Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач в травні 2016р. звернувся до суду з позовом про стягнення коштів , посилаючись на те що 23 січня 2008 року між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір N»054-2008-023, відповідно до умов якого останній було надано кредит в сумі 300 000,00 доларів США. В забезпечення даного договору 2.06.2014р. з [PERSON] укладено договір поруки. [PERSON] свої зобов'язання за Кредитним договором не виконує, до цього часу кошти не повернуті крім того, у зв'язку з невиконанням умов договору, боржник зобов'язаний сплатити суму боргу, процент за користування кредитом, а також пеню, в зв'язку з чим має заборгованість .Станом на 11.05.2016р. існує заборгованість в, яку просить стягнути солідарно в розмірі 117 600 дол. США яка складається з: - прострочена заборгованість по сумі кредиту 86 706,85 дол.США; - заборгованість по відсоткам 30 711,27 дол.США; - заборгованість по підвищеним відсоткам 182,88 дол.США; Представник відповідачів проти позову заперечував, вказував на те що надані позивачем документи не підтверджують факт видачі кредитних коштів . Відповідно до ст.. 559 ч.4 ЦК України строк пред»явлення вимог до поручителя плив 30.09.2015р. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до слідуючого. В судовому засіданні встановлено, що 23 січня 2008 року між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір N»054-2008-023, відповідно до умов якого останній було надано кредит в сумі 300 000,00 доларів США. В забезпечення даного договору 2.06.2014р. з [PERSON] укладено договір поруки. 10.03.2009 року між Позивачем та Відповідачем-1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору), відповідно до якої Відповідачу-1 в період часу з 10.03.2009 року по 26.03.2009 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 9.7 процентів річних, підвищена відсоткова ставка встановлена в розмірі 38,85 процентів річних, в період часу з 27.03.2009 року по 09.12.2009 року включно Позичальник зобов'язався сплачувати Кредитору за користування кредитом процентну ставку за користування кредитом в розмірі 12,95 процентів річних, підвищена відсоткова ставка в розмірі 38,85 процентів річних. 27.03.2009 року між Позивачем та Відповідачем-1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до якої Відповідачу-1 в період часу з 27.03.2009 року по 09.12.2009 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 9.7 процентів річних, підвищена відсоткова ставка встановлена в розмірі 17,07 процентів річних, в період з 10.12.2009 року по 09.12.2014 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 13,58 процентів річних, підвищена відсоткова ставка встановлена в розмірі 21,58 процентів річних, а починаючи з 10.12.2014 року за користування кредитом встановлено процентну ставку в розмірі 12,95 процентів річних, підвищена процентна ставка встановлена в розмірі 20,95 проценти річних. 02.06.2014 року між Позивачем та Відповідачем-1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до якої Відповідачу-1 в період часу з 02.06.2014 року по 09.11.2014 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 8,00 процентів річних, підвищена відсоткова ставка встановлена в розмірі 16,00 процентів річних, а починаючи з 10.11.2014 року Позичальник зобов'язався сплачувати Кредитору за користування кредитом процентну ставку за користування кредитом в розмірі 13,06 процентів річних, підвищена відсоткова ставка в розмірі 21,06 процентів річних. Проти укладення встановлення нових відсоткових ставок не заперечував і Відповідач-2, зокрема уклавши 02.06.2014 року з Банком Договір поруки б/н. з новими відсотковими ставками, що також підтверджується його підписом у договорі поруки. Щодо належності наданих первинних документів бухгалтерського обліку, то п.2.3 Кредитного договору передбачено, що видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок Позичальника, відкритий згідно умов п.2.1.3 даного договору. Відповідно до п. 2.1.3. Кредитного договору «Відкриття Позичальником поточного рахунку [NUMBER] у Кредитора...» Підтвердженням повного виконання зобов'язань Банка за кредитним договором є виписка по рахунку Відповідача-1 та меморіальний ордер , в яких видно, що Банк перерахував кошти згідно кредитного договору на рахунок [NUMBER] в повному обсязі в розмірі 300 000 доларів США шляхом перерахування на вищезазначений поточний рахунок Позичальника. Тому твердження відповідача , що позивачем не надано доказу, який би підтверджував реальне виконання зобов'язань за кредитним договором суд вважає безпідставним. Також суд не погоджується з твердженнями відповідача, що розрахунок заборгованості не є доказом наявності заборгованості за кредитним договором №054-2008-023 . Позивачем надано розрахунок заборгованості, в якому чітко видно як, в які періоди та в яких сумах нараховувалася заборгованість відповідно Кредитного Договору та двома додатками до нього, а також Додатковими угодами та додатками до них, та зарахування платежів які були здійснені протягом відповідного періоду. Відповідачі не надали та не долучили до матеріалів справи жодних доказів, які б суперечили даному розрахунку та підтверджували факт відсутності заборгованості за Кредитним договором. Власних розрахунків які б підтвердили доводи Відповідачів також не було надано. Крім того 02 червня 2014 року Відповідач-1 підписала додаткову угоду до Кредитного договору, в якій згідно п.2.2. сторони підтверджують, що станом на дату укладення цієї Додаткової угоди Кредитор вже надав Позичальнику кредит у розмірі, вказаному у п.1.1. Договору. Також 02 червня 2014 року Відповідач-2 підписав Договір Поруки б/н від 02.06.2014 року, в якій згідно п.1.2 засвідчив, що йому добре відомі усі умови вищезазначеного Основного договору і він погоджується ними. Таким чином Відповідачі своїми підписами підтвердили факт виконання Банком свого зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі. Щодо повідомлення Відповідачів про дострокове повернення Кредиту та дотримання строків для подачі позовної заяви судом встановлено. Згідно п.5.2.5 Кредитного договору Сторони погодили, що у випадку настання будь- якої з обставин, передбачених даним пунктом договору, вважається істотним порушенням умов договору, та направлення Кредитором на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення Кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) Позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення Кредитором Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Істотним порушенням умов Кредитного договору стало прострочення сплати чергового платежу за Кредитом та/або процентів за користування Кредитом понад 2 (двох) місяців, що передбачено вказаним вище пунктом Договору, у зв'язку з чим 23.01.2015 року Позивачем на адресу Відповідача-1, яка була вказана при укладенні кредитного договору, було направлено повідомлення (вимогу) про дострокове повернення Кредиту рекомендованим листом, вимога була отримана 12.02.2015 року, тому відповідно до умов Договору термін повернення кредиту слід вважати таким що настав. А 28.01.2015 року уповноваженою особою Поручителя було отримано вимогу Позивача про дострокове виконання зобов'язання, тобто сплатити прострочену заборгованість за Кредитним договором, проценти, що були нараховані за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов'язань. Тому відповідно до умов Договору термін повернення кредиту вважається таким, що настав по Позичальнику -14.03.2015 року, та по Поручителю 27.02.3015 року. П.8.1 даного Договору передбачено, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього Договору будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору. Таким чином , виходячи із цих умов та того, що Кредитором направлялися повідомлення (вимоги), які повернулися в Банк з відміткою «вручено», суд приходить до висновку, що позивач не порушив умов договору та належним чином виконав свої зобов'язання. П.4.2 визначено, що порука припиняється, якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання терміну виконання Боржником основного зобов'язання за Основним договором, не пред'явить вимоги до Поручителя. Судом встановлено , що позивачем у відповідності до п.7.1. Кредитного договору та п.5.4. Договору поруки - подано позовну заяву про стягнення заборгованості з Відповідачів до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, а саме 21.07.2015 року. 28.08.2015 року суддею Третейського суду Волошиновичем О.П. прийнято рішення у справі № 1303/15 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу та позовні вимоги задоволено . Дніпровським районним судом у справі №755/403/17 було відмовлено у задоволені заяви про видачу виконавчих документів про стягнення з Відповідачів заборгованості , копія ухвали знаходиться в матеріалах справи.. 29.02.2016 року Оболонським районним судом м. Києва у справі №756/12390/15-ц було відмовлено у задоволенні позовної заяви [PERSON] про визнання пункту додаткової угоди до кредитного договору недійсним. 01.06.2016 року Апеляційним судом м. Києва вище зазначене рішення Оболонського районного суду було скасоване та позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Відтак, вбачається, що ПАТ «Універсал Банк» було змінено термін виконання основного зобов'язання шляхом направлення вимоги позичальнику 23 січня 2015 року, і цей строк настав 14 березня 2015 року, в межах піврічного терміну ПАТ «Універсал Банк» було направлено вимогу Поручителю про погашення заборгованості та звернувся до третейського суду. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно зі статтею 558 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Частиною четвертою статті 559 ЦК України, визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За змістом цієї норми, вимога до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором має бути пред'явлена в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому у такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Встановивши вказану обставину, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що банком було визначено новий строк виконання основного зобов'язання по сплаті коштів в порядку реалізації ним свого права, визначеного, як статтею 1050 ЦК України, так і пунктом 5.2.5 кредитного договору від 23 січня 2008р. Тому твердження відповідача що зобов'язання поруки за договором поруки припинилося відповідно до ст..559 ЦК України суд вважає безпідставним. Згідно до ст.. 543 ЦК україни у разі солідарного обов»язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов»язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету 14 жовтня 2014 року прийнято Положення № 483 «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу». Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В судовому засіданні встановлено , що за кредитним договором станом на 11.05.2016р. існує заборгованість в розмірі 117 600 дол. США яка складається з: - прострочена заборгованість по сумі кредиту 86 706,85 дол.США; - заборгованість по відсоткам 30 711,27 дол.США; - заборгованість по підвищеним відсоткам 182,88 дол.США. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в стягненні коштів на його користь з відповідачів солідарно засновані на законі та підлягають задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2 227,73 грн. з кожного. Враховуючи викладене і

Outcome: approved