Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м.Маріуполя із позовом до відповідачки про виділ належної йому частки квартири у вигляді окремої кімнати, визначення порядку користування спірною квартирою та відшкодування моральної шкоди. 4 грудня 2014 року позивач доповнив позов вимогою про усунення перешкод в користуванні належною йому часткою в спірній квартирі шляхом вселення його в дану квартиру. 03.12.2014 р. в судовому засіданні позивач заявив клопотання про відмову від позову в частині відшкодування моральної шкоди, яке було задоволено судом першої інстанції 17.01.2015 р. за клопотанням позивача його позов до відповідачки в частині визначення частки спадщини у спірній квартирі у вигляді окремої кімнати був залишений без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 2 квітня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, позивача вселено в спірну квартиру та визначено порядок користування цією квартирою. Позивачеві виділено, без встановлення права власності, жилу кімнату №3 площею 12, 43 кв.м. Коридор №1 площею 4, 7 кв.м., кухню №6 площею 5, 46 кв.м., ванну №7 площею 2, 17 кв.м., туалет №8 площею 0, 94 кв.м., коридор № 9 площею 1, 58 кв.м., комору №4 - залишено у спільному користуванні позивача та відповідачки. З даним рішенням не погодилася відповідачка та оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилається на те, що суд неповно з»ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального та матеріального закону. Відповідачка вважає, що суд повинен був не встановлювати порядок користування спірною квартирою, а встановити сервітут для позивача, оскільки його частка у спірній власності незначна і її неможливо виділити в натурі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні апелянта та її представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Позивач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, представника апелянтки, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18.09.2014 р. за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на 1\\8 частку спірної нерухомості. Позивач стверджує, що іншого житла в нього у власності немає. Відповідачці належить 7/8 часток спірної квартири. По справі була проведена судова будівельно - технічна експертиза, в якій експертом було надано на розгляд суду два варіанти встановлення порядку користування зазначеною квартирою з відхиленням від ідеальної 1\\8 частки (перевищенням цієї частки при виділу в користування приміщення) та розрахунком часток по запропонованим варіантам користування у відповідності з "Інструкцією про проведення розділу , виділу та розрахунку часток об»єкту нерухомого майна", затвердженою Мінюстом України 06.07.07 р.№ 774\\ 14041, та з урахуванням п.п.7.14, 7.1.8 ДБН В 2.2 - 17;2006 "Доступність будівель та споруд для маломобільних груп населення" Через те, що зазначені варіанти пов»язані з обов»язковим переплануванням, матеріали цивільної справи були направлені до адміністрації Приморського району м. Маріуполя Донецької області для надання дозволу за варіантом , обраним позивачем. Через незгоду відповідачки на переобладнання та перепланування приміщення , що перебуває у спільній власності, - такий дозвіл отримано не було. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом І-ї групи. Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Позовні вимоги щодо поділу квартири в натурі відсутні. Позивач просив встановити порядок користування спірним житлом та вселити його в дану квартиру. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на усунення перепон в користуванні належною йому часткою в спірній квартирі шляхом вселення його в дану квартиру. Тому в даній частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. Однак суд не звернув увагу на те, що кімната, яку виділено позивачу в користування є значно більшою від належної йому частки у жилій площі спірної квартири, зазначена кімната не може бути виділена позивачу в користування за рішенням суду. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування спільною частковою власністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування спільною частковою власністю. В даному випадку спірна квартира, як спільна часткова власність сторін по справі, залишається в їх загальному користуванні. З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачка є рідними братом та сестрою, однак вони не проживають однією сім»єю і спільного господарства не ведуть, вони є власниками спільної часткової власності, а тому суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин ст. 104 ЖК України, якою передбачено, що суд вправі задовольнити вимоги члена сім»ї наймача про поділ жилого приміщення , якщо жилу площу , що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення , яке складається з однієї або кількох кімнат , розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним виключити з рішення суду першої інстанції посилання суду на ст. 104 ЖК України. В решті частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Outcome: dismissed