Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернулася до Володарського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд/в`їзд в населенні пункти проведення операції об`єднаних сил (антитерористичної операції» на неконтрольованій території України неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу одного з батьків та встановлення місця проживання дитини. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 17 листопада 2020 року справу направлено до Іванківського районного суд Київської області за підсудністю (а.с.17-18). В своїх позовних вимогах позивач просить: -Надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , на вивезення на неконтрольовані території України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини; -Дозволити [PERSON] або її офіційному представнику, без згоди батька [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на неконтрольовані території України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини; -Встановити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; -Судові витрати та витрати на юридичну допомогу адвоката покласти на позивача; -Допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем не перебувала в зареєстрованому шлюбі. Народжувала та виховувала дитину, [PERSON] , [INFO] , самостійно. Про наявність сина відповідач знав, однак участі у його вихованні не приймав, матеріальної допомоги не надавав. Дитина повністю перебувала та перебуває на повному утриманні позивача. Позивач з відповідачем усно домовились про спільне виховання дитини та аліменти, внаслідок чого позивач змінила свій статус матері одиначки, а відповідач визнав батьківство. У вересні 2020 року [PERSON] викрав у позивача золоті прикраси на суму 150 000 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень), про що відносно відповідача відкрито кримінальне провадження за ст.185 КК України. З часу відкриття кримінального провадження [PERSON] у вихованні та догляді за дитиною участі не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім цього, відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. На непідконтрольній території позивач має житло та родинні зв`язки, тому має намір її відвідати. Однак є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон та на тимчасові в`їзди/виїзди в зону проведення антитерористичної операції на непідконтрольну територію України. Оскільки відповідач є неблагонадійним, не має постійного місця проживання, не працює, має згубні звички, тому позивач вважає, що дитини повинна проживати тільки з матір`ю. Ухвалою суду від 19 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.26). Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (а.с.45). 24 лютого 2021 року до суду позивач надіслала клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, зокрема: копію витягу з Державного реєстру речових прав, що підтверджує право власності на квартиру в [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] ; копію Заповіту; копію свідоцтва про отримання спадщини на непідконтрольній території в м.Стаханов Луганської області; копію довідки Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 1174 від 06.11.2020 року про фактичне проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] ; копію довідки із закладу дитячої освіти, що підтверджує факт відвідування дитиною дитячого садка за заявою матері; копію довідки з місця роботи [PERSON] та копію свідоцтва адвоката, що здійснює діяльність (а.с.46-59). 09 березня 2021 року на електронну пошту суду надійшла заява [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із важким станом здоров`я (а.с.70). Ухвалою суду від 02 квітня 2021 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Гатненської сільської об`єднаної територіальної громади та зобов`язано останню надати суду Висновок щодо доцільності визначенння місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с.77-78). 25 травня 2021 року до суду надійшло клопотання [PERSON] про долучення до матеріалів справи Акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитина [PERSON] за місце проживання матері [PERSON] від 17.05.2021 року (а.с.86-89). 02 липня 2021 року на виконання ухвали суду від Гатненської сілської ради надійшов висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлені вчасно. Позивач звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечують проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України та в газеті «Урядовий кур`єр за № 31 від 16.02.2021 року було розміщено оголошення. Враховуючи вимоги частини 11 статті 128 ЦПК України «з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Також, відповідача було повідомлено через смс-повідомлення. Однак, [PERSON] відзив, заяв та клопотань не надіслав. Третя особа Гатненська сільська рада звернулася до суду із клопотання про розгляд справи за відсутності представника сільської ради та винести рішення на розсуд суду за наявними матеріалами справи. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Враховуючи вимоги частини 2 статті 247 ЦПК України «у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється». Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, прийшов до наступного. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Згідно довідки № 0000086497/13086 від 16.01.2017 року слідує, що [PERSON] перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа( а.с.12). З матерівалів справи слідує, що [PERSON] зверталася до слідчого Шевченківського УП ГУ НП України в м.Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст.185 КК України, щодо крадіжки її золотих прикрас, у вчиненні якого вона підозрює [PERSON] . На підставі вказаної заяви відкрито кримінальне провадження, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020105100001561 від 07.10.2020 року за ч.1 ст.185 КК України про викрадення з квартири [PERSON] . 4 золотих кільця, 2 пари сережок, 2 пари золотих ланцюгів, 2 підвіски, браслет. По даному факту на даний час триває досудове розслідування (а.с.8,9, 60-64). Згідно довідки Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 1174 від 06.11.2020 року, [PERSON] , [INFO] прожиавє за адресою: [ADDRESS] (а.с.50). З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] є влаником квартири, ща за адресою: [ADDRESS] (а.с.51). З свідоцтва про право на спадщину по закону слідує, що [PERSON] прийняла спадщину на майно, яке знаходиться на непідконтрольній території в м.Стаханов Луганської області (а.с.53). Довідкою № 01-41/2-09, виданої 21.01.2020 року підтверджується факт відвідування дитиною, [PERSON] , [INFO] , ДНЗ № 423 Шевченківського району м.Києва за заявою мами, [PERSON] (а.с.54). Як вбачається з Довідки № 04/02-1, виданої 04.02.2021 року директором ТОВ «МАРІО ГРУП», [PERSON] працює юристом на даному підприємстві (а.с.55). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання, виданого 17.05.2021 року Гатненською сільською радою, житлово-побутові умови проживання сім`ї [PERSON] задовільні та забезпечують нормальну життєдіяльність дитини (а.с.88-89). Відповідно до Висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішення виконавчого комітету Гатненскьої сільської ради від 29.06.2021 року № 5/8 - Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Позивач, турбуючись про виховання та розвиток дитини, має можливість виїжджати з дитиною за межі України для оздоровлення його, відвідування території, де знаходиться її власне майно, проживають родичі. Однак, отримати згоду батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон позивач не може, у зв`язку із відсутністю будь-якого зв`язку із відповідачем. Зазначені обставини у судовому засіданні підтверджені матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (ч.1). Батьки, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2). Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України та перетину лінії зіткнення для оздоровлення, відвідувати родичів матері та слідкувати за її власним нерухомим майном повністю узгоджується з її правами та обов`язками покладеними на неї Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини, і ніяким чином не порушує права та не позбавляє відповідача можливості виконувати свої обов`язки щодо сина. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.5.1.1 та п.5.1.2 Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської області, в`їзд на неконтрольну територію та виїзд з неї громадян України та іноземців (осіб без громадянства), в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст. 5 Закону України «Про громадянство України» або ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 160річного віку, виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи (батьків, або осіб, які їх замінюють). Правила перетинання держаного кордону громадянами України, затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого в батьків. Положеннями Правил оформлення і видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, встановлено, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із документів, серед яких зазначено проїзний документ дитини. Пунктом 18 цих Правил закріплено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина. У разі заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон та перетину лінії зіткнення, а лише встановлено певний порядок виїзду за кордон та перетину лінії зіткнення за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON] за межі України для тимчасового перебування та перетину ним лінії зіткнення, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини разом з матір`ю за кордон для оздоровлення та перетин ним лінії зіткнення відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про доцільність задоволення у повному обсязі позовних вимог [PERSON] щодо надання дозволу на виїзд дитина за кордон без дозволу (згоди) батька дитини. Що стосується позовних вимог в частині встановлення міцся проживання дитини з матір`ю, то суд прийшов до наступного. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, віку дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. Оскільки чинне законодоство не передбачає негайного виконання рішення суду у справах про надання дозволу на виїзд/в`їзд в населенні пункти проведення операції об`єднаних сил (антитерористичної операції» на неконтрольованій території України неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу одного з батьків, встановлення місця проживання дитини, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. х 2 грн. = 1681,60 грн. (а.с.1, 2). Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за доцільне, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня шістдесят копійок). На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постанови КМУ від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської області, ст. 29 ЦК України, ст.ст. 2-14, 76-83, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, ст.ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України, відповідно до ст.ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд

Outcome: partial