Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

позивач в інтересах громадянина Королівства Іспанії [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним утримування [PERSON] на території України малолітнього [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати [PERSON] повернути дитину [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Королівство Іспанія; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати [PERSON] передати дитину [PERSON] , [INFO] , його батькові [PERSON] на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання за адресою: [ADDRESS] ; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Іспанія на Позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Королівства Іспанії. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.06.2018 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, через Центральний орган Іспанії надійшла заява [PERSON] від 21.05.2018 року про сприяння поверненню дитини до Іспанії. [PERSON] та [PERSON] , є батьками дитини [PERSON] , [INFO] Дитина народилася в м. Мурсія , з народження постійно проживала в Королівстві Іспанія. 06 травня 2018 року мати дитини без дозволу батька виїхала автобусом з Мурсії в Україну. З того ж дня позивач не бачив дитину й не мав можливості спілкуватися з сином. Зазначає, що батько дитини ніколи не давав згоди на переїзд дитини па постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача. На підставі заяви та довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося до відповідача, з метою роз`яснення положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Іспанії. 02.08.2018 року у приміщенні Головного територіального управління юстиції у Львівській області Лисик Іванна Іванівна надала письмові пояснення щодо причин відмови у поверненні дитини. На даний час відповідач з дитиною проживає в Україні за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, чим порушує права дитини та батька на належне батьківське виховання, на безперешкодне спілкування, право [PERSON] особисто брати участь у вихованні дитини, на визначення місця проживання дитини. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Позивач в судовому засіданні 12.09.2019 року [PERSON] позов підтримав з підстав, наведених у ньому. Додатково вказав, що жодних причин для вивезення дитини не було, відповідач це зробила без жодного обґрунтування та попередження. Просив забезпечити захист прав дитини та його батьківських прав. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подала до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи позов заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , який народився [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що стверджується буквальною копією реєстрації актів цивільного стану Алькантарільї щодо реєстрації народження дитини /а.с.23,24/. Позивач та відповідач разом проживали однією сім`єю. Місцем реєстрації проживання неповнолітнього [PERSON] є Королівство Іспанія, що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію місця проживання від 13.06.2018 року /а.с.27/. [PERSON] є громадянином Іспанії. 06 травня 2018 року мати дитини - [PERSON] виїхала з Мурсії в Україну разом з сином - [PERSON] . Того ж дня позивач звернувся до Головного управління поліції міста Мурсія із заявою, що мати дитини без дозволу батька виїхала автобусом з Мурсії в Україну/а.с.37-40/. З того часу до Королівства Іспанія відповідач разом з дитиною не поверталась. Позивач стверджує, що ніколи не давав згоди на переїзд дитини па постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача. 21.06.2018 року [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України про сприяння поверненню дитини до Іспанії, що підтверджується копією заяви/а.с.7-22/. Згідно письмових пояснень відповідача від 02.08.2018 року, наданих у приміщенні Головного територіального управління юстиції у Львівській області, вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Іспанію/а.с.36/. На даний час відповідач разом з дитиною проживає в Україні за адресою: [ADDRESS] , за зареєстрованим місцем проживання. Як видно з довідки освітнього центру початкової та дошкільної підготовки Сан Хосе де ла Монтана від 21.05.2018 року, [PERSON] навчається у даному навчальному закладі упродовж 2017-2018 років/а.с.29,30/. Як вбачається з рішення Суду першої інстанції №3 м. Мурсії, на даний час проходить процес розлучення відповідача з позивачем/а.с.31-35/. Дані правовідносини регулюються положеннями Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» (далі Конвенції), до якої приєдналася Україна згідно із Законом №3303-IV від 11 січня 2006 року. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року). Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (далі - Порядок), Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню цієї Конвенції, через Головне управління юстиції у Львівській області, вживалися заходи для добровільного повернення дитини до Королівства Іспанія, відповідно до статті 7 Конвенції 1980 року. Відповідно до ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини від 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України визначено - якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. При цьому під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі зокрема законодавчого акту, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Згідно зі ст. 5 для цілей цієї Конвенції: a) "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13) або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12), або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. (п. «b» ч.1 ст.13), або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13) або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20). Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. Як встановлено в судовому засіданні сторони проживали постійно однією сім`єю у квартирі, належній позивачу, зокрема і з моменту народження дитини, позивач здійснював піклування про дитину, що свідчить про ефективність такого піклування. Доказів того, що позивач надавав згоду на постійне проживання дитини в Україні суду не представлено, як і відсутні докази його мовчазної згоди. Таким чином, переміщення дитини на територію України 06 травня 2018 року відбулося без згоди батька. Таким чином, має місце незаконне утримання дитини на території України, починаючи з 06 травня 2018 року, що є порушенням прав піклування про дитину та доступу до дитини згідно ст. 5 Конвенції. Позивач звернувся із заявою про викрадення дитини одразу після того як дізнався про переміщення дитини, що свідчить про початок ним процедур по поверненню дитини протягом року. Відтак, не можна вважати, що дитина прижилась у новому середовищі, оскільки це суперечить положенням частини 1 статті 12 Конвенції. Крім цього, не здобуто доказів того, що існує ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної ти психічної шкоди дитині чи створити нетерпиму обстановку для дитини. Суд вважає, що повернення дитини до постійного місця проживання є нічим іншим, як відновлення порушеного права позивача і не може тлумачитися в розумінні розлучення дитини з матір`ю, оскільки повернення не виключає можливість повернення дитини у супроводі матері, а також її проживання з дитиною, принаймні, до вирішення питання про опіку над дитиною, відповідно до порядку, встановленого законом, що свідчить про дотримання принципів Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, затвердженої Резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблії ООН від 20 листопада 1959 року. Процес розлучення позивача з відповідачем та сам по собі факт непорозуміння між батьками дитини у питаннях їх особистих сімейних відносин, не є законною підставою для відмови в поверненні дитини в розумінні Конвенції, а також національного законодавства, а саме ст. 32 Конституції України та ст. ст.150, 155 Сімейного кодексу України, та для вирішення питання про зміну місця проживання дитини одним з батьків без згоди іншого і не є підставою для обмеження іншого з батьків у праві піклування про дитину та праві доступу до дитини. Відповідно до наявного у матеріалах справи висновку служби у справах дітей Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області від 03.09.2019 року про умови проживання малолітнього [PERSON] , 2014 року народження, матеріально-побутові умови для проживання дитини з матір`ю незадовільні, проте за дитиною ведеться належний догляд. [PERSON] не надала добровільної згоди на вивезення дитини. Водночас, відповідачем не представлені суду жодні докази того, що позивач не здійснював піклування про дитину або здійснював його неефективно. Так, судом встановлено, що відповідач разом з дитиною проживали у квартирі, яка належить позивачу, позивач працював та мав можливість забезпечити сім`ю. За таких обставин, суд вважає, що відсутні перешкоди щодо повернення дитини відповідно до ст. 20 Конвенції, оскільки повернення допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. У силу статті 16 Конвенції, Україна прийняла на себе зобов`язання про те, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини, відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення. Відповідно до ст. 19 Конвенції, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Тобто, надалі батьки дитини не обмежені у праві вирішувати питання, пов`язані із піклуванням про дитину відповідно до закону, зокрема і про визначення її місця проживання. За змістом ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Суду у даній справі не представлено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що повернення дитини до її постійного місця проживання у Кооролівство Іспанія буде суперечити інтересам дитини. Судом встановлені юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини, відповідно до Конвенції, а саме: порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність обов`язку відповідача щодо повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність відмови, висловленої відповідачем, в такому поверненні. Таким чином, судом не встановлено підстав для відмови у поверненні дитини, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved