Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт його проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 03.05.2016 року; визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 18.05.2015 року, в частині покупця - [PERSON] та визнати покупцями за цим договором [PERSON] та [PERSON], а також скасувати видане 18.06.2015 року на імя [PERSON] свідоцтво про право власності на зазначену квартиру; визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 16.01.2015 року та повернути зазначену у власність позивача; визнати обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Р.Л. квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]; нежитлове приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57; автомобіль марки Ford Kugа, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], та поділити зазначене спільне сумісне майно шляхом визнання за позивачем та [PERSON] право власності на 1/2 частину кожного із зазначених обєктів нерухомого майна, визнання за [PERSON] право власності на зазначений автомобіль та стягнення з неї на користь позивача грошової компенсації в розмірі вартості належної йому ? частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Ford Kugа. У подальшому змінивши частково предмет позовних вимог (згідно з поданою заявою від 26.09.2016 р.), представник позивача просила скасувати внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], замість скасування свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, виданого на імя [PERSON], а також додатково просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50 000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Позов обґрунтований такими обставинами. З 19.04.1985 р. по 27.01.1999 р. позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] Розірвання шлюбу між подружжям носило формальний характер і в подальшому вони продовжили проживати однією сімєю, вести спільне господарство, мешкати разом в одній квартирі, в якій по теперішній час зареєстровані, будучи повязаними спільним побутом, маючи взаємні права та обовязки подружжя, здійснюючи спільні витрати та виховуючи дітей. Позивач, будучи за фахом інженером-механіком та працюючи з 1997 р. на іноземних судах другим механіком, а з 2004 року по теперішній час старшим механіком, перебуває у рейсах майже по девять місяців щороку та заробляє великі суми грошових коштів. За період спільного проживання позивачем та [PERSON] було придбано низку обєктів нерухомого та рухомого майна за зароблені ним грошові кошти у рейсах. У 2011 р. придбано квартиру з подальшою зміною цільового призначення на нежитлове приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57, яку було зареєстровано на імя [PERSON] У 2013 році позивач придбав для дружини автомобіль марки «Форд Куга» білого кольору, р.н. [NUMBER]. Крім того, наприкінці 2013 року подружжя вирішило придбати квартиру [ADDRESS], покупна ціна якої склала 91400 дол. США. Договір купівлі-продажу було укладено під час перебування позивача у рейсі та всупереч наявних домовленостей оформлено не на імя позивача, а на імя [PERSON] Оскільки остання була фінансово неспроможною виконати умови договору, рішення про придбання квартири було прийнято подружжям для задоволення своїх потреб та відповідний платіж продавцю був здійснений за рахунок зароблених позивачем коштів, які в той же час є його з дружиною спільним сумісним майном, позивач просить визнати укладений договір купівлі-продажу удаваним в частині покупця та визнати покупцями за цим договором його та дружину. Крім того, 16.10.2015 року подружжям за накопичені кошти, з метою покращення житлових умов, було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS]. Право власності на квартиру було зареєстровано на імя [PERSON], оскільки позивач знаходився у рейсі. 03.05.2016 року, повернувшись з чергового рейсу додому, позивач дізнався, що з квартири [ADDRESS], в якій проживала сімя, були вивезені майже всі речі, його особисті речі зібрані до коробки. 04.05.2016 р. під час зустрічі з [PERSON], остання повідомила позивачу, що їх шлюб припинено за її бажанням. Крім того, позивач дізнався, що належну йому на праві особистої приватної власності квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одеса, було переоформлено на імя його дружини на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2015 року, під час знаходження його в рейсі. Повноваження на представництво його інтересів було використано з метою позбавлення його права власності на квартиру, зміну правового режиму майна. При цьому грошових коштів від продажу квартири позивач не отримував. Внаслідок зловмисної змови [PERSON] та [PERSON] мало місце вчинення його представником невигідного для нього правочину. Порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя не досягло, у звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав. Повідомлені дружиною факти відносин з іншим чоловіком позивач розцінює як подружню зраду та просив відшкодувати завдану моральну шкоду у звязку з порушенням його особистих немайнових прав на повагу до сімейного життя та на повагу до його честі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судові засідання особисто не зявлялася, забезпечивши явку свого представника, проте надала суду письмові заперечення проти позову (а.с. 8, т. 2). У своїх запереченнях відповідач посилалася на безпідставність позовних вимог з огляду на те, що шлюб між нею та [PERSON] було розірвано у 1998 р. З лютого 1998 р. по теперішній час вони не проживають однією сімєю, проте через наявність неповнолітніх дітей, до досягнення дочкою [PERSON] повноліття, вдавали, що нібито є однією сімєю, аби не травмувати дітей. У звязку з цим у оточуючих могло скластися враження, що вони є спільною сімєю, однак з середини 2010 р. вони відкрито демонстрували, що це не так. На той час відповідач вже підтримувала стосунки з іншим чоловіком. Якщо вона й отримувала якісь грошові кошти від позивача починаючи з 1998 р., то виключно на утримання їхніх неповнолітніх дітей, а також як додаткові витрати на них, у тому числі, коли вони продовжували навчання, будучи повнолітніми. Оскільки вони не проживали однією сімєю, у них немає обєктів спільного сумісного майна, жодне майно вони спільно не придбавали. Квартиру [ADDRESS] було придбано їх дочкою та не є їх спільною сумісною власністю. Наприкінці 2014 р. позивач виявив бажання змінити своє місце проживання та запропонував [PERSON] купити в нього квартиру № 21 в будинку під № 21 по вул. Буніна в місті Одесі за 760000 грн., вона погодилася на цю пропозицію. Розрахунок за квартиру було здійснено нею до підписання цього договору. Жодної зловмисної домовленості між нею та [PERSON] не було. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судові засідання не зявлялася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, проте надала суду письмові заперечення проти позову (а.с. 1, т. 3), посилаючись на такі обставини. Приблизно з середини 2010 р. її батьки спільно не проживають, не повязані спільним побутом, не мають взаємних прав та обовязків, не мають спільного бюджету та витрат. З того часу її мати підтримувала стосунки з іншим чоловіком. Батьки могли виключно спільно зустрічатися на її та брата святах і памятних датах, а також іноді у побуті, оскільки проживали та були зареєстровані в одній квартирі. Батько добросовісно виконував свій обовязок щодо утримання та додаткових витрат щодо неї та її брата. Грошові кошти у розмірі 675103 грн., за які було придбано квартиру [ADDRESS], належать їй особисто, у звязку з чим квартира є її особистою приватною власністю та не може бути обєктом спільної сумісної власності її батьків. При укладенні договору купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вул. Буніна в місті Одесі вона діяла від імені батька, за його проханням та дорученням, на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Жодної зловмисної домовленості між нею та матірю не було. Розрахунок за квартиру було здійснено її матірю до підписання договору. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] у судові засідання не зявлявся, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв або заперечень проти позову до суду не надавав. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю, ведення ними спільного побуту з відповідним розподілом обовязків у сімї, виконання [PERSON] обовязків по матеріальному забезпеченню сімї, здійсненню ремонтів, утриманню житла; факти спільного проведення [PERSON] та [PERSON] дозвілля, відпочинку закордоном, святкування урочистих подій. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] свідчили про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають однією сімє приблизно з 2010 р., спільного господарства не ведуть, є чужими один для одного людьми, взаємних прав та обовязків як подружжя не мають. Вислухавши пояснення представника позивача та представника [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, висновок судового експерта та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги належить задовольнити частково, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, 19.04.1985 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом РАГС Севастопольського міськвиконкому. Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.11.1993 р. (а.с. 10, т. 2) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу було здійснено Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблено відповідний актовий запис № 21 від 27.01.1999 р. та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 29, т. 1). Від цього шлюбу народилося двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Судом також встановлено, що з моменту розірвання зазначеного шлюбу та до цього часу ані [PERSON], ані [PERSON] в будь-якому іншому шлюбі не перебували. Згідно з довідкою про склад сімї та реєстрацію (а.с. 27, т. 1) від 30.05.2016 р., виданою КП ЖКС «Порто-Франківський» (дільниця № 3), [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] (дата реєстрації [PERSON] 02.02.2001 р., [PERSON] 26.04.2000 р.) За цією ж адресою зареєстровано місце проживання їхніх дітей [PERSON] (починаючи з 26.04.2000 р.) та [PERSON] (з 15.10.2002 р.). На підставі договору дарування (а.с. 228, т. 1), посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] 17.12.2003 р., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру № 21 в будинку під № 21 по вул. Буніна в місті Одесі. Право власності зареєстровано за [PERSON] в ОМБТІ та РОН 15.01.2004 р. (а.с. 144, т. 1). Згідно з копією виписки за період з 01.05.2016 р. по 31.05.2016 р. (а.с. 28, т. 1), особовий рахунок у КП ЖКС «Порто-Франківський» по квартирі [ADDRESS] відкрито на імя [PERSON] [PERSON] за фахом є моряком та обіймає посаду старшого механіка на суднах іноземних судновласників, що підтверджується копією послужної книжки моряка № 00908/2006/21 (а.с. 20-26, т. 1), виданою 21.04.2006 р., а також контрактами моряка, укладеними з [PERSON] починаючи з 2000 р. по 2016 р.р. (а.с. 218-279, т. 2). Суми винагороди за укладеними контрактами починаючи з 2008 р. становлять щонайменше 7000 дол. США щомісячно, тривалість рейсів по 6-9 місяців. Фінансовий стан позивача та одержання ним доходу в іноземній валюті у значних розмірах підтверджується також випискою про рух коштів по його рахунку № 26207011534305 в АТ «Південний» (а.с. 33-36, т. 1), випискою по рахунку № 828621-2016/0523 в АТ «Південний» (а.с. 42-47, т. 1), виписками за картковим рахунком № 26250009078871 в АТ «УкрСиббанк» (а.с. 37-39, т. 1), випискою про рух коштів по рахунку № 26201062439901 в АТ «УкрСиббанк» (а.с. 217, т. 2), а також рахунками про нараховану заробітну плату моряка (а.с. 226-242, т. 2). Суд також звертає увагу на те, що в наданих суду контрактах моряка, укладених з [PERSON], в у графі «найближчий родич» на позначення особи, уповноваженої на отримання компенсації у звязку зі смертю моряка, зазначено [PERSON] в якості дружини. Як вбачається з виписки по рахунку № 26204039739200 у ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 142-143, т. 2), відкритому на імя [PERSON], у період з грудня 2006 р. по лютий 2012 р. на рахунок [PERSON] міжнародним морським агентством перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, всього 110 989 дол. США за цей період. Суми щомісячних зарахувань складали в середньому 3000-5000 дол. США та щонайбільше 11000 дол. США. Грошові кошти були зняті [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до листа АТ «УкрСиббанк» вих. № 22/1/59-2 від 27.07.2016 р. (а.с. 186, т. 2), 16.06.2011 р. з поточного рахунку [PERSON] № 26200062439902 було видано [PERSON] грошові кошти в розмірі 10900 дол. США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 43 від 16.06.2011 р. (а.с. 187, т. 2) та випискою по рахунку (а.с. 30, т. 1). З цих документів вбачається також те, що [PERSON] при знятті грошових коштів діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності. При цьому суд звертає увагу на те, що зазначену суму грошових коштів було знято [PERSON] у період придбання нею квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів, виданим 07.07.2011 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 164, т. 2). Покупна вартість квартири згідно зі свідоцтвом становила 186585 грн., що за курсом НБУ станом на червень 2011 р. 7,97 за 1 дол. США складало 23445 дол. США. До того ж, як зазначалося вище, на рахунок [PERSON] перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, що за період з 2010 р. по червень 2011 р. сумарно склало 15500 дол. США. У подальшому зазначену квартиру було переведено у статус нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57, про що виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво на імя [PERSON] від 23.04.2012 р., право власності зареєстровано КП «МБТІ та РОН» 07.05.2012 р. (а.с. 229-230, т. 1). Позивач також надав суду копію договору № 1495/12 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (щодо нежитлового приміщення у житловому будинку м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57), укладений 01.10.2012 р. між КП «ЖКС Фонтанський» та [PERSON] та який був підписаний [PERSON] Візуальне співставлення підпису на договорі свідчить про його схожість з підписом позивача у контрактах моряка, що містяться в матеріалах справи. До того ж зазначений факт не заперечувався відповідачем [PERSON] та її представником. Крім того, згідно з документом, на підставі якого здійснюється виплата частини заробітної плати моряка родичам, що міститься в матеріалах справи (а.с. 31, т. 1), [PERSON] напередодні рейсу, який починався 12.04.2012 р., надав іноземній компанії Zodiac Maritime LTD розпорядження щодо здійснення перерахування на імя [PERSON] для утримання сімї частини заробітної плати в розмірі 1000 дол. США на її рахунок №26204039739200 у ПАТ «УкрСиббанк». Згідно з випискою по рахунку № 996633-2016/0930, відкритого на імя [PERSON] в АБ «Південний» (а.с. 117-119, т. 2), у 2013-2014 р.р. на її рахунок регулярно перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, на загальну суму 9600 дол. США за 2013 р., 12000 дол. США за 2014 р. Суд також бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зазначали, що знають [PERSON] та [PERSON] як сімю та подружню пару, підтвердили факт їх спільного проживання однією сімєю у квартирі [ADDRESS] та ведення спільного господарства, піклування [PERSON] про матеріальне забезпечення сімї та вирішення побутових питань. Зазначене також підтверджується долученими до матеріалів справи спільними фотографіями [PERSON], [PERSON] і їхніх дітей (а.с. 66-71, т. 1). Свідок [PERSON] також підтвердила факти проведення [PERSON] та [PERSON] спільного дозвілля, у тому числі їх спільне відвідування весілля у знайомих у грудні 2007 р., що також підтверджується долученими до матеріалів справи матеріалами фотофіксації (а.с. 190-194, т. 2). Крім того, свідок повідомила суду про спільні подорожі [PERSON] та [PERSON] удвох за кордон, зокрема до Єгипту у 2006 р., що також підтверджується матеріалами фотофіксації (а.с. 196, т. 2), а також до ОАЕ (Дубаї) у 2010 р. після святкування ними ювілею 25-річчя з дня весілля. Останнє також підтверджується показаннями свідка [PERSON] Суд бере до уваги також і те, що свою обізнаність з фактом спільної подорожі [PERSON] та [PERSON] у Дубаї в 2010 р. визнали і свідки, допитані з боку відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Що стосується показань свідків, допитаних з боку відповідача [PERSON], то піддаючи їх аналізу, суд звертає увагу на їх суперечливість, наявність складнощів у дачі ними відповідей на уточнюючі питання щодо повідомлених ними обставин. Стверджуючи про факт не проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON], свідки при цьому не могли назвати, як часто, за яких обставин вони були у квартирі [ADDRESS], у звязку з чим могли б сприймати обставини проживання в цій квартирі сторін по справі. Суд враховує і те, що свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] особисто з [PERSON] не знайомі, а відомості про характер взаємовідносин [PERSON] та [PERSON] повідомлялися не внаслідок особистого сприйняття ними відповідних фактів обєктивної дійсності, а зі слів відповідачів. Оцінюючи показання свідків з боку відповідача на предмет їх якості правильності, точності та адекватності відображення обставин фактичної дійсності, які входять до предмету доказування, суд також бере до уваги і те, що свідок [PERSON] у період з 2010 р. по 2012 р. була відсутньою в м. Одесі та спочатку зазначала, що у цей період не спілкувалася з [PERSON], потім повідомила, що спілкувалася з нею по телефону; свідок [PERSON] з 1993 р. має посвідку на проживання у США, а з 1998 р. є громадянкою США та постійно проживає там; свідок [PERSON] з 2012 р. постійно мешкає у м. Києві. Свідок [PERSON], даючи свідчення про обставини особистого життя [PERSON], у той же час плутала імя сина [PERSON], що викликає сумнів у ступені близькості відносин між нею та [PERSON] та її дійсну обізнаність про обставини, які входять до предмету доказування, щодо яких свідок давала показання. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що повідомлений свідками, допитаними з боку відповідача, факт не проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] приблизно з 2010 р. спростовується іншими доказами та матеріалами справи, що викликає сумнів у достовірності цих свідчень, у звязку з чим суд їх відхиляє. Надаючи оцінку зазначеним доказам та встановленим відповідно до них обставинам, суд виходить з того, що спірні відносини між сторонами [PERSON] та [PERSON], зокрема, виникли із приводу поділу майна, набутого під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та встановлення відповідного факту проживання. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які виникли до 1 січня 2004 р., норми СК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на те, що спірне майно, яке є предметом поділу між сторонами, було набуте після 1 січня 2004 р. та відповідний факт проживання однією cімєю позивач просить встановити починаючи з 1 січня 2004 р., до цих спірних відносин підлягають застосуванню положення чинного СК України. Так, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК\~України сімю\~утворюють особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.\~Виходячи зі змісту ст. 3 СК ознаками фактичної сімї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою,\~є\~спільне проживання чоловіка і жінки, повязаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав і обовязків. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11,\~при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися\~усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з п. 23 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі викладеного, проаналізувавши наведені докази окремо та в сукупності, суд доходить висновку про те, що навіть після розірвання шлюбу між сторонами [PERSON] та [PERSON], між ними мали місце ведення спільного господарства, спільний бюджет, здійснення спільних витрат, спільне виховання дітей, придбання майна в інтересах сімї, та склалися усталені відносини, які приманні подружжю. Окрім зазначених вище доказів, про наявність особливо довірчих відносин між [PERSON] та [PERSON] та утворення ними сімї як одне ціле свідчать також факти видачі [PERSON] нотаріально посвідчених довіреностей на імя [PERSON] у 2013 р., а також [PERSON] у 2014 р. для представництва його інтересів перед третіми особами (а.с. 72, 73, т. 1). Що стосується заперечень [PERSON] щодо факту наявності єдиного бюджету із [PERSON] та визначення природи перерахованих на її імя грошових коштів як аліментів, суд вважає їх неспроможними з огляду на значні розміри таких переказів, у тому числі сум разових платежів, виповнення одному з дітей - [PERSON] на початок таких переказів 20 років, перерахування грошових коштів безпосередньо на рахунок дочки, а також відсутність будь-яких обґрунтованих пояснень щодо напрямків витрачання цих коштів як аліментів, на які саме потреби та у звязку з якими витратами на утримання дітей тощо. До того ж цільове призначення цих грошових коштів як аліментів спростовується іншими доказами і матеріалами справи та встановленими відповідно до них обставинами. Таким чином, суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в межах заявлених позивачем вимог, а саме у період з 01 січня 2004 року по 03 травня 2016 року. Посилання ж відповідача на наявність у неї відносин з іншим чоловіком не спростовує підтверджений низкою беззаперечних доказів у справі факт її проживання однією сімєю з [PERSON] та їх усталені відносини як подружжя. Крім того, зважаючи на час придбання та зясовані джерела придбання нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 57, якими є відповідні перекази грошових коштів в іноземній валюті частини заробітної плати позивача як моряка на банківський рахунок [PERSON], а також зняття нею грошових коштів з його рахунку, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання цього нежитлового приміщення обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та включення його до предмету поділу. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON] не доведено факт придбання зазначеного нерухомого майна за рахунок особистих грошових коштів та взагалі фінансову спроможність здійснювати подібні витрати. Так, згідно з листом ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.07.2016 р. (а.с. 174-179, т. 1), згідно декларацій платника єдиного податку ФОП дохід [PERSON] як приватного підприємця у 2010 р. склав 1180 грн., у 2011 р. 5700 грн., у 2012 р. 4685,99 грн., у 2013 р. 17890,63 грн., у 2014 р. 3942,77 грн., у 2015 р. та 2016 рр. 0,00 грн. Надані відомості з центральної бази даних ДРФО про суми виплачених доходів [PERSON] у період з 01.01.2002 по 31.03.2016 р.р. свідчать про невеликий розмір отримуваною нею заробітної плати, а також те, що у 2005-2006 рр. вона ніде не була працевлаштована. Що стосується правомірності включення до спільного нажитого майна у період проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], з визнанням удаваним договору купівлі-продажу в частині покупця - [PERSON] та визнання покупцями за цим договором [PERSON] та [PERSON], суд дійшов наступних висновків. Оспорюваний в частині договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 18.06.2015 року (а.с. 165, т. 1). За умовами договору [PERSON] передає у власність, а [PERSON] отримує у власність зазначену квартиру. Згідно з текстом договором продаж вчинено за 675103 грн. Разом із тим, позивачем надано суду розписку [PERSON] від 18.06.2015 р., згідно з якою він у звязку з продажем зазначеної квартири отримав від [PERSON] 91400 дол. США. (а.с. 65, т. 1). Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом [PERSON] 18.06.2015 р. (а.с. 78-79, т. 2). Що стосується доводів позивача про наявність наміру придбати цю квартиру саме в інтересах сімї з її оформленням на імя [PERSON], то з матеріалів справи вбачається наступне. Оспорюваний в частині договір купівлі-продажу було укладено напередодні його повернення з чергового рейсу, який тривав з 16.11.2014 р. по 19.06.2015 р. Напередодні відїзду у цей рейс позивач видав на імя дочки [PERSON] довіреність від 24.10.2014 р., посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], на представництво його інтересів з будь-яких питань, щодо оформлення документів для посвідчення договору купівлі-продажу, з правом подальшого розпорядження квартирою № 21 в будинку № 21 по вул. Буніна в. м. Одесі (а.с. 73, т. 1). Як зазначає позивач, за їхньою з [PERSON] домовленістю новопридбану квартиру мало бути оформлено на його імя, а процедурою оформлення мала займатися дочка, у звязку з чим ним і видавалася довіреність. Проте згодом ним було зясовано, що зміст довіреності стосувався належної йому на праві власності квартири [ADDRESS]. Через відсутність перекладу тексту довіреності на російську мову позивач не міг перевірити зміст виданого доручення, оскільки, будучи уродженцем [INFO], не володіє українською мовою та цілковито довіряв дружині та дочці. У звязку з цим судом встановлено, що згідно з письмовою заявою [PERSON] на адресу приватного нотаріусу [PERSON] від 03.06.2016 р. (а.с. 76, т. 1), [PERSON] скасував видану ним довіреність на імя [PERSON] З тексту цієї заяви вбачається, що при її посвідченні приватним нотаріусом було здійснено переклад тексту заяви з української мови на російську мову. Водночас текст скасованої довіреності свідчить про те, що під час її посвідчення приватним нотаріусом, дійсно, не здійснювався її переклад з української мови на російську мову. Факт подальшого скасування [PERSON] виданої довіреності свідчить про невідповідність її змісту його внутрішній волі. Зясовуючи справжність намірів на придбання зазначеної квартири, суд також звертає увагу на те, що виходячи з показань свідків, допитаних з боку відповідача, [PERSON] у квартирі [ADDRESS], не проживає, фактично мешкаючи з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Крім того, як зазначає позивач, після повернення з рейсу між ним та дочкою було досягнуто домовленість про те, що у разі сплати ним на її користь 26000 дол. США, вона здійснить переоформлення права власності на квартиру на нього, при цьому позивач виконав взяті на себе зобовязання. Так, згідно з випискою по рахунку [PERSON] № 996633-2016/0930 в АБ «Південний» (а.с. 120-121, т. 2), у період з 10.11.2015 р. по 25.03.2016 р. на рахунок [PERSON] перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, всього 26400 дол. США за цей період. Суд вважає, що зазначене підтверджує факт наявності відповідних домовленостей між позивачем та відповідачем [PERSON], а також намагання позивача привести укладений правочин у відповідність з первісними намірами сторін. Встановлюючи дійсну сторону покупця за оспорюваним договором з точки зору фактичного виконання обовязку щодо виплати покупної ціни та належності цих грошових коштів, суд виходить з наступного. Згідно з відомостями ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про суми виплачених доходів по [PERSON] у період з 01.01.2010 по 31.12.2015 р.р. (а.с. 174-179, т. 1), остання з 2013 по 2014 рр. одержувала стипендію, у 2015 р. заробітну плату в загальному розмірі 9204,55 грн. Будь-яких інших джерел доходів не зазначено. Згідно з довідкою від 26.09.2016 р. № 557, [PERSON] проходить інтернатуру в КУ Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер» з 01.08.2015 р. (а.с. 161, т. 2). Суд відзначає те, що відповідач [PERSON] не надала суду жодних допустимих доказів, які б підтверджували здійснення розрахунку нею за придбану квартиру особистими грошовими коштами та джерело їх походження. Показання свідків, допитаних з боку відповідача [PERSON], щодо отримання [PERSON] спадщини після смерті бабусі, такими доказами не є. Водночас судом встановлено, що у період з 02.09.-24.09.2013 р. [PERSON] зняв з рахунку № 828621-2016/0523, відкритого в АБ «Південний», грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму в розмірі 31000 дол. США, що підтверджується випискою по рахунку у матеріалах справи (а.с. 51, т. 1). Крім того, у період з 16.07.-28.10.2014 р. [PERSON] зняв з рахунку № 26207011534305, відкритого в АБ «Південний», грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму в розмірі 73920 дол. США, що підтверджується випискою про рух коштів у матеріалах справи (а.с. 34-35, т. 1). Як вбачається з матеріалів справи, зняття цих грошових коштів здійснювалося [PERSON] напередодні уходу у черговий рейс (з 13.03.2013р. по 12.07.2014 р. та з 16.11.2014 р. по 19.06.2015 р.) задля придбання зазначеної вище квартири. Надаючи оцінку зазначеним доказам в сукупності та відповідним обставинам, суд робить висновок про те, що придбання зазначеного обєкта нерухомості було здійснено за рахунок зароблених позивачем грошових коштів, які в той же час, згідно з вимогами ст. 74 СК України, є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю, що свідчить про фактичне виконання ним обовязку сторони покупця за договором; рішення про придбання квартири приймалося [PERSON] та [PERSON] в інтересах сімї. У той же час відповідачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження своєї фінансової спроможності виконати умови договору укладеного договору купівлі-продажу та наявності в неї дійсного наміру на укладення такого договору та придбання квартири для себе. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 225 ЦК України \~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили . Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На підставі викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], удаваним в частині покупця - [PERSON] та визнання покупцями за цим договором [PERSON] та [PERSON], а також те, що відповідно до вимог ст. 74 СК України зазначена квартира підлягає визнанню обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], з огляду на її придбання у період їх спільного проживання однією сімєю та зясовані джерела придбання. Що стосується позовної вимоги про скасування внесеного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 10/3, то суд зазначає, що внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, змін до них та їх скасування належить до повноважень державних реєстраторів прав на нерухоме майно як субєктів владних повноважень. Як встановлено частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією та законами України. Ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині призведе до фактичного втручання суду у компетенцію інших уповноважених органів, тому зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню. Разом із тим, суд вважає, що заявлена вимога про скасування внесеного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 10/3, стосується порядку виконання рішення суду, у звязку з чим суд на підставі ст. 217 ЦПК України вважає за можливе встановити відповідний порядок виконання рішення суду. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі та повернення квартири у власність [PERSON], то судом встановлені наступні обставини. 16.01.2015 р. між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON] від 24.10.2014 р. за реєстр. № 1546, з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 143, т. 1). За умовами цього договору [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 100,6 кв. м, загальною площею 132,1 кв. м, та сплачує її вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором. Відповідно до п. 6 укладеного договору згідно зі звітом з оцінки майна, що є предметом цього договору, наданим ТОВ «Восток-Оценка» від 13.01.2015 р. вартість відчужуваного майна складає 763930 грн. Відповідно до п. 7 договору продаж було вчинено за 763930 грн. На підставі зазначеного договору право власності на квартиру № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом [PERSON] 16.01.2015 р. (а.с. 38, т. 1). Надаючи оцінку доводам позивача щодо вчинення зазначеного договору купівлі-продажу в результаті зловмисної домовленості його представника з другою стороною, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом цієї норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Так, за змістом довіреності на імя [PERSON], на підставі якої нею було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу від імені [PERSON], їй було надано право розпорядження (продажу за ціну та на умовах на свій розсуд) квартирою № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі. Як зазначалося вище, видану довіреність було скасовано [PERSON] 03.06.2016 р. (а.с. 76, т. 1). Враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, закріплені ст. 3 ЦК України, а також сутність і правову природу відносин представництва, в яких представник завжди виступає в інтересах свого довірителя, суд зазначає, що при здійсненні від імені довірителя права на розпорядження належним йому майном та визначенні представником на власний розсуд ціни продажу відповідного майна, така ціна в будь-якому разі має відповідати критеріям розумності, справедливості та інтересам довірителя. Разом із тим, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5875 від 31.01.2017 р., що міститься в матеріалах справи (а.с. 88-97, т. 3) ринкова вартість квартири, визначена станом на 13.01.2015 р., за адресою: [ADDRESS], складає 154 293 дол. США, або 2\~432 873 грн. (з округленням до цілого, курс НБУ на 13.01.2015 р. становить 15,7679 грн./100 дол. США). При цьому експертом зроблено висновок про те, що мало місце заниження більше ніж у три рази оцінки вартості квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, отриманої на підставі Звіту про оцінку майна, виконаного субєктом оціночної діяльності ТОВ «Восток-Оценка» 13.01.2015 р. Зазначений висновок також підтверджується Звітом про оцінку майна, виконаного тією ж самою організацією субєктом оціночної діяльності ТОВ «Восток-Оценка» 16.01.2015 р. (а.с. 51-60, т. 3), згідно з яким вартість квартири за адресою: [ADDRESS], вже складає 2\~369\~740 грн. Крім того, суд звертає увагу на те, що незабаром після набуття у власність зазначеної квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі [PERSON] виставила її у продаж, про що свідчать розміщені в мережі Інтернет оголошення про продаж (а.с. 86-88, т. 1; а.с. 215-225, т. 1; а.с. 213-214, т.2). При цьому квартиру запропоновано до продажу спочатку за 300000 дол. США (а.с. 213, т. 2), потім за 230\~000 дол. США (а.с. 86-88, т. 1; а.с. 215-225, т. 1). Крім того, суд бере до уваги і те, що зазначена квартира належала позивачу на праві особистої приватної власності починаючи з 2003 р. та була єдиним обєктом нерухомого майна, зареєстрованим на його імя, що підтверджується матеріалами справи. Як зазначають відповідачі у своїх запереченнях проти позову, розрахунок за договором було здійснено до його підписання. Разом із тим, укладення оспорюваного договору мало місце у період перебування позивача у рейсі з 16.11.2014 р. по 19.06.2015 р. При цьому відповідачі не надали суду жодних доказів на підтвердження перерахування суми від продажу зазначеної квартири на банківський рахунок позивача або передання цих грошових коштів йому особисто іншим чином. Підсумовуючи викладене та на підставі аналізу зазначених доказів і обставин у сукупності, суд доходить висновку про те, що укладення договору відчуження належної позивачу квартири відбулося на край невигідних для нього умовах з умисним нехтуванням його інтересів його представником. При цьому мало місце неналежне представництво інтересів позивача при укладенні цього договору, про що свідчить заниження ринкової вартості квартири більш ніж у три рази та неотримання [PERSON] як продавцем зустрічної винагороди від покупця. Суд вважає, що зазначене стало результатом наявності між [PERSON] як представником [PERSON] та її матірю [PERSON] зловмисної домовленості щодо вчинення такого договору всупереч інтересам [PERSON], переслідуючи при цьому власні обопільні майнові інтереси. Це спричинило виникнення для позивача несприятливих наслідків у вигляді позбавлення його права власності на єдине житло та неодержанні ним справедливої винагороди за договором, яка б дорівнювала дійсній ринковій вартості продажу квартири. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 16.01.2015 р. підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України у вигляді повернення квартири № 21 в будинку під № 21 по вулиці Буніна в місті Одесі у власність [PERSON] Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Що стосується позовних вимог про визнання обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобілю марки Ford Kugа, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], та квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], та їх поділу, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на таке. Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу № 7 від 21.01.2013 р. (а.с. 84, т.2), укладеного між ТОВ «Емералд Авто» та [PERSON], остання набула у власність автомобіль марки Ford Kugа, білого кольору, 2012 року. Ціна договору склала 305900 грн. Разом із тим, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС України від 08.06.2016 р., що міститься в матеріалах справи (а.с. 96, т. 1), за [PERSON] 29.07.2015 р. зареєстрований автомобіль Ford Kugа, 2015 року. Позивач у позовній заяві зазначає те, що у липні 2015 р. придбаний в автосалоні у 2013 р. автомобіль був замінений на новий через збій в електроніці. Проте згідно з листом ТОВ «Емералд Авто» від 26.08.2016 р. № 26/08 (а.с. 83, т. 2), у 2015 році заміна цього автомобілю на новий автомобіль марки Ford Kugа не здійснювалася. Таким чином, позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження обставин набуття у власність [PERSON] автомобілю марки Ford Kugа, білого кольору, 2015 року, зареєстрованого за нею на даний час, які б свідчили про належність цього майна до спільно нажитого, у тому числі, на підтвердження джерела його придбання за рахунок спільних сумісних коштів. Крім того, судом встановлено, що на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Київського відділу ДВС ОМУЮ 05.10.2015 р., [PERSON] набула на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було видано свідоцтво від 08.10.2015 р. (а.с. 104, т. 2). Ціна придбання квартири становить 3\~363\~452 грн. Разом із тим, незважаючи на час придбання зазначеної квартири у встановлений період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю, суд звертає увагу на те, що для визнання певного майна обєктом спільної сумісної власності необхідним є встановлення джерела придбання цього майна за рахунок спільних сумісних коштів сторін. Зазначених доказів позивачем суду не надано. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та зроблені висновки, зясовані час та джерела придбання спірного майна, суд вважає, що до кола спільно нажитого майна, яке підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON], включаються нежитлове приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57, та квартира, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі . Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі викладеного та враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України, суд задовольняє позовні вимоги щодо поділу спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за [PERSON] права власності на ? частину нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57, та права власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]; визнання за [PERSON] права власності на ? частину нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. 57 та права власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 50 000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди, то суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині з огляду на таке. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України \~від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України, або випливає з її положень; у випадках, передбачених відповідними статтями\~ЦК України\~та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію\~Закону "Про захист прав споживачів", чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Водночас СК України не містить норм, якими б передбачалась можливість стягнення моральної шкоди у звязку з порушенням передбачених ст. 55 СК України обовязків подружжя турбуватися про сімю та допущенням подружньої зради. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанцій у матеріалах справи позивачем було сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру 6890 грн., немайнового характеру 551,21 грн., забезпечення позову 275,61 грн., забезпечення доказів 275,61 грн., відшкодування моральної шкоди 551,21 грн. При цьому позовні вимоги майнового характеру [PERSON] було заявлено на загальну суму 10\~000 000 грн., із них судом задоволено позовні вимоги щодо майна орієнтовної вартості 6\~330 648 грн. Таким чином, позовні вимоги задоволено на 63% (6 330 648 : 10\~000 000* 100 = 63). Отже, сума витрат, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача складають 4514,33 грн., що становить 67% від 7165,6 грн. (6890 грн. + 275,6 грн.). Що стосується позовних вимог, предявлених до [PERSON], то вони задоволені судом повністю, у звязку з чим з неї на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за відповідні вимоги 551,21 грн., а також 275,6 грн., всього 826,81 грн.

Outcome: partial