Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за не вчасно виплачену зарплату в сумі 7387 грн 35 коп. (сім тисяч триста вісімдесят сім гривень 35 коп.) та моральну шкоду в сумі 2000 грн, та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що працювала в ДП Львівський радіотехнічний науково-дослідний інститут з 12.08.1987 року. Звільнена 12.05.2017 року по п.3 ст. 38 КЗпП України. Згідно положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого ухвалою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року сума компенсації, що належить позивачці, за невчасно виплачену зарплату складає 7387 грн. 35 коп., що підтверджується довідкою. Крім того, зазначає що відповідач в день її звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло їй моральних страждань, а тому просить стягнути і моральну шкоду. У судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. У судовому засіданні встановлено, що позивач працювала в державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на посаді бухгалтера. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 12.05.2017 року звільнена з посади за власним бажанням, відіповідно до Наказу №17п від 10.05.2017 року. Відповідно до\~ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Згідно\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. На підставі\~ст. 34 Закону України "Про оплату праці"\~та ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати", підприємства здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Згідно довідки № 378 п.Герасимато Юлії Феліксівні сума до виплати нарахованої, але не виплаченої компенсації за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати за виплачену зарплату становить 7387 грн. 35 коп. Крім того, як вбачається з довідки №66, виданої п.Герасимато Юлії Феліксівні про те, що вона працювала у Львівському науково-дослідному радіотехнічному інститутут і її середньоденний і середньомісячний заробіток за березень квітень 2017 року складає: 3371,14 грн. нарахована зарплата за 03.2017 року 20 робочих днів, 2357,50 грн. нарахована зарплата за 04.2017 року 10 робочих днів. 190,96 грн. середній заробіток за 1 робочий день. З даної суми було отримано податок на прибуток та військовий збір, відтак сума до виплати 153 грн. 72 коп. В звязку з режимом роботи підприємства і індивідуальним графіком роботи згідно службової записки, середньомісячний заробіток [PERSON] складає 190,96*15=2864,40 грн. З даної суми утримано податок на прибуток та військовий збір, сума до виплати становить 2305 грн. 84 коп. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, відповідач в судове засідання не зявився, не подав заперечень на позов та доказів на його спростування. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається\~ законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно з ст. 2 Закону України Про оплату праці основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. За наведених обставин, суд вважає, що позов в частині стягнення компенсації за не вчасно виплачену зарплату та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до заявлених позовних вимог підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім'ї. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1\~КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1\~КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.6\~ст.141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Outcome: partial