Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання за ним права власності на 1/5 частину будинку [ADDRESS] та звільнення такого майна з-під обтяжень. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що між ним та [PERSON] в жовтні 2008 року було укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач прийняв у дарунок від [PERSON] 1/5 частину будинку [ADDRESS]. Вказаний договір було нотаріально посвідчено. В жовтні 2013 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за державною реєстрацією прав власності, однак йому було у такому відмовлено, оскільки у вересні 2011 року Відділом примусового виконання рішень управління ДВС ОМУЮ на зазначене майно, що за відомостями державного реєстру було зареєстровано за [PERSON] було накладено арешт в інтересах [PERSON] На теперішній час склалась ситуація за якої позивач, будучи належним власником нерухомого майна фактично обмежений у реалізації та реєстрації такого права через зазначене обтяження щодо домоволодіння, а тому вважає наявними правові та фактичні підстави для визнання за ним права власності у судовому порядку та звільнення спірного майна з-під арешту за рішенням суду. Сторони у судове засідання не з'явились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою про вирішення справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Відповідачі звернулись до суду з заявами про визнання вимог та обставин позову, просили розглядати справу за їх відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце вирішення справи повідомлений належним чином. Заяв, клопотань або заперечень від третьої особи не надходило. Виходячи з наведених обставин суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за відсутності сторін, на підставі наданих суду відомостей та доказів. Відповідно до положень ч.4 ст. 174 ЦПК України, у випадку ,коли відповідач визнав позов, суд, за наявності на таке правових підстав, ухвалює рішення про задоволення такого позову. Так, щодо фактичних обставин справи, то вбачається, що 20 жовтня 2008 року [PERSON] подарував ТОВ "Ханбер Трейд" 1/5 частину будинку [ADDRESS]. Вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. за р.№19542. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає іншій стороні безоплатно майно у власність. Згідно ч.2 вказаної статті встановленою, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.3 ст. 334 ЦК України Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржено або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, згідно ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб визнання права, в даному випадку права власності; згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 20 вересня 2012 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління ДВС в Одеській області було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та оскільки за відомостями єдиного державного реєстру право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем [PERSON], дія зазначених обтяжень, накладених постановою ВП №2974703 від 20.09.2011 року, була поширена й на вказану частину житлового будинку, хоча належним його власником, за попередніми висновками суду є позивач. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові; може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Виходячи з наведеного, приймаючи до уваги думку сторін, та враховуючи положення ст. 41 Конституції України, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved