Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених грошових коштів, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №011062 від 15.08.2014 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 24\~000 грн., вказуючи що для власних потреб він вирішив придбати трактор. Через рекламне оголошення він звязався із Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», де йому біло запропоновано укласти договір купівлі продажу трактора МТЗ Беларус -82.1, комплектація/модифікація 892, обьє/тип двигуна Д 245,5, тип КПП механіка, привід повний за 240\~000 грн. Перед укладення договору представник Компанії по довіреності в усній формі розяснив, що він спочатку повинен сплатити передплату за трактор в узгодженій сумі 24\~000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, після чого між ними буде укладено договір та на протязі двох-трьох днів Компанія передасть в користування предмет за договором, а позивач доплатить обумовлені 216\~000 грн. Позивач сплатив на рахунок отримувача в цей же день 15.08.2014 року і між ним та Компанією був укладений договір фінансового лізингу №011062 на придбання транспортного засобу. Однак, лише після детального ознайомлення із змістом договору він зрозумів, що сума першого внесеного платежу в розмірі 24\~000 грн. була адміністративним платежем (комісією). На його неодноразові звернення до Компанії, щодо відправлення на його адресу трактору, жодних відповідей не надійшло. Вважає, що укладений договір лізингу суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови, що створює дисбаланс прав та обовязків сторін договору та призводить до порушення прав однієї зі сторін. Компанія проводить нечесну підприємницьку практику, що забороняються законодавством. Крім того, у Компанії відсутня ліцензія на здійснення такого роду підприємницької діяльності, як надання фінансових послуг, а сам договір укладався без додержання встановленої форми, а саме нотаріально не посвідчувався, що свідчить про його недійсність, в звязку із чим й звернувся до суду із позовом. Відповідно до наданої заяви представника позивача, він просить справу розглядати за його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення в матеріалах справи, однак про причину неявки суду не сповістив. Зі згоди представника позивача, про що свідчить заява представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 15 серпня 2014 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 011062 /а.с. 8-14/, відповідно до якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор МТЗ 82.1 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Того ж дня позивачем було сплачено суму в розмірі 24\~000,00 грн., на рахунок відповідача, призначення платежу: згідно договору №011062 від 15.08.2014, що підтверджується квитанцією №32 від 15.08.2014 року (а.с. 18). Згідно визначення термінів, які містяться в договорі № 011062, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату Лізингоодержувача Лізингодавцю при укладенні Договору. Згідно до п. 8.2.1. Договору Перший Лізинговий Платіж складається з: комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі «Комісія за Організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмету лізингу; авансу ціни предмету лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до цього Договору та становить 50% від вартості предмету лізингу; комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмету лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця повязані з організацією передачі Предмету лізингу на користь Лізингоотримувача, розмір Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета лізингу визначений в Додатку №1 до Договору та становить 3% від вартості Предмета лізингу. Згідно п. 1.2. Договору №011062, вартість Предмета лізингу на момент укладення даного Договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку №1 до даного договору, який є його невідємною частиною. /а.с. 15/ Таким чином, 15.08.2014 року позивачем першим платежем було сплачено 24\~000 грн. (10% від вартості предмета лізингу), що згідно глосарію, є Комісійною винагородою Лізингодавця за організаційні заходи, повязані із підготовкою та укладенням Договору (комісія за організацію). Згідно п. 1.7. договору, предмет Договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу); Комісії за організацію оформлення даного Договору (10% від вартості Предмета Лізингу); Комісії за передачу Предмета Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 011062 від 15.08.2014 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Тому, оскільки судом встановлено недотримання форми укладення правочину, згідно ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, вищевказане є підставою нікчемності тобто недійсності укладеного договору фінансового лізингу. Слід вказати, що така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-276цс15 , яка також стосується подібних правовідносин саме із ТОВ «ЛК «Автофінанс», та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень та для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України. Також, частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» лізингова компанія є фінансовою установою, тобто юридичною особою, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 зазначеного Закону, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено відсутність у ТОВ «ЛК «Автофінанс» ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на момент укладення договору фінансового лізингу з позивачем, що суперечить вимогам законодавства. Також відповідач не мав запису в Державному реєстрі фінансових установ запис про те, що він є фінансовою установою. Вищевикладене свідчить про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору фінансового лізингу та є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Судом встановлено, що в оспорюваному договорі включені та обмежені права лізингоодерувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. Так, несправедливими умовами договору фінансового лізингу є умови договору, визначені в п. 1.4., згідно яких лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовьязаннями відповідає Продавець. Оскільки, такі норми прямо суперечать ч. 1 ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансвого лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.\\ Несправедливими також умовами є ті, що визначені в п. 3.3.8 Договору, яким визначено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного Договору. При цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Таким чином, з аналізу змісту договору фінансового лізингу № 011062 від 15.08.2014 року укладеного між сторонами вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. В договорі фінансового лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та ін. умов, що суперечить положенням ст. 808 ЦК України. В договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, тому вищезазначені умови договору фінансового лізингу згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами. Таким чином з огляду на все вищевикладене, враховуючи відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності в ТОВ «ЛК «Автофінанс» на укладення договору фінансового лізингу, недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 011062 від 15.08.2014 року підлягає визнанню недійсним. Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому враховуючи те, що позивачем на виконання договору фінансового лізингу № 011062 від 15.08.2014 було сплачено комісію за організацію на рахунок ТОВ «ЛК «Автофінанс» в розмірі 24 000 грн. згідно квитанції №32 від 15.08.2014 року, тому відповідач зобов'язаний повернути [PERSON] вказану суму. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За подання позову майнового характеру фізичною особою ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору в розмірі 1 мінімальної заробітної плати. Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору встановленого за подання позову майнового характеру станом на день подачі позову до суду - в розмірі 1218 грн. 00 коп.

Outcome: approved