі заяви подружжя [PERSON] та [PERSON] та розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 09.10.2003 року №1141, видано свідоцтво від 09.10.2003 року [NUMBER] про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Також, на житловий будинок оформлено технічний паспорт. Ухвалою Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159, [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 0,0742 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , а також видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЛВ №097770. Однак, твердження позивача про здійснення відповідачами [PERSON] та [PERSON] реконструкції вказаних вище квартир не підтверджено належними доказами. Матеріалами інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] , встановлено, що оформлення права власності на будинок в цілому проводилось на підставі Висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04 серпня 2003 року про визначення ідеальних часток у вказаному будинку, з урахуванням того, що власником квартири №2 був [PERSON] , а право власності на квартиру №3 було зареєстровано за [PERSON] . З урахуванням цих обставин, частку [PERSON] у будинку було визначено у розмірі 48%, а частку [PERSON] у розмірі 52%, а відтак видано Розпорядження ГРА ЛМР №1141 від 09.10.2003 року, яке стало підставою для видачі Свідоцтва про право власності та реєстрації в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» цього будинку, як самостійного об`єкту нерухомого майна на праві власності за [PERSON] та [PERSON] у частках вказаних вище. За рішенням засновників Приватного підприємства «Фрей-СЛВВ» від 18.01.2014 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняті до складу засновників підприємства замість [PERSON] , який передав їм усі права засновників. У якості внеску до статутного капіталу, [PERSON] внесено нерухоме майно - 52/100 будинку за адресою [ADDRESS] , які оцінені у розмірі 200 000 грн. (а.с.25). На підставі вказаного рішення засновників, ПП «Фрей-СЛВВ» набуло право власності на 52/100 будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 11.03.2014 року індексний номер 18801576, а [PERSON] - набула право власності на 50 % статутного капіталу ПП «Фрей-СЛВВ» (а.с.26). Однак, як встановлено матеріалами справи, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] відбулася на підставі недійсного правочину, оскільки рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/9294/13-ц (Провадження №2/461/1938/13) від 03.10.2013 року визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] . укладений 03.12.1999 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №4891, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. Визнано право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 52/100 будинку [ADDRESS] . В решіт задоволення вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі №461/9294/13 (Провадження №22-ц/783/425/14) від 11.03.2014 року рішення Галицького районного суду м.Львова від 03.10.2013 року в частині визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 52/100 будинку [ADDRESS] скасовано, та ухвалено нове рішення, згідно якого вирішено відмовити [PERSON] у визнанні за ним та [PERSON] права спільної сумісної власності на 52/100 будинку [ADDRESS] . В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.31-32). З огляду на викладене вище, з урахуванням наслідків недійсності правочину, [PERSON] ніколи не була власником квартири [ADDRESS] та власником 52/100 частини будинку в цілому, яке є предметом спору у даній справі. З огляду на ці обставини, рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №461/2622/14-ц від 04.12.2015 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, Приватного підприємства «Фрей-СЛВВ», за участю третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , та вирішено: визнати незаконним та скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №1141 від 09.10.2003 року; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності №Г-0080 від 09.10.2003 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на будинок [ADDRESS] ; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №1159 від 25.03.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» (пункт 132) в частині передачі у спільну сумісну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0742 га для обслуговування будинку [ADDRESS] ; визнано незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ №099770, кадастровий номер земельної ділянки 4610136600:07:006:0004, за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; витребувати у Приватної фірми «ФРЕЙ-СЛВВ» квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 334 ЦК України, передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст ст.330 ЦК України свідчить про те, що добросовісний набувач набуває право власності на майно і втому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову у задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Рішенням суду у справі №461/9294/13 квартиру [ADDRESS] витребувано у позивача з урахуванням того, що ця квартира вибула з власності [PERSON] поза його волею, а перереєстрацію цієї квартири у 52/100 частки будинку здійснено незаконно. [PERSON] ніколи не була власником ні цієї квартири ні 52/100 частки будинку. Відтак, твердження позивача про набуття ним права власності на невід`ємні поліпшення у складі квартири [ADDRESS] не відповідають фактичним обставинам справи. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Позивач не надав суду належних, допустимих, та достатніх доказів, на підтвердження того, що ним були здійснені поліпшення квартири [ADDRESS] . При цьому, покликання позивача на те, що такі поліпшення були здійснені за участю [PERSON] , до передачі нею спірного майна до статутного фонду ПП «Фрей-СЛВВ», не впливає на підстави виникнення у позивача прав, визначених ч.4 ст.390 ЦК України. Не підлягають до задоволення також позовна вимога про визнання за ПП «Фрей-СЛВВ» права власності на 52/100 частини гаражу площею 48,4 кв. м., розташованого за адресою [ADDRESS] , з огляду на наступне. Позивачем не надано суду доказів існування гаража, як об`єкта нерухомого майна, створення якого б відповідало вимогам ст.331 ЦК України і який можна ідентифікувати, як об`єкт права власності. Рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/6882/16-ц (Провадження №2/461/321/17) від 05.04.2017 року вирішувалося питання визначення обсягу та поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . Однак, гараж та будівельні матеріали, використані з метою його зведення, не є об`єктом спільного майна подружжя. Доводи позивача, що гараж було збудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] не відповідають фактичним обставинам справи, є голослівними та не підтверджуються жодними доказами. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідачів судових витрат в порядку в порядку ст.141 ЦПК України відсутні.

Outcome: dismissed