Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просив визнати договір дарування нерухомого майна: 1/3 частки двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], укладеного 27.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Задніпряною А.І. за реєстраційним номером 1653 недійсним та зобов'язати приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Задніпряну А.І. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 27.05.2015 року про державну реєстрацію прав власності на 1/3 частку вказаної квартири та відновити запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16.08.2012 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким він передав останній в позику грошові кошти в сумі 140000 грн. з умовою їх повернення до 16.11.2012 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсон від 11.08.2015 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 140000 грн., неустойки в розмірі 201600 грн., інфляційних витрат в розмірі 420 грн. та судового збору в сумі 3420,20 грн. 16.09.2015 року видано виконавчий лист, який позивачем направлено до Суворовського районного управління юстиції для виконання. Вказаний виконавчий лист ні в добровільному ні в примусовому порядку не виконаний. В період з 11.10.2011 року по 22.05.2015 року Відділом ДВС Суворовського РУЮ у м. Херсоні накладено арешт на все нерухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, але даний арешт був знятий 22.05.2015 року постановою про закінчення виконавчого провадження. Також позивачу стало відомо, що за договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Задніпряною А.І. 27.05.2015 року [PERSON] подарувала 1/3 частину квартири [ADDRESS]. На думку позивача договір дарування був здійснений з метою захисту власності від майбутнього стягнення боргу на користь [PERSON], тому останній вважає, що при укладенні оскаржуваного правочину були порушені його права на стягнення боргу за рахунок майна, яке було відчужено шляхом укладення фіктивного правочину. Ухвалою від 05.09.2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 03.10.2018 року справу прийнято до розгляду суддею Єпішиним Ю.М. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 02.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала письмовий відзив на позов в якому позовні вимоги не визнала та просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог. В подальшому свої повноваження надала представнику, який подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов суду не надала. Третя особа в судове засідання не з'явилась подала заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №58256233 від 27.04.2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу посвідчено договір дарування частини квартири [ADDRESS], за реєстровим №1653, за яким [PERSON] набула у власність 1/3 частину зазначеної квартири. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору згідно ст. 638 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування дна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, [PERSON] будучи власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на власний розсуд розпорядилась належним їй майном уклавши договір дарування з [PERSON] Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведено обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог та не надано доказів на підтвердження заявлених вимог. Рішення Суворовського районного суду м. Херсона щодо стягнення з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 140000 грн., неустойки в розмірі 201600 грн., інфляційних витрат в розмірі 420 грн. та судового збору в сумі 3420,20 грн., ухвалено після укладення оспорюваного договору дарування від 27.05.2015 року, тому безпідставними є посилання позивача на порушення його прав, які виникли після укладення договору. Відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Отже, судом не можуть бути застосовані строки позовної давності до вимог позивача про визнання договору дарування недійсним тому як позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав недоведеності. Стосовно вимоги про зобов'язання приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Задніпряної А.І. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 27.05.2015 року про державну реєстрацію прав власності на 1/3 частку вказаної квартири та відновити запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON]В, суд дійшов висновку, що вказана вимога є похідною від попередньої вимоги, а тому в з зв'язку з її недоведеністю також не підлягає задоволенню. Судові витрати, у виді судового збору, суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Повне рішення складено 14.03.2019 року. На підставі викладеного, ст. ст. 15, 16, 203, 2015, 256, 257, 267, 626, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed