Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із вимогами про визнання за нею права власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до ст. 22 КпШС РСР. Позивач [PERSON] звернувся із вимогами про визнання права власності на спадкове майно у вигляді ј частини житлового будинку по [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем першої черги за законом, у встановлений законодавством строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини, однак прийняв її шляхом постійного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. 04.06.2020 р. позивач [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Також позивачі просили скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] , проведену 12.10.2015 р. на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р. № 510/1840/14-ц. 24.01.2019 р. на підставі клопотання представника позивачів про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, за ухвалою суду витребувана з Ренійської районної державної нотаріальної контори спадкова справа, відкрита після смерті [PERSON] та з архіву Ренійського районного суду Одеської області цивільна справа № 510/1840/14-ц. Позивачі та їх представник адвокат Златі Н.С. у судове засідання не з`явились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснюючи це тим, що позивач по справі [PERSON] не прийняв спадщину після смерті батька, у відповідності до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про смерть [PERSON] , помер - [INFO] ; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р.; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, із якого вбачається, що 07.05.1976 р. укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу - « [PERSON] »; свідоцтво про народження [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, із якого вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита [INFO] ; інформаційна довідка зі Спадкового реєстру про відкриття спадкової справи; інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори); витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого власником житлового будинку по [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі рішення Ренійського районного суду № 510/1840/14-ц; заява [PERSON] про прийняття спадщини від 08.06.2011 р.; заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини від 08.06.2011 р.; рішення апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 р. про скасування рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р. та залишення позову [PERSON] до [PERSON] без задоволення; рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 28.04.2010 р. № 118 про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] ; технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , самочинно побудовані - житловий будинок «А» та веранда «а», власник - [PERSON] ; договір про надання [PERSON] у безкоштовне користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності по [ADDRESS] ; рішення Ренійської міської ради № 161 від 29.12.1999 р. про безкоштовне передання земельних ділянок у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства; постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії, підстава - відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [INFO] помер [PERSON] .. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р. № 510/1840/14-ц, в порядку спадкування за законом, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] [INFO] на підставі рішення суду № 510/1840/14-ц проведено державну реєстрацію права власності вищевказаного житлового будинку. Постановою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 р. скасовано рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р., позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, залишено без задоволення. З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради за № 118 від 28.04.2010 року вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право власності на жилий будинок присадибного типу з господарськими спорудами та будівлями в [ADDRESS] . Підставою для такого рішення була відповідна заява [PERSON] та Постанова Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних будинків присадибного типу і садових будинків з господарськими спорудами та будівлями без дозволу на виконання будівельних робіт». Проте [PERSON] не встиг отримати свідоцтво про право власності на жилий будинок присадибного типу з господарськими спорудами та будівлями в [ADDRESS] , згідно з рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради за № 118 від 28.04.2010 року, помер [INFO] . Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 18.10.1973 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 600 кв. м. за адресою: [ADDRESS] під будівництво одноповерхового будинку площею 46,3 кв.м., сараю 4м.*5м. вбиральню вигрібну 1м.*1м. Строк будівництва до 18.10.1974 року. Згідно з технічним паспортом будинку від 14.03.2010 року жилий будинок за адресою: [ADDRESS] площею 121 кв. м. збудований у 1978 році і причислений до самочинного будівництва. Як вже зазначалось, рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради за № 118 від 28.04.2010 року вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право власності на жилий будинок присадибного типу з господарськими спорудами та будівлями в [ADDRESS] з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних будинків присадибного типу і садових будинків з господарськими спорудами та будівлями без дозволу на виконання будівельних робіт». Відповідно до законодавства, яке діяло на той період, будівлі, збудовані на виділеній для цього земельній ділянці до 05.08.1992 року, які не були введені у встановленому порядку в експлуатацію, не відносилися до самочинних. В узагальненні судової практики, яка наведена у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. За таких обставин, приймаючи до уваги, що рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради за № 118 від 28.04.2010 року вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право власності на жилий будинок присадибного типу з господарськими спорудами та будівлями в [ADDRESS] , який побудований до 05.08.1992 року, є підстави для визнання права власності в порядку спадкування за законом. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] , було укладено 07.05.1976 р., прізвище дружини після укладення шлюбу - « [PERSON] ». Прізвище позивачки по справі « [PERSON] », однак у суду не виникають сумніви, що спадкодавець [PERSON] та позивачка по справі [PERSON] чоловік та дружина, оскільки в паспорті позивачці (серія [NUMBER] від 21.02.1998) на стор. 10 є відмітка про укладення шлюбу з [PERSON] 07.05.1976 р.. Таким чином, суд приходить до висновку, що різночитання у прізвищах виникло внаслідок невірного перекладу з російської мови на українську. Крім того відповідачкою не оспорювався факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та її батьком [PERSON] .. Також відповідно до технічного паспорту житловий будинок по [ADDRESS] побудовано у 1978 р., тобто після укладення шлюбу. Відповідно до ст. 22 КпШС Української PCP, що діяв на час побудови спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумція, встановлена ст. 22 КпШС Української PCP та ст. 60 ч. 2 СК України, поданням належних, допустимих та достатніх доказів не спростована. Згідно 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки житловий будинок по [ADDRESS] це майно, яке нажито подружжям за час шлюбу і є спільною сумісною власністю, спадщина відкрилась лише на Ѕ частину спірного будинку, яка належала [PERSON] , інша Ѕ частина житлового будинку належить дружині [PERSON] , у зв`язку з чим у суду і всі правові підстави визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом є позивачі по справі [PERSON] син), [PERSON] (дружина) та відповідачка по справі [PERSON] (донька). Як було встановлено, спадщина відкрилась на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишив, у зв`язку з чим спадкоємство здійснюється за законом. У встановлений законодавством строк, а саме 08.06.2011 р. [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини, [PERSON] , у свою чергу, звернулась із заявою про відмову від прийняття спадщини. У заяві про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , позивачка вказала, що окрім неї є інші спадкоємці син - [PERSON] та донька - [PERSON] , які зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідачка [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України та ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Позивач [PERSON] прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, тобто шляхом фактичного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подав до нотаріуса заяву про відмову від спадщини після смерті батька. Ця обставина також встановлена постановою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 р. по справі № 510/1840/14-ц. 04.06.2020 р. [PERSON] звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено, у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії. Ця обставина змусила позивача звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Таким чином, позивач прийняв спадщину у вигляді ј частини житлового будинку по [ADDRESS] , що залишилася після смерті батька [PERSON] шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно до п. 20 ППВСУ від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», в разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за законом першої черги (ст. 1261 ЦК України). Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від спадщини не заявляв. Спадкоємець першої черги [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою. Відповідачка по справі, яка є спадкоємцем першої черги за законом прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак не висунула вимоги про визнання на нею права власності на ј частину житлового будинку по [ADDRESS] , в порядку спадкування, а суд приймає рішення в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, однак оформити її не може у зв`язку з обставинами, які не залежать від нього (відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на спадкове майно з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно у вигляді ј частини житлового будинку по [ADDRESS] . Як зазначалось вище, право власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] виникло на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р. № 510/1840/14-ц. На підставі даного рішення було проведено державну реєстрацію права власності. Постановою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 р. скасовано рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р., позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, залишено без задоволення. Таким чином, за відповідачкою зареєстровано право власності на спадкове майно на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано апеляційної інстанцією. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до положень зазначеного вище Закону, державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01.01.2013 року проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб`єктами, на яких покладається функції державного реєстратора. Згідно із ст. 9 Закону до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить у т.ч. забезпечення про ведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав та ін. Ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону, підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Ст. 26 зазначеного вище Закону, передбачено, що записи до Державного реєстру прав на вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд може захистити права позивачів шляхом скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] , проведену 12.10.2015 р. на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26.01.2015 р. № 510/1840/14-ц, індексний номер 25293948 від 15.10.2015 р.

Outcome: approved