Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до ПАТ "УкрСиббанк", у якій просить суд встановити, що договір про надання споживчого кредиту №11316188000 від 18 березня 2008 року, укладений між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] був вчинений у частині надання грошових коштів у сумі 45 000, 00 доларів США для приховання надання грошових коштів у розмірі 227250, 00 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що частина вказаного договору, відповідно до якої кредитор передає позичальнику у тимчасове користування 45000 доларів США, є удаваною та приховує собою позику грошових коштів у розмірі 227250,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Пояснив, що позивач отримала кредит у гривні, з умовами кредитного договору ознайомлена. При видачі кредиту позивач з проханням видати кредитні кошти у доларах США не зверталася. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Надав до суду заперечення, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Також вказав, що 18.03.2008 року позивач за власним бажанням звернулася до відділення ПАТ «УкрСиббанк» із метою укласти кредитний договір та отримати кошти. Позивач самостійно обрала програму кредитування, сторони дійшли згоди щодо істотних умов кредитного договору, із всіма умовами кредитного договору Позивач погодилася. За умовами кредитного договору, банк, маючи дозвіл на здійснення валютних операцій, надав позивачу кредитні кошти в сумі 45 000 доларів СІНА, які вона зобов'язалася повернути у строк до 16 березня 2008 року із щомісячною сплатою 13,90% річних. Тобто, жодної з вищевказаних вимог ст. 203 ЦК України при укладанні кредитного договору №11316188000 не було порушено, більш того, доводи позивача цьому також не суперечать. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 18.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №11316188000, згідно до якого банк надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 45000 дол. США, що дорівнює еквіваленту 227250,00 грн., які вона зобов'язалася повернути у строк до 16 березня 2008 року із щомісячною сплатою 13,90% річних. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Вирішуючи питання про визнання договорів недійсними, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року (далі -Пленум). Так, п. 25 Пленуму визначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На підтвердження обставин, що оскаржуваний кредитний договір є удаваним та, відповідно укладений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, позивачкою та її представником, не надано. У судовому засіданні представнику судом роз'яснені права, зокрема, щодо витребування доказів судом, якщо у сторін є складнощі у їх отриманні, однак представник таким правом не скористався, оскільки вважає, що саме відповідач повинен доводити докази на підтвердження заперечень. Таким чином, із врахуванням вищевикладеного, судом не встановлено, що вказаний договір є удаваним в частині та, відповідно, укладений для приховання іншого правочину, а також, що позивачкою та її представником не надано належних доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed