Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування 385/1000 частин квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним, таким, що приховує договір купівлі-продажу. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є власником 615/1000 часток квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Одеської міської ради 10.12.1999 року, реєстр № 11-12490. Власником 385/1000 часток квартири останні роки був [PERSON], який отримав право власності на підставі договору дарування від [PERSON]. У власності позивача знаходиться кімната площею 21,7 кв.м., у власності [PERSON], - кімната площею 14,2 кв.м., а кухня, коридор та вбиральня були у спільному користуванні. Під квартирою розташовано підвальне приміщення площею 27,0 кв.м., єдиний вхід до якого знаходиться в квартирі позивача. Але за договором купівлі-продажу, укладеному між Одеською міською радою та [PERSON], посвідченим 24.12.2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі під №2207, вказане підвальне приміщення перейшло у власність [PERSON], яка потім подарувала приміщення [PERSON] (договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON].19.12.2007 рокує, зареєстрований в реєстрі під №9961). 12.12.2013 року позивач отримав від [PERSON] лист-повідомлення про продаж його частки у праві спільної часткової власності за адресою: [ADDRESS], датований 05.12.2013 року, в якому пропонував придбати належні йому 185/1000 часток квартири за 200000,00 грн. (двісті тисяч гривень 00 копійок), без зазначення у якій конторі та якого числа має відбутись відчуження належного йому майна. [PERSON] вказану пропозицію прийняв та направив відповідачу відповідь про згоду, та просив сповістити, де буде укладатись угода купівлі-продажу та запропонував надати аванс, проте [PERSON] відповіді не надав. Згодом, позивачу стало відомо, що новий власник 385/1000 часток квартири [PERSON], звернувся до Приморського районного суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та про виселення з підвального приміщення, який було задоволено. Під час розгляду вказаної цивільної справи, позивачу стало відомо, що 27.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 88, оцінивши дар в 100158,00 грн. ( сто тисяч сто п'ятдесят вісім гривень 00 копійок). Позивач вважає, що договір дарування 385/1000 часток квартири, був укладений відповідачами з метою приховати договір купівлі-продажу і позбавити позивача, як учасника спільної часткової власності, права привілейованої купівлі його частки. Позивач та його представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просять задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідачів у судовому засіданні позовну заяву не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін та їх представників, оголосивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини та перевіривши їх наявними доказами прийшов до наступного. Судом встановлено, що 19.12.2007 року відповідно до договору дарування частини квартири, [PERSON] на умовах, передбачених цим договором безоплатно передає у власність, а [PERSON] приймає у власність 385/1000 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. 27.01.2014 року між [PERSON], з однією сторони, [PERSON], з другої сторони, укладено договір дарування частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 88. Відповідно до п. 1 зазначеного Договору, [PERSON] передав безплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність 385/1000 (триста вісімдесят п'ять тисячних) часток квартири за адресою: [ADDRESS], яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею - 44,3 кв. м., у тому числі житловою площею - 36,9 кв.м.. Позивач зазначає, що сторони по договору [PERSON] та [PERSON] не зв'язують родинні стосунки, а за звичаєм цивільного обороту таке майно, як квартира, не дарується сторонньому учаснику цивільних відносин з яким його нічого не пов'язує, а тому вважає, що договір дарування 385/1000 часток квартири укладений тільки з метою приховати договір купівлі-продажу і позбавити позивача, як учасника спільної часткової власності, права привілейованої купівлі його частки. Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно роз'яснень викладених в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. З Узагальнень судової практики Верховним Судом України від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину та надати відповідне підтвердження. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховати іншу волю учасників угоди. Частиною 4 статті 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не погоджується з доводами позивача, що укладений між відповідачами договір є удаваним, так як сторони договору дарування не перебувають у родинних відносинах, договір був укладений з метою приховати договір купівлі-продажу та позбавити позивача права привілейної купівлі часки квартири, оскільки позивачем не надано суду належних і відповідних доказів у підтвердження своїх тверджень. Свідки, які були викликані за клопотанням позивача, не надали суду жодних свідчень в підтвердження тверджень позивача щодо визнання договору дарування удаваним. При цьому вони зазначили, що з відповідачами особисто не знайомі та ні коли їх не бачили, їм відомо про наявність між позивачем та відповідачем [PERSON] тривалого побутового конфлікту. Також, з свідчень свідків судом було встановлено, що подарована частка квартири перебуває у непридатному для життя стані. Представник відповідачів в наданих суду пояснень зазначив, що 27.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення №599, що розташоване за адресою [ADDRESS] і лише потім був укладений спірний договір дарування 385/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS], при цьому сторони під час його укладення не мали на меті приховати будь-який інший правочин. Частка квартири, яка належала [PERSON] не мала придатний для життя стан, відповідач тривалий час намагався її продати. У зв'язку з чим, після продажу підвального приміщення [PERSON], [PERSON] вирішив додатково подарувати йому й частку квартири. З матеріалів справи вбачається, що на час укладання спірного договору [PERSON] був законним власником 385/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS]. В силу ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Власник майна не може бути обмежений у здійсненні своїх прав, окрім випадків визначених законом. Таким чином, приймаючи до уваги усі надані суду доказі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, тобто суду не доведено, що [PERSON] та [PERSON], укладаючи 27.01.2014 року договір дарування частки квартири за адресою: [ADDRESS], вчиняли цей правочин з метою приховати вчинення договору купівлі-продажу, що воля [PERSON] та [PERSON] була направлена на встановлення інших відносин, ніж відносини з приводу договору дарування. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed