Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона з 15.12.2007 є власником квартири за [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.12.2007. Відповідач по справі зареєстрований в квартирі з 19.08.1995 , та з часу укладення договору купівлі-продажу, тобто з 2007 року не проживає в будинку позивача, не приймає участі у витратах на утримання будинку, однак добровільно зняти реєстрацію місця свого проживання в квартирі [PERSON] не бажає, чим порушує її право власності . [PERSON] відмовляється добровільно знятися із місця реєстрації. Позивач в судовому засіданні позовні вимога підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Також заявниця зазначила, що [PERSON] на даний час проживає разом з матір`ю [PERSON] також із відповідачем вони є рідними брат із сестрою. Наявність реєстрації відповідача позбавляє можливості належним чином реалізувати своє право користування житлом, а також можливості отримувати субсидію. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений вчасно належним чином через матір відповідача, заперечень до суду не надавав. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Добровеличківська селищна рада представника в судове засідання не забезпечили, про день, час та місце слухання справи повідомлені вчасно належним чином, надали до суду заяву про слухання справи без участі представника Добровеличківської селищної ради. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). [PERSON] , [INFO] , є власником квартири за [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.12.2007, посвідченим державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Левітчук Г.Б. та домовою книгою за зазначеною адресою ( а.с.10, 12-14). З витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів № витягу 5151807 від 15.12.2007 встановлено, що зареєстровано договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Левітчук Г.Б. , предметом правочину є квартира за [ADDRESS] , відчужувачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , набувач [PERSON] ( а.с.11). Згідно з актом про фактично проживаючих від 17.02.2021 встановлено, що в квартирі за [ADDRESS] прописані [PERSON] , 1970 року народження, [PERSON] , 1997 року народження, [PERSON] 2006 року народження, [PERSON] ,1979 року народження, але [PERSON] ,1979 року народження фактично не проживає ( а.с.15). Також в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що вона із позивачкою є однокласницями та подругами, а також проживає неподалік у смтДобровеличківка. Пам`ятає, що позивачка проживає у квартирві давно з 1987 року фактично взагалі не бачила [PERSON] . Водночас із позивачкою постійно підтримують відносини та в її квартирі проживають та проживали чоловік та син. Свідок [PERSON] зазначив, що проживає по [ADDRESS] неподалік від позивачки та знайомий з нею близько 10 років. Також з дитинства знайомий із чоловіком позивачки. Зазначив, що [PERSON] ніколи не бачив та йому відомо, що у квартирі позивачки останній не проживав. Суд зазначає, що подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд зазначає, що поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців та у відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Згідно з ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином відповідач понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в житловій квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не звертався, обов`язок щодо сплати комунальних послуг не ніс, відтак останній як зареєстрований мешканець у будинку втратив право користуватися цим житлом. Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлені. Факт перебування на реєстраційному обліку відповідача в домоволодінні позивача позбавляє останнього можливості розпоряджатися належним їй на праві приватної власності будинком. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналізуючи зібрані у справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання , що належить позивачеві . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідача у розмірі 908 ( дев`ятсот вісім ) гривень 00 копійок.

Outcome: approved