Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій зазначає, що 23.07.2017 року з вини відповідача сталася ДТП, внаслідок чого пошкоджено належний позивачеві автомобіль, заподіяно матеріальну шкоду, тому просила стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 21 233 грн. 20 коп. за пошкодження автомобіля, 300 грн. за оплату по визначенню вартості збитку, моральну шкоду в розмірі 20\~000 грн. 00 коп, витрати на правову допомогу в розмірі 5\~000 грн. 00 коп., та сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. Представник позивача, [PERSON] в судове засідання не з'явився направивши до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про день, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, заяв, клопотань та заперечень суду не надав, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 23.07.2017 року о 13 год. 50 хв. в м. Обухів по вул.. Каштанова,6/1, керуючи автомобілем [NUMBER]\~ не був уважним за кермом не стежив за дорожньою обстановкою, та під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб в результаті чого допустив\~ зіткнення з автомобілем [NUMBER]. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що підтверджується постановою судді та іншими письмовими доказами. Постановою судді Обухівського районного суду Київської області від 02.08.2017 року, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме у звязку із скоєнням ним вказаної дорожньо-транспортної пригоди 23.07.2017 року.(а.с. 5). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди доведена судом при розгляді адміністративної справи, а тому суд вважає доведеним факт скоєння ДТП та вину в його скоєнні саме відповідача. Власником автомобіля Peugeot», державний номерний знак [NUMBER], є позивач [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію СХО 433704.(а.с. 24). Внаслідок зіткнення власнику автомобіля [NUMBER] було заподіяно шкоду на загальну суму 21 233 грн. 20 коп., що підтверджується звітом визначення вартості матеріального збитку №02-17 від 23.08.2017.(а.с. 6-25). В обґрунтування заподіяної моральної шкоди позивач зазначає, що протягом тривалого часу у звязку з пошкодженням автомобіля їй довелося самостійно шукати гроші для ремонту автомобіля, через що тривалий час не могла вночі спокійно спати. Сімейний бюджет довелося спрямувати на ремонт пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля, це спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почала до всього нервово відноситись. Від такого стану та нецільового використання сімейних коштів постраждали також члени родини позивача, що призвело до розладу стосунків у родині. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як розяснено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, підставою виникнення зобовязання із заподіяння шкоди є факт її завдання. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоду, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового звязку, а також вина зазначеної особи. Враховуючи викладене, шкода, заподіяна внаслідок ДТП позивачеві повинна бути відшкодована відповідачем [PERSON] як винним у ДТП у порядку, визначеному чинним законодавством. З ч.1\~ст.1167 ЦК України\~вбачається, що відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано\~главою 82 ЦК України, крім того, відповідні розяснення надано у\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоровя тощо). Питання про відшкодування моральної шкоди, вирішується відповідно до\~ст.23 ЦК України, а саме при визначенні розміру грошового відшкодування враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, і інші обставини, що заслуговують уваги. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд, виходить з положень\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~і враховує характер та обсяг страждань, яких зазнала потерпіла особа, стан її здоровя, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках та вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки виникнення такої моральної шкоди у потерпілого є наслідком певних дій відповідача. Оцінюючи розмір моральної шкоди, суд виходить з засад розумності і справедливості та вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 3\~000 грн. 00 коп. Згідно п.22.1 ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Під час судового розгляду сторонами не було подано належних і допустимих доказів щодо укладення відповідачем із страховою компанією договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відтак суд позбавлений можливості визначити ліміт відповідальності страховика, умови страхування та інші обставини, які б давали підстави для покладення на страховика обовязку відшкодувати заподіяну внаслідок винних дій відповідача шкоду на користь позивача.\~\~ За таких обставин, судом встановлено достатні правові підстави для покладення на саме на відповідача цивільно-правового зобовязання в повному обсязі відшкодувати заподіяну ним шкоду. Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на оцінку в розмірі 300 грн., суд вважає їх обґрунтованими, оскільки позивач поніс такі витрати через відмову відповідача виконати свої цивільно-правові зобовязання. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Щодо вимог позивача про стягнення понесених витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Згідно\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. ч. 1 та 2\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до вимог\~ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 № 4191-VI\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно роз'яснень пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у\~розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~42,\~56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті\~79, статтях\~84,\~88,\~89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Як вбачається з копії квитанції до прибуткового касового ордера № 05/0 10 від 05.10.2017 року позивач сплатив адвокату [PERSON] 5 000 грн. за надання правової допомоги. Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази понесених ним витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. А тому дана сума підлягає стягнення з відповідача на його користь. Позивач внаслідок неправомірної відмови відповідача від відшкодування витрат поніс додаткові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп. для сплати судового збору, а тому ця сума повинна бути відшкодована йому відповідачем згідно ст.88 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України доведено належними і допустимими доказами позов лише частково, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Outcome: partial