Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, який уточнювався до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист гідності, честі та ділової репутації, зазначивши, що 18.07.2015 р. відповідачі у своєму листі направленому на адресу прокурора Запорізької області Швацького О.Л., Прокурора Запорізького району [PERSON], безпідставно зазначили, що позивач [PERSON]: «…здатна до брехні та перекручування, придумування інформації…», а позивач [PERSON]: «…спілкуючись з людьми під час розпиття розведеного спирту…розповсюджує різну недостовірну, наклепницьку інформацію щодо діяльності органу місцевого самоврядування, підбурює людей до непокори» та інше. Позивачі вважають, що інформація, яка була поширена відповідачами, абсолютно не відповідає дійсності, є недостовірною, крім того ця негативна інформація порушує особисті немайнові права позивачів, зокрема ганьбить їх честь, гідність, а також завдає шкоди їх діловій репутації. Позивачі вважають, що подібними діями відповідачі охарактеризували їх, як злочинців, сепаратистів та шахраїв, як осіб, що з легкістю порушують закон, як осіб, які не мають високих моральних цінносте. Така необґрунтована характеристика пригнічує честь та гідність позивачів. У звязку з неправомірним поширенням відповідачами широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивачів, останні повинні були витрачати свій час та кошти на допити посадовими особами Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області в рамках проведення ними перевірки інформації листа, який зареєстровано в журналі єдиного обліку за № 4922 від 27.07.2015 р. та надання пояснень, це викликало у позивачів стан постійного нервового напруження та стресу. Позивачі вважають, що висловлена відповідачами негативна інформація має характер наклепу, тому така інформація не є оціночним судженням та підлягає спростуванню. Крім того, позивачі просять суд стягнути з відповідачів витрати на надання правової допомоги у розмірі 5\~000,00 грн, судові витрати в розмірі 609,00 грн. та компенсацію за моральну шкоду в розмірі 6\~000,00 грн., яка полягає у нервовому напруженні та перебуванні позивачів у стані стресу. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] підтримали позовну заяву, та просили суд її задовільнити та зобовязати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, шляхом друкування в газеті регіонального значення «МИГ», газеті Запорізької обласної ради та державної адміністрації «Запорізька правда» та газеті районного значення «Червоний промінь». Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви вважають, що позовні вимоги позивачі висувають на основі загальних норм права та ніякими доказами не підтверджують, вважаючи, що протиправних дій щодо приниження честі та гідності позивачів не вчиняли, а в листі до правоохоронних органів наводяться лише фактичні обставини справи, підтверджені рішенням Запорізького районного суду Запорізької області та зверненнями громадян, які зафіксовані в Лукашівській сільській раді. Відповідачі вважають, що позовні вимоги позивачів незаконні, необґрунтовані, не мають жодного доказового підтвердження та не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Протягом червня липня 2015 р. групою осіб, до складу якої входила [PERSON], було здійснено не території Лукашівської сільської ради проведення декількох несанкціонованих масових заходів, під час яких здійснювалось розповсюдження недостовірної інформації наклепницького характеру стосовно органу місцевого самоврядування, посадових осіб Лукашівської сільської ради та КП «Лукашівське». Зокрема, під час масового заходу, який було проведено за участю [PERSON] 04.07.2015 р. під стінами Лукашівської сільської ради, розташованої в селі Лукашеве, вулиця Леніна, 9 Запорізького району Запорізької області, від депутата Запорізької районної ради [PERSON], яка була присутня на цьому зібранні за дорученням керівництва Запорізького району, відповідачі отримали інформацію про підбурювання [PERSON] людей до неправомірних дій, спрямованих проти органу місцевого самоврядування. Відповідачі зазначили, що зважаючи на тривалий характер порушень, беручи до уваги обурення жителів території такою поведінкою [PERSON] та окремих мешканців села, з метою недопущення конфлікту, який міг спричинити завдання шкоди життю та здоровю, людей, звернення людей до сільської ради та депутатів ради, які повинні захищати інтереси своїх обранців та громади в цілому, вони відповідно до ст. 40 Конституції України, змушені були звернутись до правоохоронних органів з відповідним листом, в якому викладено факти, які мали місце і це не може бути визнано розповсюдженням недостовірної інформації відносно [PERSON] Вимоги позивачів щодо спростування розповсюдженої відповідачами інформації шляхом публікації в газетах «МИГ», Запорізька правда» та «Червоний промінь» відповідачі також не визнали, зазначивши, що спростування інформації, визнаної судом недостовірною, має здійснюватися у той самий спосіб, у який поширювалась. Зокрема, спростування недостовірної інформації, поширеної шляхом подання відповідного документа, має бути здійснено шляхом відкликання такого документа. Вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам діями відповідачів не мають свого підтвердження, тому як, відсутнє підтвердження спричинення такої шкоди. Крім того, відсутні документальні підтвердження витрат на правову допомогу, також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали перевірки за зверненням відповідачів, суд приходить до переконання що позов є недостатньо обґрунтованим і задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. ст.3 ЦПК та 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом вказаної норми закону особа має право на захист свого (особистого, власного) права, це є основним правом диспозитивності в процесуальному законодавстві, одним із аспектів якого є положення про те, що кожна особа повинна дбати про своє право, і не зобовязана дбати про права інших, якщо останнє не є її обовязком в силу закону чи договору. При таких обставинах предметом захисту може бути тільки цивільне субєктивне право, яке зазнало посягань. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Також, важливим є те, що у постанові Пленуму Верховного Суду України вiд 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи детально роз'яснено порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Так, судом встановлено, що в липні 2015 р. відповідачі у справі звернулися з письмовою заявою до прокуратури Запорізької області та прокуратури Запорізького району в якій зазначили, що [PERSON] очолює групу осіб, які протягом червня-липня 2015 р. активізували свою діяльність, повязану з дискредитацією органу місцевого самоврядування, комунального підприємства та сільського голови особисто. За результатами проведених перевірок встановлено, що в обставинах зазначених відповідачами відсутні ознаки адміністративного або кримінального правопорушення, подальша перевірка по доводам викладених в заяві закрита. Доводи представника позивача про те, що звернення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до правоохоронних органів з заявою де вони вказують що [PERSON] не сплачує комунальні платежі та факти ухиляння від мобілізації сина та чоловіка - [PERSON], не заслуговують на увагу, оскільки, як випливає з пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи ", відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Суд вважає, що зазначена заява відповідачів до правоохоронних органів була викликана наміром виконати свій громадський обовязок та захистити права та законні інтереси територіальної громади про що і зазначено в зверненні до прокурора. Окрім того, однією з необхідних підстав для задоволення позову є поширення неправдивої інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, і як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Проте звернення до правоохоронних органів не може розцінюватися, як поширення неправдивої інформації, тому як перевірка проводилась відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу України, матеріали перевірки є внутрішнім документом та відомості отримані в результаті перевірки не підлягають розголошенню. Будь-який інших доказів щодо поширення будь-якої інформації стосовно [PERSON] та [PERSON] суду не надано, окрім того, як зазначили відповідачі в судовому засіданні свої звернення до правоохоронних органів вони ні з ким не обговорювали і не розповсюджували, а навпаки позивачка [PERSON] на своїй сторінці Facebook розповсюджувала зазначену інформацію. Відповідно до розяснень Конституційного суду України у справі № 1-9/2003 № 8-рп/2003 р від 10.04.2003 р. звернення громадян до правоохоронних органів, що містять певні відомості, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Інформація, яка зазначена у зверненні є переконаннями саме відповідачів та є їх субєктивною думкою з метою захисту цілісності територіальної громади, збереження спокою та порядку на території з метою недопущення дестабілізації території ради та несанкціонованих мітингів, які на той час були поширенні на сході України. Твердження позивачів щодо витрачання часу та коштів на допити по результатам розгляду звернення та надання пояснень посадовимо особам Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області, суд також до уваги не приймає тому як [PERSON] взагалі не давав ні яких пояснень, а позивач [PERSON] була викликана лише один раз для надання пояснень. Інші доводи позивачів також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи. Інформація щодо наявності спору з КП «Лукашівське» дійсно мала місце, що підтверджується рішеннями Запорізького районного суду Запорізької області та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області і не може вважатись неправдивою. Проведення декількох несанкціонованих заходів стосовно оцінки роботи органів місцевого самоврядування, посадових осіб Лукашівської сільської ради та КП «Лукашівське» також підтверджується копіями оголошень, які розповсюджувалися на території села Лукашеве про проведення зібрань, протоколом зборів від 21.06.2015 р. та підписами групи осіб до складу якої входила і позивач. Твердження позивачки [PERSON], що ця негативна інформація вплинула на її ділову репутацію також не знайшла підтвердження в ході судового розгляду цивільної справи. Як зазначила [PERSON] вона працює директором ТОВ «ІННОВАЦІЙНА КОМПАНІЯ «ВІЗЕРІОН», яке знаходиться в м. Києві, і заява до прокуратури ніяким чином не вплинула на її ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 270 ЦК України та відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом з тим, відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Так, ЦПК України встановлено процедуру визнання судом доказів наданих сторонами по справі належними та допустимими, що відповідає практиці Європейського суду з якої випливає, що конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980). Крім того, цивільним процесуальним законом забезпечена рівність, змагальність сторін та можливість реалізувати свої процесуальні права в наданні доказів в межах та в кількості, які на думку сторін можуть підтвердити або спростувати викладені у справі обставини, реалізовувати право надання сторонам правової допомоги та інші права передбачені законом. Однак саме суд оцінює докази та

Outcome: dismissed