Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати недостовірною інформацію опубліковану на особистій сторінці [PERSON] про мережу магазинів «ПРОСТОР» такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ТОВ «Стиль Д»; зобовязати [PERSON] видалити інформацію, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ТОВ «Стиль Д»; стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Стиль Д» немайнову шкоду у розмірі 50 000,00грн. Свої вимоги мотивує тим, що 03 вересня 2016 року відповідач розмістив на своїй сторінці у мережі Фейсбук інформацію, яка є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ТОВ «Стиль Д». В судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали повністю та просять задовільнити їх. Відповідач позовні вимоги не визнав. Вважає їх безпідставними та необґрунтованими, так як він має право вільно виражати свої погляди. Інформацію, котру він поширив є правдивою. Він нікого не звинувачував у сепаратизмі, а висловив свою субєктивну точку зору щодо торгівлі товаром російського виробництва. Також вказав, що розмір моральної шкоди нічим не мотивований. Просив в позові відмовити. Вислухавши пояснення представників відповідача, позивача та його представника, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. ТОВ «Стиль Д» є юридичною особою. Особистими немайновими правами юридичної особи є ділова репутація. Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 року, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" від 11.09.1997 року кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У відповідності до пункту 19 тієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В публікації, яка розміщена на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», автор взагалі не називає позивача. В статті містять оціночні судження, які не носять стверджувального характеру. Жодного звинувачення, що позивач займається сепаратизмом в статті не міститься. Суб`єктивне сприйняття позивачем вищезазначеної інформації за своїм змістом не відповідає тій інформації, яка була поширена. Адже, сепарати?зм (від лат. separatus окремий) - політика і практика відокремлення, відділення частини території (сецесії) держави з метою створення нової самостійної (суверенної незалежної) держави або переходу до складу іншої держави або набуття статусу дуже широкої автономії. В судовому засіданні відповідач пояснив, що в статті йде мова лише за торгівлю мережею магазинів «Простор» товарами, які виробляться в Російській Федерації. А слово «Сєпарська» вжито, як сленгове. Спірна публікація не стосується особи позивача, а містить опис подій сьогодення та оціночні судження й субєктивні думки, а також погляди автора статті щодо цих подій із застосуванням відповідних мовних та літературних засобів: міркувань, сатири, порівнянь тощо. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» (заява № 32131/08) Європейський суд установив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». В рішенні у справі «Гріко проти Словаччини» від 20 липня 2004 року Європейський Суд зазначив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише погляди, які є образливими чи які шокують, але також і такі, котрі містять певні перебільшення. Суд також відзначив, що викладені міркування не були спрямовані на образу, приниження чи дискредитацію особи. З наведеного вище слідує, що поширена у спірній публікації інформація є оціночним судженням, субєктивною думкою, щодо яких позивач має право на відповідь, а також на власне тлумачення спірної публікації у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно абз.3 п.5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 року № 01-8/184 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію", ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, торговельних марок та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Відповідно до п.6 наведеного інформаційного листа ВГСУ, приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Згідно частини 2 статті 34 ГК України визначено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання. Проте, автор інформаційного матеріалу не поширював будь-яких неправдивих, неточних або неповних відомостей, які б стосувалися діяльності ТОВ «Стиль Д». Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує саме його, що поширення інформації вплинуло на господарську діяльність позивача. Вимога позивача стосовно стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Стиль Д» немайнової шкоди є не обґрунтована та такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач не надав суду на підтвердження факту заподіяння йому втрат немайнового характеру доказів. Не вказав в чому полягає моральна шкода та з чого позивач виходив, визначаючи її в розмірі 50\~000 грн. Доводи позивача про те, що внаслідок поширення спірної публікації ділова репутація позивача зазнала негативного впливу не знайшла підтвердження.

Outcome: dismissed