Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач просить поділити в натурі житлову квартиру, загальною площею 214,9 м2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передавши їй і визначивши за нею право приватної власності на відокремлені частини житлової квартири, що відповідають розміру 1/2 частки кожної із сторін у спільному майні. Посилається на те, що рішенням від 17 листопада 2016 року колегією суддів цивільної палати Апеляційного суду Львівської області за нею визнано право власності на 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] . Незважаючи на те, що вона прописана в спірній квартирі зі сторони відповідача чиняться перешкоди в користуванні даною квартирою. Ні вона, ні її діти - [PERSON] та [PERSON] , які також прописані в спірній квартирі немають можливості користуватися та володіти своєю власністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з мотивів викладених у позовній заяві просила її задоволити, крім цього просила затвердити 3 варіант розподілу квартири між співвласниками, згідно наданого висновку судової будівельної-технічної експертизи. Відповідач в судовому засідання проти позову заперечив, пояснив, що квартиру загальною площею 214,9 м2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбано за кошти його мами [PERSON] , відповідно ніякого права [PERSON] до даної квартири немає, висновки судово-будівельної експертизи йому незрозумілі. Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини та документальні докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає до задоволення мотивуючи це наступним. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). Судом встановлено, що рішенням від 17 листопада 2016 року колегії суддів цивільної палати Апеляційного суду Львівської області, поділено спільне майно подружжя та виділено [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] . Дане рішення вступило в законну силу. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сіли не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до викладеного, суд не бере до уваги посилання відповідача, про те, що спірна квартира куплена за кошти [PERSON] і жодного відношення позивач до даної квартири немає, оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2016 року, встановлено, що дана спірна квартира є спільним майном подружжя та виділено по 1/2 ідеальній частці квартири сторонам, дане рішення вступило в законну силу. Висновком про вартість майна ТзОВ "Гал-Світ" станом на 15.05.2017 року, встановлено, що вартість 1/2 частки квартири [ADDRESS] становить 736000 грн. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.12.2016 року, стверджено, що [PERSON] належить на праві приватної власності 1/2 частки квартири [ADDRESS] . На замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] . Норми статей 317, 319 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з нормами ч.1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачами права спільної часткової власності на квартиру, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Позивач вказує на факт перешкоджання відповідачем у користуванні належної позивачу 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Копією пропозиції укласти договір про поділ в натурі квартири від 12 травня 2017 року, стверджено, що позивач у добровільному порядку здійснив спробу розділити квартиру [ADDRESS] , проте жодної відповіді зі сторони відповідача не надійшло. Тобто позивач звернувся до відповідача із пропозицією про добровільний поділ спірної квартири, проте відповідач не надав жодної відповіді на дану пропозицію, тому суд приходить до висновку про небажання відповідача в добровільному порядку вирішити наявний у них спір. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно дост. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина другастатті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу. Згідно висновку №009/18 судової будівельно-технічної експертизи від 21.05.2018 року, встановлено, що квартиру [ADDRESS] неможливо поділити на 2 окремі ізольовані квартири, а також здійснити її розподіл на двох співвласників не можливо. Технічно можливо надати варіанти розподілу (користування) квартири квартири [ADDRESS] відповідно до 1/2 часток співвласників [PERSON] та [PERSON] з залишенням її частини у спільній власності. Експертом запропоновано 4 варіанти розподілу квартири між співвласниками. Суд приходить до висновку, що оскільки позивач просить зробити розподіл квартири [ADDRESS] , у відповідності до 3 варіанту, згідно наданого висновку судової будівельної-технічної експертизи, а відповідача не влаштовує жодний варіант розподілу квартири, тому суд вважає за доцільне задоволити позицію позивача. Згідно 3 варіанту розподілу квартири [ADDRESS] , у відповідності до висновку експерта №009/18 - грошова компенсація за зменшення частки в будинковолодінні належить власнику 1/2 [PERSON] в сумі 41 096 грн. Частки при даному варіанті будуть наступними: -власник 1/2ч. [PERSON] буде володіти 46/100 част.; -власник 1/2ч. [PERSON] буде володіти 54/100част.; При запропонованому розподілі співвласникам квартири необхідно виконати наступні будівельно-ремонтні роботи: 1)встановити розділяючи перегородку з дверима в приміщенні цокольного поверху літ.ІІІ, закласти дверний проріз з кухні цокольного поверху літ.12-1 в приміщення літ. ІУ - вл. [PERSON] ; 2)встановити розділяючи міжквартирну перегородкуз дверима в приміщенні коридору сходової клітки літ.ІІ на 1-му поверсі - вл. [PERSON] ; 3)пробити дверний проріз з приміщення гаражу літ.І в приміщення літ.ІУ цокольного поверху, в приміщення житлової кімнати літ.12-7 облаштувати кухню (вимоги ДБН) і в приміщенні вбиральні літ.12-8 встановити душову кабінку - вл. [PERSON] . На підставі вищевказаного, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved