Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивачка 27 липня 2018 року звернулася до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням подальших змін, зазначала, що 24 травня 2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, від якого народилася дочка [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 12 вересня 2003 року позивач набула права власності на житловий будинок [ADDRESS] , де й проживала разом з відповідачем. 04 жовтня 2011 року шлюб позивача і відповідача розірвано, з того часу відповідач періодично проживає у належному позивачу будинку, не працює, ніяких дій для підтримання будинку в належному стані відповідач не здійснює, комунальні послуги не сплачує, поводить себе неадекватно, постійно пиячить, внаслідок чого його поведінка є агресивною і неадекватною, влаштовує скандали, спілкується з особами, що ведуть такий же спосіб життя, у зв"язку з чим удома проводились обшуки органом поліції для виявлення прихованих відповідачем зброї та наркотичних речовин; відповідач неодноразово притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності, у тому числі за дрібне хуліганство та вчинення насильства в сім"ї, тим самим відповідач створює нестерпні умови для можливості позивача вільно почувати себе у власному будинку, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому позивач просила усунути перешкоди в володінні і користуванні належним їй житловим будинком [ADDRESS] , та виселити відповідача з належного їй на праві власності житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. 07 вересня 2018 року судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та свідків. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, пояснила, що у зв"язку з протиправними діями відповідача, погрозами, побоями, пошкодженням ним предметів домашнього вжитку вона не може належним чином користуватися своїм житлом, вимушена витрачати додаткові кошти на його утримання. Також пояснила, що відповідач періодично проживає у своєї матері, яка має чотирикімнату квартиру. Відповідач у судове засідання не з`яввився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору дарування від 12 вересня 2003 року (а.с.7), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8), державного акта серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1675 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] , виданого Коблівською сільською радою Березанського району 28 березня 2008 року (а.с.9), позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , у якому з 03 листопада 2003 року зареєстрований відповідач. Відповідач неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, у тому числі за вчинення хуліганських дій та домашнього насилля, що вбачається з копії вироку Березанського районного суду Миколаївської області від 24.07.2012 року (а.с.24) та копій постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.ст.173, 173-2 КУпАП (а.с.25-27). Обставини, викладені у позовній заяві, щодо вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем та її донькою житловим приміщенням, та наявності у відповідача іншого житла підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , допитані у судовому засіданні. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Оскільки шлюб сторін розірвано за рішенням суду від 04 жовтня 2011 року (а.с.10), відповідач не належить до членів сім"ї власника; угоди про порядок користування будинком сторонами не укладено, тому суд погоджується з посиланнями позивача про відсутність законних підстав для проживання відповідача у належному позивачу будинку. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно з вимогами ст.157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до положень ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.. На підставі викладеного,

Outcome: approved