Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він в період часу з 08.09.2009 року по 25.04.2018 року працював на посаді охоронця в ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» в м. Коростишів по вул.Гвардійська, 46. З 2013 року в роботі підприємства почалися проблеми та затримки по заробітній платі. Востаннє ним отримано заробітну плату в липні 2013 році в розмірі 1200 гривень, після того не отримував жодних коштів як заробітну плату, ані інших виплат, які включають її склад. З вказаного приводу позивач та інші особи неодноразово зверталися до керівництва ДП «Коростишівський спирткомбінат», органів прокуратури, Державної інспекції з питань праці. З 2013 року позивач звертався за отриманням трудової книжки та належного повідомлення про підстави звільнення, однак жодних повідомлень про те, коли буде проведено розрахунок не надавалось. Про зміну робочого часу не повідомлявся, як і про припинення трудових відносин з будь-яких підстав. Зазначив, що з 2013 року, отримував усні та письмові повідомлення, що до роботи його не допускають, бо підприємство не функціонує, однак, при цьому, позивачу не видавали трудову книжку. В лютому 2018 року позивач був повідомлений про майбутнє звільнення на підставі ст. 40 КЗпП України, а 25.04.2018 р. отримав трудову книжку, з записом про звільнення на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 25.04.2018. [PERSON] вказав, що оскільки заробітну плату йому було сплачено не в день звільнення, як того вимагає ст.116 КЗпП, то він має право на компенсацію за непроведення своєчасного розрахунку при звільненні. Також такими діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в докладанні додаткових зусиль для організації свого заробітку з 2013 року і по дату звільнення, через відсутність трудової книжки не мав змоги офіційно працевлаштуватися та не має пенсійного стажу за спірний період. Моральну шкоду оцінює в 32 000 гривень як еквівалент очікуваним річним доходам при роботі у відповідача за спірний час. Позивач просить стягнути заборгованість по невиплаченій заробітній платі , яка згідно його розрахунку складає 106 444 грн., розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з25.04.2018 року по дату винесення рішення, яка складає 31 053 грн., вихідну допомогу в розмірі 3723 грн., моральну шкоду в розмірі 32000 грн. В судове засідання позивач та його представник адвокат [PERSON] не зявились, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому ч. 11ст. 128 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав, інших заяв та клопотань не надходило. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши надані докази, в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Особлива сумлінність є необхідною при розгляді трудових спорів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руотоло проти Італії»). Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Також суд вказав, що Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і «правомірні очікування»/»законні сподівання» вчиняти певні дії. З врахуванням принципу диспозитивності, судом було забезпечено право позивача на надання доказів шляхом їх витребування в відповідача, а саме - довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати станом на день звільнення, довідку про розмір середньоденної зарплати, табелі робочого часу за період роботи з 2013 року по 25.04.2018 року, відомості про розмір заробітної плати за період роботи з 2013 року по 25.04.2018 року. Вказане клопотання залишено відповідачем без реагування, тому дана бездіяльність відповідача розцінюється судом як неналежне виконання своїх процесуальних обовязків останнім, та розглядає справу на підставі доказів, наданих позивачем. Судом встановлено, що в період часу з 08.09.2009 року по 25.04.2018 року [PERSON] працював на посаді охоронця в ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» в м. Коростишів по вул.Гвардійська, 46. Позивач був звільнений на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України 25.04.2018 відповідно до наказу № 14-к від 20.04.2018 р. ( а.с. 12). Відомостей про проведення повного розрахунку з позивачем суду не надано. Відповідно відомостей системи персоніфікованого обліку ПФ України, з 2013 року заробітна плата відповідачем щодо [PERSON] не обліковувалась. Відповідно ст. 95 КЗпП, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці (кореспондується зі ст. 3 ЗУ «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначці в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. З Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до ч. 6 п. 4.1. розділу 4 зазначеної Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно ст. 44 КЗпП, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 25.04.2018, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як розяснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам розяснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Відповідно до п.2.2 Рішення Конституційного суду України № 4-рп\\2012 від 22.02.2012 року, аналіз ст.ст.116,117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що позивач маю право на стягнення в судовому порядку заборгованості по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасний розрахунок, вихідну допомогу. При обрахуванні розміру стягуваних коштів суд керується наданим позивачем розрахунком законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати в Україні за спірний період, та враховує, що відповідачем не використано своє право на спростування наведеного розрахунку. Розмір заборгованості по заробітній плати з серпня 2013 року і по дату звільнення 25.04.2018 складає: за серпень листопад 2013 року 1200 грн. *4 =4800 грн. + 1218 грн., а разом за 2013 рік - 6018 грн. За січень 2014 серпень 2015 року 1218 * 20 = 24 360 грн. Вересень 2015 квітень 2016 року 1378 * 8 = 11024 грн. Травень листопад 2016 року 1450 * 7 = 10150 грн. Грудень 2016 року - 1600 грн. Січень грудень 2017 року 3200 * 12 = 38400 грн. Січень квітень 2018 року 3723 * 4 = 14892 грн., а разом з серпня 2013 року і по квітень 2018 року не виплаченій зарплаті 106 444 грн. Розмір середнього заробітку за весь час затримки при розрахунку, який підлягає стягненню на підставі ст.117 КЗпП України станом на день ухвалення рішення суд вираховує наступним чином: кількість робочих днів з 25.04.2018 року по 31.10.2018 року складає 171 робочий день, середня зарплата за один робочий день розмір мінімальної зарплати за 2 місяці роботи 3723 грн.* 2 = 7446 /41 робочий день за останні 2 місяці перед звільненням = 181,60 грн. Таким чином сума компенсації за несвоєчасний розрахунок складає: 171* 181,60 коп. = 31053, 60 грн. Розмір вихідної допомоги, яка підлягає стягненню, становить розмір місячного заробітку та дорівнює 3723 грн. Оскільки у зв'язку з тривалою несплатою заробітної плати, ненаданням належних документів на запити позивача, непроведенням повного розрахунку при звільненні позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні його законних прав на оплату праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від останнього додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до порушення прав позивача щодо нарахування пенсійного стажу, а тому у відповідності до ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Враховуючи обставини справи суд, застосовуючи норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди визначає в сумі 10 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають до стягнення судові витрати в розмірі 2819,20 гривень (як судовий збір за 4 вимоги майнового характеру), від сплати яких був звільнений позивач при зверненні до суду. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України, передбачено, що, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналіз досліджених в судовому засіданні об'єктивних доказів дає суду підстави зробити правовий висновок про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з підстав та в розмірах, наведених судом вище. Враховуючи викладене, на підставі ст.116,117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial