Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просить виселити відповідачів, які зареєстровані у квартирі [ADDRESS], та яка є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 17.08.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та стягнути з відповідачів судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав останньому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 40 000 доларів США строком до 16.08.2017 р. Відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 17.08.2007 р. було укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м., яка належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. Відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та нарахованих відсотках згідно умов кредитного договору не виконував, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 22.11.2010 року заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на [ADDRESS], загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м., шляхом продажу вказаної квартири банком. В порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ПАТ КБ «ПриватБанк» листом надіслав на адресу відповідачів письмову вимогу про звільнення житлового приміщення протягом тридцяти днів. Однак, відповідачі вимоги банку не виконали та житлове приміщення не звільнили. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, що підтверджується супровідними листами та розписками, які повернулися на адресу суду, в судове засідання не з'явилися. У зв'язку з відміткою на поштових конвертах «За зазначеною адресою не проживає», судом прийнято рішення про виклик відповідачів, на підставі ч.9 ст. 74 ЦПК України через оголошення в пресі. Будучи належним чином повідомленими у такий спосіб, відповідачі у судове засідання не з'явилися, причин своєї неявки суду не повідомили, що надало підстави суду прийняти рішення про розгляд справи в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи про права та взаємовідносини сторін, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України, проти чого представник позивача у своїй заяві не заперечив. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 17 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № LVH2GA00000058 про надання кредиту у вигляді кредитної відновлюваної лінії у розмірі 40 000 доларів США строком до 16.08.2017 року. Згідно умов договору позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором /а.с.7-9/. Відповідно до п. 7.4 кредитного договору за користування кредитними коштами була встановлена плата в розмірі 2,40% проценти на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного округу [PERSON] 17.08.2007 року за реєстровим № 5757, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 01.04.1998 р. /а.с.10-13/. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.33, ст.39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язанння іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що 22.11.2010 року заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 69,3 кв.м., яка розташована в [ADDRESS], шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі - продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності /а.с.14/. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, кожен має право на повагу до житла. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього та постійного зв'язку з конкретним місцем. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до акту фактичного проживання, складеного КП «Мрія» за №3 від 16.09.2014 р. вбачається, що комісією КП «Мрія» встановлено, що в квартирі [ADDRESS] з серпня 2014 року і по день складання акту ніхто не проживає /а.с.40/. З довідки КП «Мрія» № 2167 від 16.09.2014 р. вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб - [PERSON] та [PERSON] /а.с.41/. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК Української РСР. Враховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Відповідна позиція викладена і в п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Судом встановлено, що 06 червня 2014 року за № 30.1.0.0/2-377 на адресу відповідачів ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав повідомлення про порушення зобов'язань за кредитним договором і про необхідність добровільного звільнення ними разом із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями квартири [ADDRESS] /а.с.15/. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачами вимоги банку про звільнення спірної квартири, оскільки кожен з них особисто повинен був отримати письмову вимогу про виселення. Відсутність таких відомостей дає підстави для висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не дотримано обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця відповідачів по справі, а реєстр поштових відправлень № 2588 /а.с.16-17/ не може слугувати доказом отримання відповідачами вимоги банку про добровільне виселення зі спірної квартири, оскільки не містить опису направленої кореспонденції, у зв'язку з чим встановити, який саме документ був направлений відповідачам не представляється можливим. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином суд, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed