Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.10.2016 року року між ним та відповідачами був укладений Договір позики на суму 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 16.12.2016 року. Того ж дня між сторонами також був укладений Додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. В забезпечення договору позики 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки, за умовами якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що випливають з договору позики від 17.10.2016 року. 12.12.2016 року [PERSON] написав заяву, якою просив [PERSON] продовжити договір позики до 16.03.2017 року. 16.12.2016 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики та додатковий договір до договору поруки. Вказаними договорами внесено зміни до первинних договорів в частині строку дії договору, а саме зазначено, що строк дії цього договору становить 5 фактичних місяців, тобто, до 17.03.2017 року. У пункті 4 договору позики від 17.10.2016 року зазначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (при цьому, відповідно до Графіку розрахунків грошове зобов`язання складається із позики, яку необхідно повернути та процентів за користування позикою). Оскільки [PERSON] не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, а саме: -боргу по тілу кредиту; -боргу по відсоткам; -інфляційних витрат. Вимоги щодо стягнення процентів у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України за неправомірне користування коштами не заявлялися. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 року по справі № 754/16773/17 позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року по справі № 754/16773/17 заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 2 053 805,63 грн. (борг по тілу позики). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.07.2020 року постанову Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року залишено без змін. Станом на сьогоднішній день відповідачами позика в повному обсязі не повернута. Відповідно до п. 3.6. Додаткового договору до Договору позики прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із Графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п. 2.1. цього Договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування Позичальником наданими грошовими коштами. Пункт 3.1. Додаткового договору до Договору позики встановлює, що розмір процентів становить 4,5 відсотки від суми позики за кожні 30 днів прострочки. Додатком від 16.12.2016 року до Додаткового договору до Договору позики п. 3.2. Додаткового договору до Договору позики викладено в наступній редакції: «Позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів, що становить 5 відсотків від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату її повернення». Отже, Додатковим договором до Договору позики та Додатком від 16.12.2016 року до Додаткового договору до Договору позики встановлено, що розмір процентів за неправомірне користування коштами складає 5 відсотки від суми позики за кожні ЗО днів прострочки. За таких обставин, відповідачі зобов`язані сплатити позивачу 5 відсотків за кожні 30 днів за неправомірне користування коштами за три роки, що становить 3 696 850,13 грн. (з 23.11.2017 року по 23.11.2020 року). Також, оскільки відповідачами не сплачувались позивачу проценти по договору позики від 17.10.2016 року то, відповідно до п. 4 цього Договору, відповідачі зобов`язані сплатити неустойку, передбачену пунктом 4 Договору, в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання по сплаті процентів за Договором, за кожен день прострочення виконання. Враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 268 ЦК України позовна давність в один рік застосовується про стягнення неустойки за несвоєчасно виконане грошового зобов`язання по сплаті процентів за Договором, відповідачі зобов`язані сплатити позивачу, неустойку, передбачену пунктом 4 Договору в сумі 4 896 272,62 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Заявою від 07.04.2021 року позивач зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 3 696 850,13 грн. та неустойку за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання по сплаті процентів за Договором в розмірі 4 883 949,79 грн. Ухвалою суду від 26.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судове засідання. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у позові. Підтримав подану до суду Відповідь на відзив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Підтримав поданий до суду Відзив на позов. Крім того, просив застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення неустойки за несвоєчасно виконане грошового зобов`язання по сплаті процентів за Договором в сумі 4 896 272,62 грн. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача [PERSON] , за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦК України може звертатися до суду за захистом свої порушених прав. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. 17.10.2016 року між позивачем [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) було укладено Договір позики (далі - Договір позики) на суму 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання Договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16.12.2016 року. На останній сторінці зазначеного Договору міститься розписка відповідача [PERSON] про отримання ним 17.10.2016 року позики в сумі 85 000,00 доларів США. Того ж дня було також укладено Додатковий договір до Договору позики від 17.10.2016 року. У відповідності до п. 2.1 Додаткового договору до Договору позики від 17.10.2016 року, позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 17.12.2016 року. Відповідно до п.3.1 Додаткового договору до Договору позики від 17.10.2016 року, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 4,5% від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (поручитель), [PERSON] (позичальник) було укладено Договір поруки від 17.10.2016 року (далі - Договір поруки). Відповідно до п.1.1 Договору поруки, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поручитель поручається перед позикодавцем за виконання позичальником обов`язку по зобов`язаннях [PERSON] , що витікають із Договору позики та Додаткового договору до Договору позики від 17.10.2016 року, укладених між позикодавцем та позичальником. У відповідності до п.2.1 Договору поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли позичальник не виконує та/або неналежним чином виконує свої поточні зобов`язання за Договором позики та Додатковим договором до Договору позики від 17.10.2016 року. Згідно з п. 2.2 Договору поруки, право звернення стягнення на майно поручителя та позичальника в повному обсязі несплачених суми позики, процентів, санкцій та завданої шкоди виникає в день невиконання останнім сплати позики в цілому, несвоєчасного і неповного виконання одного з періодичних платежів, а також інших обов`язків позичальника, передбачених вищезазначеним Договором позики та Додатковим договором до Договору позики. Відповідно до п.2.3 Договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем. Поручитель відповідає по зобов`язаннях позичальника в повному обсязі, тобто за повернення позики, виплату відсотків за його користування, пені, штрафу, а також за відшкодування збитків, завданих позикодавцю невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов Договору позики та Додаткового договору до Договору позики. Строк дії Договору поруки становить 2 фактичних місяці. Закінчення строку дії цього Договору спливає 16.12.2016 року, але в будь-якому разі Договір діє до повного виконання Сторонами своїх обов`язків прийнятих за цим Договором. 16.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додатковий договір, згідно п. 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку 17.03.2017 року. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, тому у грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з відповідачів борг по тілу кредиту у сумі 2 193 629,00 грн.; борг по відсоткам у сумі 26 165 336,23 грн.; інфляційні витрати у сумі 293 946,30 грн., а всього 28 652 911,53 грн. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу задоволено та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики, укладеним 17.10.2016 року, в розмірі 28 65 2911,53 грн. Вирішено питання стосовно стягнення судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 року скасовано та прийнято постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу задовольнено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 2 053 805,63 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного суду від 23.07.2020 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач звертаючись до суду з даним позовом вказував на те, що станом на сьогоднішній день відповідачами позика не повернута. Останнім подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд стягнути з відповідачів на його користь проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 3 696 850,13 грн. Вирішуючи питання про стягнення суми боргу по процентам за користування позикою, слід зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Абзацом 2 частини 1 статті 1048 ЦК України визначено, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні правові висновки містяться і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 14-10цс18, а також у постанові Верховного суду від 23.07.2020 року у справі № 754/16773/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 3.1 Додаткового договору до Договору позики від 17.10.2016 року встановлено право Позикодавця на отримання процентів, що становить 4, 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Згідно із п. 3.2 Договору нарахування процентів за цим Договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно). Кількість днів у році приймається за 360. Відповідно до п. 9 Договору позики та п. 9.1 Додаткового договору до Договору позики внесення змін до цього Договору оформлюється шляхом підписання Сторонами додаткових договорів. 16.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додатковий договір, згідно п. 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку 17.03.2017 року. Оскільки будь-яких додаткових договорів про продовження строку дії Договору позики позивач та відповідач [PERSON] не укладали, строк дії договору позики закінчився у строк, зазначений в додатковому договорі від 16.12.2016 року, а саме 17.03.2017 року. Отже, нарахування відсотків після 17.03.2017 року, тобто, після закінчення строку дії договору позики, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підстави для їх стягнення з відповідачів на користь позивача відсутні. Такі само факти встановлені в постанові Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року, тож не підлягають доказуванню. Крім того, встановлено той факт, що станом на 17.03.2017 року заборгованість по відсотках дорівнювала 0,00. Тобто, відповідач [PERSON] виплатив [PERSON] визначені договором позики відсотки, що були нараховані за час дії договору позики. Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON] вказував на те, що оскільки відповідачами не сплачувались позивачу проценти по договору позики від 17.10.2016 року то, відповідно до п. 4 цього Договору, відповідачі зобов`язані сплатити неустойку, передбачену пунктом 4 Договору, в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання по сплаті процентів за Договором, за кожен день прострочення виконання. Розмір неустойки, який підлягає стягненню з відповідачів за розрахунками позивача становить суму 4 883 949,79 грн. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 статті 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як встановлено при розгляді справи, строк дії договору позики закінчився у строк, зазначений в додатковому договорі від 16.12.2016 року, а саме 17.03.2017 року. Будь-яких додаткових договорів про продовження строку дії Договору позики позивач та відповідач [PERSON] не укладали, при цьому відповідач частково погасив суму тіла позики та повністю виконав умови договору позики по сплаті процентів за весь період дії договору. З наведеного вище вбачається, що починаючи з 17.03.2017 року позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів до Договору позики від 17.10.2016 року, а відтак позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів пені у строк до 18.03.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. При розгляді справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем [PERSON] існувала домовленість про збільшення позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та було укладено письмовий договір. Заявлені позивачем позовні вимоги у даній справі про стягнення з відповідачів на користь позивача неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобовязання по сплаті процентів за договором подані поза межами річного строку. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 року у справі № 910/29752/15, відповідно до якої зазначено, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2015 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення штрафу, а відповідачем до ухвалення рішення в справі було заявлено про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем було подано Відзив на позов, в якому він заявив про застосування до даних позовних вимог строк позовної давності. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , про стягнення з відповідачів на його користь неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання по сплаті процентів за договором в розмірі 4883949,79 грн., у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідачів зазначених у позові грошових коштів, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed