Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач в інтересах якого діє адвокат Рутковський С.В., звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даним позовом, згідно з яким просить витребувати на свою користь з незаконного володіння [PERSON] будівлі ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв.м., адреса майна - [ADDRESS] , скасувати запис про інше речове право в частині зазначення [PERSON] власником будівлі ЦПП поз.1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 65,6 кв.м., адреса майна - [ADDRESS] ., номер запису про інше речове право: 30805224 відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; припинити право власності [PERSON] на будівлю ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв.м., адреса майна - [ADDRESS] ., номер запису про інше речове право: 30805224. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що з 11.03.2008 року є власником об`єкта нерухомого майна - будівлі ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частини приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м. за адресою [ADDRESS] . 22 жовтня 2020 року він дізнався, що вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за відповідачем. Вважає, що таке нерухоме майно вибуло із його власності незаконно через звернення стягнення на таке майно за виконавчим написом нотаріуса, який позивачем визнано таким, що не підлягає виконанню у судовому порядку. Тому позивач вважає, що таке майно вибуло із його власності всупереч його волі і підлягає витребуванню у відповідача. Представником відповідача подано відзив на позов, яким відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи заперечення позову, відповідач вказує, що доводи про незаконність вчиненого нотаріусом виконавчого напису не стосуються предмету даного спору, оскільки такий виконавчий напис не був підставою для набуття права власності на спірне майно відповідачем, відповідач є добросовісним набувачем нерухомого майна з приводу якого заявлено позов. Звертає увагу, що спірне майно вибуло із власності позивача через його продаж на прилюдних торгах у порядку для виконання судових рішень. Відповідач також набув у власність спірне майно від попереднього власника у порядку виконання судового рішення. Через вказане відповідач стверджує, що таке майно не може бути витребувано від добросовісного набувача згідно ч. 2 ст. 388 ЦК України. Водночас зауважує, що АТ «Укрсоцбанк» звернуло стягнення на спірне майно позивача у зв`язку із простроченою кредитною заборгованістю останнього, а позивач не довів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в частині невідповідності вартості спірного майна його заборгованості перед кредитором. Крім цього, у додаткових поясненнях відповідач зазначає, що за відсутності визнання недійсними електронних прилюдних торгів віндикаційний позов задоволенню не підлягає. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Гулянич Т.М. у судове засідання не з`явилася. Хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У матеріалах справи наявна заява приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Гулянич Т.М. про розгляд справи без її участі. У вказаній заяві також повідомила інформацію про вчинені дії при посвідченні нею договору купівлі-продажу від 21.03.2019 року, зареєстрованого у реєстрі за № 317, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 65,6 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного. Зі змісту витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18034514 від 11.03.2008 р. судом встановлено, що 11.03.2008 року за позивачем було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - будівля ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв.м. за адресою [ADDRESS] про що зроблено запис 768 в книзі 5 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2019 р. у справі № 308/12940/17, залишеного без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.06.2020 р, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 27.10.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Чуловським Володимиром Анатолійовичем, що зареєстрований в реєстрі за № 23654. Згідно договору купівлі-продажу від 09.11.2018 року АТ «Укрсоцбанк» продало громадянину [PERSON] нерухоме майно - вбудовані житлові приміщення загальною площею 65.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Із змісту вказаного договору випливає, що майно належало продавцю на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 1019, виданого 17.10.2018 року. Зі змісту рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 року по справі № 308/251/19 випливає, що 12.11.2018 року було укладено договір іпотеки між громадянами [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель), предметом якого виступало нерухоме майно - вбудовані житлові приміщення загальною площею 65.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаним судовим рішенням було ухвалено звернути стягнення за неповернутою позикою на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж будь-якій особі спірного нерухомого майна. У порядку виконання вказаного судового рішення між [PERSON] та [PERSON] як іпотекодержателем було укладено договір купівлі продажу від 21.03.2019 року, на підставі якого право власності на спірне майно набув відповідач. Згідно інформаційної довідки № 291283201 від 20.12.2021 р. відповідачу належить об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 1669232121000 вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Суд констатує, що із документів про державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна, що надані сторонами випливає, що об`єкт нерухомого майна позивача, з приводу якого останній звернувся із позовом, та об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу різняться за своїми характеристиками. Зокрема, за позивачем було зареєстровано право власності на будівлю ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частину приміщень поз.8, а за відповідачем - на вбудовані нежитлові приміщення. Водночас площа об`єкту нерухомості позивача складає 61,56 кв.м., а відповідача 65,6 кв.м. Крім цього, об`єкт нерухомості позивача знаходиться за адресою [ADDRESS] , а відповідача [ADDRESS] . Через вказані розбіжності у наданих сторонами документах в ході розгляду справи по суті суд позбавлений можливості достовірно встановити, що об`єкт нерухомості, який позивач прагне витребувати від відповідача, а саме будівля ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв.м. за адресою [ADDRESS] дійсно зареєстрований за відповідачем, адже за відповідачем зареєстровано об`єкт нерухомого майна - за реєстраційним номером 1669232121000, вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . При цьому позивач не заявляв вимог про витребування об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1669232121000, вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та припинення права власності на нього. Так як у матеріалах справи відсутні докази того, що за відповідачем зареєстровано будівлю ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , то позовні вимоги про скасування запису про інше речове право в частині зазначення [PERSON] власником будівлі ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м., адреса майна - [ADDRESS] , номер запису про інше речове право: 30805224 відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є необгрунтовані. З цих же мотивів є необґрунтованою вимога позивача про припинення права власності [PERSON] на будівлю ЦПП поз. 1,2,3,4,5,6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м., адреса майна - [ADDRESS] , номер запису про інше речове право: 30805224. Водночас суд констатує, що у матеріалах справи відсутні докази приналежності номеру запису про інше речове право 30805224 спірному майну. Вищенаведені обставини є самодостатніми підставами для відмови у задоволенні позову. Водночас суд приходить до висновку, що відповідач є добросовісним власником об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1669232121000 вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м. за адресою [ADDRESS] й такий об`єкт не може бути у нього витребуваний з огляду на таке. Як встановлено судом відповідач є власником об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1669232121000 вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м. за адресою [ADDRESS] , що набутий ним у порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 року по справі № 308/251/19. До набуття вказаного нерухомого майна відповідачем, таке було набуте попередніми власниками, а саме АТ «Укрсоцбанк», з прилюдних торгів. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ДК України). Згідно вимог статті 388 ЦК України держава гарантує захист права власності добросовісного набувача на придбане майно тим, що таке майно не може бути витребуване у нього в разі, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Набувач може бути визнаний добросовісним за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Аналогічна позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 року по справі № 757/5515/16-ц. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №\~757/5515/16-ц зроблено висновок, що згідно вимог статті 388 ЦК України держава гарантує особливий захист права власності добросовісного набувача (особа, яка придбала майно з публічних торгів) на придбане майно тим, що таке майно не може бути витребуване у нього в разі, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 607/13132/13-ц. Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд виходить також з того, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Аналогічна позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 639/7253/18; від 26.09.2019 р. у справі № 742/3490/16-ц; від 15.05.2019 р. у справі № 285/3414/17. Суд зауважує, що відповідач має у власності майно, яке було придбане попереднім власником АТ «Укрсоцбанк» з прилюдних торгів, які позивачем чи іншими особами не визнавались недійсними. Тому за відсутності визнання недійсними електронних прилюдних торгів позов у порядку ст. 388 ЦК України задоволенню не підлягає. Водночас відповідач також придбав майно у порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 року по справі № 308/251/19. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач на час набуття майна у власність володів будь-якою інформацією, що мала викликати у нього сумніви в правових підставах для відчуження спірного майна. Таким чином, виходячи із гарантій, встановлених ч.2 ст.388 ЦК України, майно не може бути витребувано у відповідача як добросовісного набувача. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позивач не довів незаконність набуття права власності відповідачем та попередніми власниками, що також є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо доводів позивача про те, що у разі неотримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії, то суд погоджується із запереченнями відповідача, що такі доводи не стосуються предмету даного спору, а порушення, допущені державним або приватним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо підлягають оскарженню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", тобто мають самостійний спосіб оскарження. Вказане не може бути підставою для витребування майна від добросовісного набувача, який набув його за відплатним правочином. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 607/13132/13-ц. Водночас доводи позивача про незаконність вчиненого нотаріусом виконавчого напису не стосуються предмету даного спору, оскільки такий виконавчий напис не був підставою для набуття права власності на спірне майно відповідачем чи попередніми власниками. Відповідно до ч. 2\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом статей\~12\~та\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 та 2\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У\~статті 76 ЦПК України\~зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але позивачем не доведено вказані у позові підстави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини висловлену у п.29 Рішення від 09.12.1994р. у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) у якому суд зазначив, що згідно з його уставленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. В ході розгляду справи шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів встановлено, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed