Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в період якого народився син [PERSON]. З часу народження дитина проживає з матір'ю, батько дитини проживає в іншому місті та вихованням дитини не займається, не спілкується з ним, допомоги на їхнє утримання не надає, тобто ухиляється від виконання батьківських обов'язків, тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, що є підставою для ухвалення рішення в підготовчому засіданні відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України. Від третьої особи - служби у справах дітей та сім'ї органу опіки та піклування Бучанської міської ради надійшла заява про розгляд справи у відсутність їхнього представника, проти задоволення позову не заперечують. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі приписів ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. В суді встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS], разом з нею без реєстрації проживає її син, що підтверджується довідкою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тарасівський» №11 від 11.05.2018 року (а.с.6). Вказане також підтверджується актом від 11.05.2018 року, виданого центром надання адміністративних послуг Бучанської міської ради Київської області. [PERSON] є власником квартири в [ADDRESS] (а.с.7). [PERSON] зареєстрований та проживає у [ADDRESS]. Орган опіки та піклування Бучанської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] (а.с.8-9). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В статті 150 СК України, закріплені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України, підставою позбавлення батьків батьківських прав може бути ухилення останніх від виконання обов'язків по вихованню дитини. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 №3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час розгляду справи підтверджується винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов'язками відповідачем, які свідчать про ухилення ним від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. На підставі вище викладеного суд приходить до висновку про задоволення позову повністю. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору, оскільки позивачем заявлено клопотання про залишення судових витрат за нею.

Outcome: approved