Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивач в особі представника позивача - адвоката Москаленко Н.І. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, в якому просить: дозволити виїзд за межі території України неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Свердловська, Луганської області (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свердловського міського управління юстиції у Луганській області від 16.01.2014 року, актовий запис № 30) до досягнення ним 18-річного віку у супроводі матері - [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 03.04.2002 року Свердловським МВ УМВС України в Луганський області), або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Донецька; дозволити [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 03.04.2002 року Свердловським МВ УМВС України в Луганський області) оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі території України неповнолітнього громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Свердловськ (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свердловського міського управління юстиції у Луганській області від 16.01.2014 року, актовий запис № 3), без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Донецька. В обгрунтування позову посилається на те, що 25 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 25.07.2013 року, актовий запис № 973. За період сумісного життя у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свердловського міського управління юстиції у Луганській області від 16.01.2014 року, актовий запис № 30. Після чотирьох місяців з часу одруження, позивачка переїхала до батьків у місто Свердловськ ( на теперішній час назва міста Довжанськ) Луганської області. Через місяць, [INFO] , у неї народилась дитина. Відповідач приїжджав до неї та дитини взимку 2013-2014 років та мешкав з ними майже місяць. У лютому 2014 року він залишив їх з батьками позивача. З того часу подружжя жодного дня разом не мешкало. У 2017 році відповідач звернувся до суду про розірвання шлюбу, оскільки створив іншу сім`ю приблизно з 2015 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Київ від 05.10.2017 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується копією вищезазначеного рішення, яке набрало чинності 16.10.2017 року. З моменту народження [PERSON] , [INFO] , мешкав тільки разом з матір`ю та її батьками. Відповідач в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання сина шляхом перерахування на банківську картку позивачки. З вересня 2018 року сума матеріальної допомоги є стабільною та складає 1600 гривень. Розмір допомоги відповідач не обговорював, прийняв рішення самостійно, ніякі інші потреби сина його ніколи не турбували, взагалі позивачка ніколи не розраховує на колишнього чоловіка та не звертається до нього ні з якими питаннями стосовно виховання, оздоровлення, лікування, годування, розвитку дитини. З моменту розлучення, відповідач не приймає участі у житті дитини, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не утримує дитину в повному обсязі, внаслідок чого всі складнощі виховання, матеріального забезпечення та надання можливості належного розвитку дитини забезпечувала одноособово позивачка та її батьки. Відповідач тільки інколи дзвонить їм за телефоном. 09.11.2019 року, між позивачкою та громадянином Франції [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб №30, виданого мерією міста Ансені-Сен-Жереон, Франція від 09 листопада 2019 році. На сьогодні, позивач, її чоловік та її син [PERSON] , мешкають разом, дорослі мають постійне місце роботи та стабільний дохід, що надає їм можливість виховувати та розвивати дитину всебічно та на високому соціальному рівні. [PERSON] з початку 2020 року має можливість навчатись в спеціальному навчальному закладі за кордоном, що підтверджується довідкою. Згідно офіційного листа чоловік позивача бере на себе всі витрати щодо навчання її сина за кордоном та їх перебування за кордоном. Позивач з чоловіком забезпечили її дитину окремою кімнатою як в Харкові так і у будинку чоловіка за кордоном. Кімнати мають усі необхідні меблі, прилади, іграшки, книги, які відповідають усім віковим вимогам дитини. З 2019 року подружжя відпочиває та подорожує тільки з сином позивача. Позивач систематично перевіряє стан здоров`я сина, уклала медичну декларацію з дитячим лікарем, цікавиться успіхами та результатами розвитку [PERSON] , приймає активну участь у житті дитини. Відповідач вихованням дитини не займається, дитину не відвідує, цікавиться успіхами дитини періодично за дзвінками. За весь час життя сина відповідач спілкувався з ним тільки за скайпом декілька разів. Окрім того, відповідач відмовляється надати в передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, навчання дитини. Іноді не має зв`язку з відповідачем взагалі. Неодноразові прохання надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] за кордон та оформлення проїзного документу, відповідачем свідомо ігноруються, а тому це питання в добровільному порядку не може бути врегульовано. Відповідач є чужою людиною для позивачки та її дитини. Ситуація, в якій позивач та її дитина знаходяться є неприпустимою, принижує їх гідність та порушує права дитини на вільне пересування та розвиток як особистості. Позивач докладає зусиль щодо створення всебічних сприятливих умов для зростання та розвитку дитини, у зв`язку з чим, має намір періодично тимчасово виїжджати, проживати разом з сином [PERSON] , за кордон для відпочинку, навчання, оздоровлення та розширення кругозору дитини і не має можливості кожен раз отримувати дозвіл у Відповідача, оскільки він уникає спілкування систематичного, постійно знаходиться поза зоною досяжності, зайнятий іншою сім`єю та дітьми, яких у відповідача окрім [PERSON] ще двоє. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, безпідставно відмовляється від надання згоди на виїзд сина за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів малолітнього сина [PERSON] , з метою захисту прав дитини, враховуючи що, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, позивач змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 року вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи в поданій до суду заяві просить розглядати справу за відсутності їх представника, позовні вимоги задовольнити, враховуючи інтереси дитини. За згодою представника позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-282 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що 25 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 25.07.2013 року, актовий запис № 973(а.с. 14). За період сумісного життя у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свердловського міського управління юстиції у Луганській області від 16.01.2014 року, актовий запис № 30 (а.с. 15). Рішенням Святошинського районного суду м. Київ від 05.10.2017 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується копією вищезазначеного рішення, яке набрало чинності 16.10.2017 року (а.с. 16-17). 09.11.2019 року, між позивачем та громадянином Франції [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб №30, виданого мерією міста Ансені-Сен-Жереон, Франція від 09 листопада 2019 року (а.с. 67-68). Згідно довідки про проходження навчання від 13.11.2019р. [PERSON] , [INFO] , зарахований до першого класу початкової школи «П`єр Луї ЛЕБА» , розташованої у м.Анже (а.с. 93). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 3 Правил перетинання державного контролю передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Пунктом 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення даного позову буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів малолітнього [PERSON] . Згідно ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд сина за кордон повністю узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] . Також, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України для тимчасового перебування, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон відповідає її інтересам, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України - у разі задоволення позову судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved