Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок, розташований у с.Гориславичі по вул.М.Рильського, 1, Мостиського району Львівської області побудований у 1959році та належав до суспільної групи «колгоспний двір». Згідно даних погосподарських книг по с.Гориславичі за 1988-1991р.р., членами колгоспного двору станом на 15.04.1991р. були: [PERSON] та [PERSON] (дідо та бабця позивача). Вважає, що на момент припинення колгоспного двору, їх частки у спірному житловому будинку становили по 1/2 кожному. Вказує, що 11.01.1997р. померла бабця позивача [PERSON]. Зазначає, що у відповідності до ст.549 ЦК УРСР чоловік спадкодавиці [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину після смерті дружини (бабці позивача) [PERSON], так як вступив в управління її спадковим майном (1/2 часткою в майні колгоспного двору). 07.10.2017р. помер його дідо спадкодавець [PERSON], який ще за життя склав заповіт,яким заповів йому (позивачу) спірний житловий будинок. Стверджує, що звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття, однак не може в позасудовому порядку оформити спадщину на спірне майно через відсутність правовстановлюючих документів на таке. Інші спадкоємці першої черги спадкування за законом дочка та син спадкодавців [PERSON] та [PERSON], своїми заявами повідомили нотаріусу, що на обовязкову частку у спадщині не претендують. З огляду на наведені обставини, зокрема через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок у с.Гориславичі по вул.М.Рильського,1, Мостиського району Львівської області. Позивач в судове засідання не зявився, а надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просять їх задовільнити. Представник відповідача\~ Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не зявився, проте 20.11.2018р. подав заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності та проти позову не заперечує. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав\~копії сторінок\~спадкової справи\~після смерті\~[PERSON],\~який помер\~07.10.2017р.,\~за №803/2017\~та просив\~справу слухати\~у його\~відсутності. Представник третьої особи - завідувач Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проте надіслав\~заяву-повідомленнявід 04.12.2018р. та інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.12.2018р. №54329704, з якої слідує, що спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла 11.01.1997р., не заводилась. Треті особи\~ [PERSON]\~та [PERSON] в судове засідання не зявилися, а подали заяви, в яких зазначили, що не заперечують проти позовних вимог та просять суд справу слухати у їх відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4\~ст.206 ЦПК України\~зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Судом встановлено, що житловий будинок №1 по вул.М.Рильського в с.Гориславичі Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був [PERSON], а членом такого [PERSON], що підтверджується виписками з погосподарських книг по с.Гориславичі Шегинівської сільської ради Мостиського району. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.\~120,\~123 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за\~\~№ 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120,\~123 ЦК України\~в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] і [PERSON] (дідо і баба позивача), тобто кожен по 1/2 частки спірного житлового будинку. Так, судом встановлено, що 11.01.1997 році померла [PERSON] (бабця позивача). Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7\~Спадкові відносини в Україні регулюються\~Цивільним кодексом України 2003 року\~(ЦК),\~законами України "Про нотаріат", «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності\~ЦК\~і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно\~ст. 524 ЦК УРСР\~в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до\~ст. 548 ЦК Української РСР\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст.\~548,\~549 ЦК Української РСР 1963 року\~(діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за\~ст. 549 ЦК УРСР\~спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла у 1997 році, відповідно до\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~на вказані правовідносини поширюється дія\~ЦК УРСР від 1963 року. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить право власності на 1/2 частину спірного житлового будиноку з господарськими будівлями та спорудами №1 вул.М.Рильського с.Гориславичі Мостиського району Львівської області, 1959 року будівництва, що відносився до суспільної групи «колгоспний двір, що належав спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Як вбачається із матеріалів справи, єдиним спадкоємцем за законом, зокрема спадкоємцем першої черги спадкування за законом, який у встановлений законом строк не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак здійснював догляд за спірним будинковолодінням, проводив поточні ремонти, обробляв землю був чоловік останньої (дідо позивача) [PERSON]. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії останнього як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що останній вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини (спірного будинковолодіння). Як вбачається із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право власності на спадщину) №54329704 від 03.12.2018р. спадкова справа після смерті бабці позивача [PERSON], яка померла 11.01.1997р. не заводилась. Судом не здобуто доказів, що інші спадкоємці першої черги спадкування за законом у встановлені законом строки вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавиці [PERSON] Підсумовуючи, суд вважає, що належну спадкодавиці [PERSON] спірну частку у будинковолодінні успадкував саме дідо позивача [PERSON] 07.10.2017р. відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] (діда позивача). До складу\~спадщини спадкодавця\~[PERSON] входить право власності на 1/2\~частину спірного\~житлового будинку\~з господарськими\~спорудами розташованого\~по вул.М.Рильського,1,\~в с.Гориславичі\~Мостиського району\~Львівської області,\~що належав\~останньому як\~члену колгоспного\~двору та на 1/2 такого, яку він успадкував після смерті дружини бабусі позивача [PERSON] Спадкодавець [PERSON] за життя розпорядився усім своїм майном, склавши 20.07.1999р. заповіт на імя свого онука [PERSON] (позивача). Згідно довідок, виданих виконкомом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №1204 від 23.10.2017р. слідує, що [PERSON], який помер 07.10.2017р., на час смерті був зареєстрований та проживав в [INFO]. На час смерті останній проживав один. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом даної спадщини та у встановлені законом строки звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті дідуся [PERSON] В той же час, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Інші спадкоємці, які б мали право на обовязкову частку у спадщині, - діти спадкодавця (треті особи) [PERSON], [PERSON] у встановлені законом строки відмовились від такої частки у спадковому майні. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть і заповіту спадкодавця [PERSON]; випискою з по господарських книг по с.Гориславичі Мостиського району Львівської області від 13.08.2018р.;копією свідоцтва про смерть [PERSON]; довідкою Шегинівської сільської ради від 22.08.2018р. про склад сімї на час смерті спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про народження, шлюбу та паспорта [PERSON]; довідкою Шегинівської сільської ради від 23.10.2017р. про склад сімї на час смерті спадкодавця [PERSON]; копією технічного паспорта на спірний будинок; листом-повідомленням про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок від 23.07.2018р.; копіями сторінок із спадкової справи заведеної після смерті [PERSON]; іншими матеріалами справи. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1\~ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81\~цього\~Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. З огляду на те, що на час відкриття спадщини спадкодавець [PERSON] був фактичним власником спірного майна, хоча і не оформив право власності на таке, то суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на вищевказані будинковолодіння в порядку спадкування після смерті останнього, оскільки він є спадкоємцем за заповітом і прийняв спадщину, а інші можливі спадкоємці на спадкове майно не претендують. На підставі викладеного,

Outcome: approved