Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка відповідно до Договору дарування від 20.05.2005р., посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого у реєстрі №1359 є власником будинку в [ADDRESS], в якому є зареєстрованим відповідач по справі- колишня дружина її батька, з яким вона не проживає більше 17 років Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що на даний час вона хоче продати даний будинок, однак реєстрація відповідачки у будинку є перепоною в розпорядженні її майном, добровільно вона не бажає знятись з реєстрації. Позивачка вважає, що порушене її право власника, а відтак просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування її будинком та зняти її з реєстрації в будинку [ADDRESS] та зобов»язати СГІРФО Виноградівського РВ ГУВС МВС України в Закарпатській області зняти відповідачку з реєстраційного обліку в будинку [ADDRESS]. Позивачка в судове засідання з»явилась, свої вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просила такі задоволити. Відповідачка в судове засідання з"явилася, позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що даний будинок вони придбали з колишнім чоловіком в 1979р., перебуваючи з ним у шлюбі, який був укладений у 1977р. Оскільки чоловік залишив її та дітей та пішов жити до іншої жінки з її ініціативи вона попросила його даний будинок переписати подарувати їх дочці - позиваці по справі, а відтак у 20.05.2005р. у державного нотаріуса вони вчинили договір дарування, яким будинок [ADDRESS] позивачці, при цьому вона обіцяла, що мати буде проживати у будинку до смерті. Заслухавши сторони, представника та дослідивши та перевіривши докази у справі в їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до висновку, що позові слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі "Конвенція") гарантує кожному право на справедливий суд. Відповідно до п. 1 зазначеної статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не можу бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, а ст.72 ЖК України встановлений порядок, згідно з яким визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка посилалась на те, що відповідно до Договору дарування від 20.05.2005р. є власником будинку в [ADDRESS], в якому є зареєстрованим відповідач по справі- мати позивачки, і, оскільки, реєстрація відповідачки у будинку є перепоною в розпорядженні її майном, добровільно не бажає знятись з реєстрації, що порушує її право власника, проте суд не може погодитись з такими доводами з огляду на наступне. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Конституцією України (ст.41) передбачено непорушність права приватної власності. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що будинок [ADDRESS] відповідачка та її чоловік [PERSON] придбали в 1979р., перебуваючи з ним у шлюбі, який був укладений у 1977р. З ініціативи відповідачки даний будинок [PERSON] подарував їх дочці - позиваці по справі, а відтак у 20.05.2005р. у державного нотаріуса вони вчинили договір дарування, яким будинок [ADDRESS] позивачці. Отже, позивачка на підставі Договору дарування від 20.05.2005р., посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого у реєстрі №1359 є власником житлового будинку [ADDRESS]. Таким чином власником даного будинку є саме позивачка. На даний час, як встановлено у суді, в належному позивачці будинку проживає та є зареєстрованою відповідачка по справі- мати позивачки. За змістом ст.317 ч.1 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, який відповідно до ст.319 ч.1 зазначеного Кодексу володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Цивільним законодавством гарантовано (ст.321 ч.1 ЦК України), що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка не взяла до уваги, що відповідачка- її мати, не має іншого житла, а виселення її з спірного будинку та зняття з реєстрації порушить конституційне право на житло, передбачене ст.47 Конституції України. Окрім того, в порушення вимог ст.ст.10,11 ЦПК України позивачка суду не довела, що реєстрація відповідачки у будинку є перепоною в розпорядженні її майном, в чому це полягає, не надала доказів, що відповідачка добровільно не бажає знятись з реєстрації та в чому полягає порушення її прав як власника. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином суд вважає, що позов безпідставний і не підлягає до задоволення. На підставі наведеного і відповідно до вимог ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317,319,321,391 ЦК України, ст.116 ЖК України та

Outcome: approved