Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним рішення IX сесії XXI скликання Яблунівської селищної ради від 24.12.1993 про передачу [PERSON], у приватну власність земельної ділянки площею 0,4873 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS], визнання нечинним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 29.12.1994, виданого на ім'я [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовують тим, що рішенням виконкому Яблунівської селищної ради від 25.08.1993 №35 [PERSON] було закріплено земельну ділянку площею 0,15 га під будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] не мав змоги будуватися, тому на підставі його заяви рішенням виконкому Яблунівської селищної ради від 27.02.1996 №10 надано дозвіл на переоформлення технічної документації на житловий будинок по зазначеній адресі на земельній ділянці його дочці [PERSON] Однак, в процесі виготовлення технічної документації на будинок та державного акту про право приватної власності на землю, під час проведення зйомки земельної ділянки виявилося, що частина наданої їм земельної ділянки передана у приватну власність на підставі державного акту від 24.12.1996 [PERSON], який помер [INFO]. В процесі судових спорів ними з'ясовано, що видача цього державного акту відбулася на підставі рішення Яблунівської селищної ради від 24.12.1996. Вказане рішення вважають недійсним, оскільки в рішенні відсутні підписи голови та секретаря селищної ради. В долученій до рішення схеми не вказано жодного суміжного землекористувача, відсутні дані про таких осіб, як і підписи [PERSON], голови та землевпорядника селищної ради. Переконані, що внаслідок порушення процедури відведення та погодження [PERSON] розмірів земельної ділянки, відсутності погодженні меж [PERSON], як суміжним землекористувачем, було порушене їх право, оскільки передано у власність фізичної особи земельну ділянку, частина якої накладається на земельну ділянку, яка уже перебувала в їх користуванні. А тому просять позов задовольнити визнавши недійсними незаконно прийняте рішення та виданий на підставі нього державний акт. Щодо подачі до суду позову після спливу позовної давності, то причини пропуску строку на звернення до суду просять визнати поважними внаслідок того, що їм не було відомо про існування оскаржуваного рішення. Спочатку вони дізналися про існування спірного державного акту про право власності на земельну ділянку, законність якого вони оскаржували в судовому порядку, в ході чого і довідалися про існування рішення. Після цього, вони оскаржували рішення в порядку адміністративного судочинства, однак постановою Верховного Суду України від 29.03.2017 закрито провадження у справі у зв'язку із помилковим розглядом спору в порядку адміністративного судочинства. І лише після цього, вони звернулися до суду в порядку цивільного судочинства з даним позовом. Відповідач відзиву щодо заявленого позову не подав. Третя особа пояснень щодо позову в порядку ст.181 ЦПК України не подавала. В матеріалах цивільної справи містяться заперечення на цивільний позов та клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, поданих 10.08.2017 за правилами ЦПК 2004 року. Відповідно до поданих заперечень, третя особа вважає заявлений позов необґрунтованим з підстав того, що відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7, рішення Конституційного Суду України від 01.12.204 №18-рп/2004, ст.152 ЗК України з позовом про захист порушених прав може звертатися лише власник земельної ділянки у визначений законом спосіб. Однак переконана, що такими позивачі не являються, а обраний ними спосіб захисту не передбачений чинним законодавством. Крім цього вказала, що з приводу позовних вимог [PERSON] судами уже розглядалися її вимоги про скасування державного акту та встановлено факт, що на момент передання [PERSON] земельної ділянки у власність вона не являлася суміжним землекористувачем. Вважає, що [PERSON] також не являється суміжним землекористувачем, і погоджувати з ним межі земельної ділянки у [PERSON] не виникало обов'язку оскільки, рішення про закріплення за [PERSON] земельної ділянки приймалося виконкомом, який не являється повноважним органом, а протягом 1992-1993 років селищною радою не приймалося жодних рішень щодо делегування виконкому повноважень щодо прийняття рішень у сфері регулювання земельних відносин. А тому вирішення даного питання є виключною компетенцією селищної ради. Крім цього, визначення меж земельної ділянки в натурі не відбулося в порушення положень ст.22 ЗК України 1990 року. В той же час згідно представлених нею витягів з генеральних планів вбачається, що [PERSON], [PERSON] починаючи з 1948 року належала земельна ділянка більшої площі. Із цієї землі, яка і так належала [PERSON] лише частину передано у власність у 1996 році в законному порядку. [PERSON] за життя боровся із незаконним загарбанням [PERSON] частини його земельної ділянки, звертаючись із скаргами про встановлення [PERSON] на ділянці споруд. А тому просить відмовити у задоволенні позові. Крім цього у клопотанні заявила про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки оскаржувані рішення та акт видані поза межами трьох річного строку на звернення до суду, а наведені позивачами причини пропуску позовної давності є необґрунтованими. Ухвалою Косівського районного суду від 26.05.2017 відкрито провадження у справі за правилами ЦПК 2004 року та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.11.2017 скасовано ухвалу Косівського районного суду від 02.11.2017 про закриття провадження у справі, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалами суду від 18.01.2018 задоволено заяву про самовідвід судді Гордія В.І., від 22.02.2018 та від 12.03.2018 заяви про відвід суддям Крилюк М.І., Сабадаху Б.В. Розпорядженням голови Косівського районного суду від 16.03.2018 матеріали цивільної справи передано для розгляду до найбільш територіально наближеного Верховинського районного суду Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 29.03.2018 цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 15.06.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та одночасно представник позивача [PERSON], представник позивача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Доповнили, що про накладення земельних ділянок дізналися лише в 2007 році при здійсненні зйомки земельних ділянок. Крім цього вказали, що про існування оскаржуваного рішення вони дізналися лише на стадії апеляційного оскарження рішення суду у іншій цивільній справі, що розглядалася у Косівському районного суді в 2012 році. Після цього, вони оскаржували його за правилами адміністративного судочинства, а тому вважають, що пропустили строк на звернення до суду із поважних причин. Представник відповідача Яблунівської селищної ради Рибчук Т.В. в судовому засіданні 24.07.2018 позовні вимоги визнав. Пояснив, що дійсно на частину земельної ділянки, а саме площею 0,042 га, яка передана рішенням виконкому Яблунівської селищної ради від 25.08.1993 №35 [PERSON] накладається земельна ділянка [PERSON], яка передана йому рішенням IX сесії XXI скликання Яблунівської селищної ради від 24.12.1993, а тому не заперечує проти задоволення позовних вимог. В судове засідання 13.09.2018 представник відповідача не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності відповідача. Представник третьої особи [PERSON], [PERSON] позовні вимоги заперечила, вважає поданий позов необґрунтований з аналогічних підстав, наведених в запереченні на позов. Просить застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки про оскаржувані рішення позивачі могли дізнатися після того, як в 1997 році помер [PERSON] Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд частково задовольняє позовні вимоги виходячи з наступного. Рішенням виконавчого комітету Яблунівської селищної ради народних депутатів від 25.08.1993 №35 розглянуто заяву [PERSON] та закріплено за ним земельну ділянку розміром 0,15 га по [ADDRESS] (а.с.54-56, том.1). Судом встановлено, що на підставі вказаного рішення [PERSON] виготовлено план абрис земельної ділянки та генплан забудови садиби індивідуального забудовника. Вказані документи погоджені Яблунівською селищною радою та районною архітектурою, а також встановлено межі земельної ділянки. Після чого [PERSON] розпочато будівництво житлового будинку та його господарських споруд. Рішенням виконавчого комітету Яблунівської селищної ради народних депутатів від 27.02.1996 №10 розглянуто заяву - згоду [PERSON] та дозволено переоформити технічну документацію на житловий індивідуальний будинок по [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,15 га між сусідами [PERSON] та [PERSON] з його прізвища на [PERSON], в зв'язку з тим, що він немає змоги проводити будівництво (а.с.50-52, том.1). Як видно із наявної в матеріалах справи №347/1834/13-а на а.с.34-37 копії будівельного паспорта, позивачами виготовлено акт виносу меж земельної ділянки в натурі та розбивки споруд, а викопіровка із генплану свідчить про погодження цих меж із сусідніми межівниками. Також, судом встановлено, що згідно рішення IX сесії XXI скликання Яблунівської селищної ради народних депутатів від 24.12.1993 (а.с.8, том. 1) [PERSON] передано у приватну власність три земельні ділянки загальною площею 0,4873 га, в тому числі по ділянках за цільовим призначенням: ділянка №1 - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1500 га; ділянка №Іа для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1192 га; ділянка №2 - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,2181 га. На підставі даного рішення, [PERSON] оформив право власності на вказані земельні ділянки, загальною площею 0,4873 га, в тому числі по ділянках за цільовим призначенням: ділянка №1 - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1500 га; ділянка №Іа для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1192 га; ділянка №2 - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,2181 га, які розташовані на території смт Яблунів, Яблунівської селищної ради, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 29.12.1994 (а.с.235, том.1). При цьому, як вбачається із державного акту, земельна ділянка №Іа для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1192 га, по межі від Д до А межує із земельною ділянкою [PERSON] Однак, позивачі вважають, що рішенням та державним актом порушуються їхні права, оскільки у власність [PERSON] передано земельну ділянку яка частково накладається на земельну ділянку, що перебуває у їхньому користуванні. Відповідно до ч.2 ст.3 Земельного кодексу України (в редакції 01.01.1992 року, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Відповідно до ст.12 ЗК України (в редакції 01.01.1992 року) селищні Ради народних депутатів, їх виконавчі комітети в межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, на своїй території: здійснюють державний контроль за використанням та охороною всіх земель; надають в користування, а також вилучають земельні ділянки для державних або громадських потреб відповідно до статей 16, 37, 38 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.1-4 ст.16 ЗК України (в редакції 01.01.1992) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Статтею 21 ЗК України (в редакції 01.01.1992) встановлено, що видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів. Згідно ст. 22 ЗК України (в редакції 01.01.1992) приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Аналізуючи зазначені правові норми відносно встановлених фактичних обставин слід дійти висновку, що позивачем [PERSON] виконано вимоги діючого на той час земельного законодавства зокрема ст. 22 ЗК України в редакції 1992 року, та п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26.12.1992, чинних на час виникнення спірних правовідносин, яким встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. А тому на момент надання у власність земельної ділянки [PERSON] рішенням від 24.12.1993, земельна ділянка площею 0,15 га по [ADDRESS] в с Яблунів Косівського району Івано-Франківської області перебувала у законному користуванні [PERSON] Відповідно до ст.36 Земельного кодексу України (в редакції 01.01.1992 року) право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: добровільної відмови від користування земельною ділянкою; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; переїзду на інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 106-1 цього Кодексу; припинення трудових відносин, у зв'язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР; смерті всіх членів двору або сім'ї; виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб. Право користування земельною ділянкою може бути припинене у випадках вчинення громадянином дій, передбачених статтею 169 цього Кодексу, а також при невикористанні протягом двох років підряд земельної ділянки або використанні її не відповідно до тієї мети, для якої вона надана. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки. Статтею 37 Земельного кодексу України (в редакції 01.01.1992 року) встановлено, що вилучення земельної ділянки чи її частини для державних або громадських потреб провадиться на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів у порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і цим Кодексом. Приватизація земельних ділянок, які перебували у користуванні громадян на той період здійснювалося на підставі Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до п. 3 якого «право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документ з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю». Відповідно до п.5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10 (який діяв на момент подання [PERSON] заяви про приватизацію та прийняття рішення Яблунівської селищної ради) «право приватної власності громадян на земельні ділянки передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність", «Встановлення меж земельних ділянок у натурі І місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідні Радою народних депутатів». Відповідно до п. 1 розділу 10 Перехідних Положень чинного Земельного кодексу України «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України і 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видання цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. В Книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність» робиться відповідний запис. Як вбачається з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Однак, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються схемою розміщення земельних ділянок та протоколу виїзного засідання земельної комісії Яблунівської селищної ради від 12.08.2013 (аркуші 39,40 справи №347/1834/13-а), рішенням Яблунівської селищної ради від 24.12.1993 року передано у власність [PERSON] в об'ємі земельної ділянки загальною площею 0,4873 га, земельну ділянку Іа, площею 0,1192 га, цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка частково накладається на земельну ділянку площею 0,15 га, яка знаходилася на момент прийняття рішення у користуванні [PERSON] Факт накладання земельних ділянок одна на одну жодним із учасників судового розгляду не оспорено. При цьому встановлено, що жодного рішення про вилучення з користування [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS], органом місцевого самоврядування у встановленому на той час законодавством порядку не приймалося. Таким чином слід дійти висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення ІX сесії XXІ скликання Яблунівської селищної ради від 24.12.1993 року Яблунівською селищною радою допущено порушення, оскільки не перевірено наявний правовий статус цієї земельної ділянки та не взято до уваги, що відповідно по проведених інвентаризаційних даних на частину даної земельної ділянки існує вже рішення Яблунівської селищної ради від 25.08.1993, яким закріплено за [PERSON] земельну ділянку розміром 0,15 га, що по [ADDRESS]. Внаслідок цього відбулося порушення права позивача [PERSON] на безперешкодне користування наданою йому земельною ділянкою у зв'язку із чим позовні вимоги про визнання недійсним рішення та виданого на підставі нього державного акту про право приватної власності на земельну ділянку є підставними. В той же час, враховуючи, що оскаржуваним рішенням та державним актом надавалося у власність [PERSON] в межах однієї земельної ділянки три окремі земельні ділянки, з яких лише одна земельна ділянка позначена під №Іа, площею 0,1192 га, цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, накладається на земельну ділянку позивача, а тому суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову шляхом визнання недійсним рішення та скасування державного акту лише в частині надання у власність [PERSON] конкретної земельної ділянки площею 0,1192 га. Надання інших двох земельних ділянок у власність [PERSON] права позивача не порушують, обставин які б підтверджували незаконність набуття [PERSON] права власності на них судом не встановлено, а тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними. При цьому суд переконаний, що не зважаючи на об'єднання в оскаржуваних документах трьох земельних ділянок єдиною площею, такі являються окремими об'єктами нерухомості встановленими площами, розмірами, визначеними цільовими призначеннями та погодженими місцями розташування, щодо яких може виникати, змінюватися та припинятися відповідні цивільні права та обов'язки. Такий висновок суду додатково підтверджується рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.04.2013 (а.с.24-25 справа №347/1834/13-а), яким залишено без змін рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2013 (а.с.10-14 том 1), в частині визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку розміром 0,15 га з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, та відмови у позові щодо визнання права власності на земельні ділянки ділянка №Іа для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1192 га; ділянка №2- для ведення особистого підсобного господарства площею 0,2181 га, загальною площею 0,3373 га, з мотивів неподання доказів позивачем про відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину на земельну ділянку. Задовольняючи частково позовні вимоги одночасно суд вважає, що для заявлених позовних вимог позовна давність не сплила, оскільки у відповідності до положень ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини відповідачем не спростовані, до 2012 року позивачам про існування оскаржуваного рішення та державного акту не було відомо, і у матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували факт ознайомлення позивачів із названими документами. В подальшому позивачами спірне рішення оскаржувалося в порядку адміністративного судочинства за результатами розгляду якого, ухвалою Верховного Суду України від 29.03.2017 закрито провадження у справі з підстав належності розгляду спору в порядку цивільного судочинства. А тому, у відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності слід визнати таким, що перервався та розпочався заново після прийняття ухвали Верховним Судом України від 29.03.2017. При цьому, посилання представника третьої особи [PERSON] на ту обставину, що позивачі про оскаржуване рішення та державний акт могли дізнатися після того як помер [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] то такі задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно ч.ч.1,2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як судом вже встановлено, рішенням виконавчого комітету Яблунівської селищної ради народних депутатів від 27.02.1996 №10 дозволено переоформити технічну документацію на житловий індивідуальний будинок по [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,15 га між сусідами [PERSON] та [PERSON] з прізвища [PERSON] на [PERSON], що свідчить про те, що на день набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, право на землю [PERSON] не було порушене, оскільки вона не була його суміжним землекористувачем і підстав погоджувати з нею межі земельної ділянки у [PERSON] не було.

Outcome: partial