Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 09 лютого 2015 року звернувся до суду із позовом до Сасинівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області про визнання права власності. У позовній заяві вказується, що 06 квітня 2005 року померла тітка позивача [PERSON], у результаті чого відкрилася спадщина, зокрема, на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (паї) площею 4, 793 га кожна, що знаходяться на території Сасинівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області та належали померлій на підставі Державних актів РЗ № 677849 та РЗ № 677850. Указані земельні ділянки померла заповіла своєму племіннику [PERSON], указавши у відповідних заповітах від 08 серпня 2000 року та 30 серпня 2001 року, що [PERSON] заповіла [PERSON] Сертифікат на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0233450 розміром 4, 94 га та Сертифікат на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0233484 розміром 4, 94 га. Некоректне формулювання в заповітах обєктів спадкування, у тому числі їх розміру, викликано тим, що зазначені заповіти були складені раніше, ніж померла оформила Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки серії РЗ № 677850 та серії РЗ № 677849 своє право власності на відповідні земельні ділянки. Вищезазначене нечітке визначення обєкту спадкування у заповітах є перешкодою у спадкуванні позивачем вказаного спадкового майна, у звязку з чим позивач в особі представника звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (паї) площею 4, 793 га кожна, що знаходяться на території Сасинівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області та належали померлій на підставі Державних актів РЗ № 677849 та РЗ № 677850. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений у встановлений законом спосіб, у заяві на адресу суду прохає справу слухати у відсутності його представника. Своє ставлення до позову відповідач у заяві не виклав. Суд уважає, що справа може бути розглянута у відсутність представника відповідача, оскільки його особисті пояснення в судовому засіданні не обовязкові. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено приписами ст. 214 ЦПК рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України (далі ЗК) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч. 1 ст. 126 ЗК). Як передбачено п 17 розділу Х"Перехідні положення" ЗК ( 2768-14 ) Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Посилання на вказану норму закону міститься і в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.04 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: 06 квітня 2005 року померла тітка позивача [PERSON] (а.с. 23). У результаті смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (паї) площею 4,793 га кожна, що знаходяться на території Сасинівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області та належали померлій на підставі Державних актів РЗ № 677849 та РЗ № 677850. 24 грудня 1996 року [PERSON] на підставі рішення Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 04.12.1996 № 351 були отримані сертифікати на право на дві земельні ділянки (паї) площею 4,94 га кожна (а.с. 10, 15). Згідно заповітів від 08 серпня 2000 року та 30 серпня 2001 року [PERSON] заповіла позивачу [PERSON] Сертифікат на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0233450 розміром 4, 94 га та Сертифікат на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0233484 розміром 4, 94 га (а.с. 8, 13). 05 грудня 2003 року [PERSON] оформила Державними актами на право приватної власності на земельні ділянки серії РЗ № 677850 та серії РЗ № 677849 своє право власності на відповідні земельні ділянки (а.с. 7, 12). Таким чином, після набуття права власності на вказані земельні ділянки [PERSON] на підставі Державних актів сертифікати, які вона заповіла позивачу, перестали бути дійсними, а тому, на думку суду, вони не можуть слугувати підставою для визнання за позивачем права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітами від 08 серпня 2000 року та 30 серпня 2001 року. Нечіткість, помилковість визначення у заповітах померлої [PERSON] обєктів спадкового майна є припущенням позивача, яке суд не може прийняти до уваги, оскільки з текстів заповітів, укладених [PERSON], слідує, що вона заповіла позивачу саме сертифікати на земельні ділянки, а після набуття на них права власності за Державними актами, нові заповіти на земельні ділянки [PERSON] не укладались. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на ст. 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК) як на підставу визнання права власності на земельні ділянки за позивачем. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. За змістом положень ст. 392 ЦК позивачем у позові про визнання права власності повинна бути особа, яка є власником. Проте, як встановлено дослідженими доказами в справі, позивач [PERSON] не був власником майна - земельних ділянок площею 4,793 га на території Сасинівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області. При таких обставинах суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed