Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом, яким просить визнати недійсними договір дарування житлового будинку ВТС № 246793 від 30 березня 2013 року в будинку [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки ВТС № 246796 від 30 березня 2013 року земельної ділянки 0,1000 по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER], укладених між ним і відповідачем [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на даний час йому 73 роки. Він часто хворіє і потребую стороннього догляду. Він страждає на хронічний цукровий діабет та хронічний простатит. Має проблеми з порушенням координації та страждає провалами в пам'яті з діагнозом: прогресуючий перебіг, вестибюлярно-координаторні стато-динамічні порушення інтелектуально- мнестичне зниження, судинний паркінсонізм на фоні РХП, АСТМ. Він не був одружений та не має дітей. З близьких родичів є рідна сестра з якою практично не спілкується останні десять років. Допомогу йому окрім сусідів ніхто не надає. Все своє життя він будував своїми руками житловий будинок по [ADDRESS] і нарешті в 2009 р. перебрався в одну житлову кімнату свого будинку хоча решта ще потребує суттєвого поліпшення. Більше ніякого житла, земельних ділянок не має. На початку січня 2012 р. він познайомився з [PERSON], яка запропонувала йому свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням будинку та ділянки в належному стані. Замість цього вона попросила підписати договір, як йому пояснили про його утримання та подальшим набуттям його власності після його смерті. Він погодився та 30.03.2013 року уклав з нею у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області договір, тексту якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися. До останнього часу, він сплачував всі комунальні платежі (світло,газ, телефон, водовідведення), що підтверджується відповідними квитанціями. Перші місяці після укладення договору відповідач виконувала свої зобов'язання, але з часом за останній рік включно взагалі перестала його забезпечувати продуктами харчування, припинила його відвідувати та здійснювати догляд. На початку січня 2015 року його хвороби загострилися. Він втратив свідомість та впав і сильно забився. Коли отямився не зміг встати на ноги, але йому вдалося дотягтися до телефону та подзвонив відповідачу і повідомив що сталося, але отримав для себе несподівану відповідь у виглядь брутальної лайки. Також йому повідомила, що він в своєму домі більше не господар та взагалі ніхто. Йому вдалося в той день покликати сусідів які надали допомогу та погодували його. Через сусідів він звернувся до юриста, який повідомив, що даний договір не передбачає утримання його. Він не є «договором довічного утримання» а є звичайним договором дарування, тобто його в 73 роки фактично залишили на вулиці. Наміру чи бажання дарувати, продавати або іншим способом передавати своє єдине житло відповідачу, як сторонній особі він не мав, окрім як за договором довічного утримання. Зважаючи на свій хворобливий стан, просив поновити строк звернення до суду. В судовому засідання позивач та його представник під тримали позовні вимоги та просили його задовольнити. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та просили відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивач сам запропонував відповідачу подарувати будинок та земельну ділянку в пам'ять про свої дружні стосунки з її родичем. Ніколи вона не обіцяла доглядати позивача і цього не робила. Договори були укладені в нотаріальній конторі і йому були роз'яснені всі права та наслідки укладення даних договорів. Третя особа Кузьміченко О.А. заперечувала проти задоволення вказаного позову, так як сторони бо підписання вказаних правочинів були в неї двічі. В індивідуальній бесіді вона роз'яснила сторонам наслідки укладення вказаних правочинів. Роз'яснила вимоги статей ЦК України. Позивач та відповідач отримали копії даних договорів та розписалися про їх отримання. Крім того в кінці 2014 р. позивач приходив до неї з метою отримання копії вказаних договорів та жалівся, що відповідач не забезпечує його. Свідок [PERSON] дала показання, що позивач є її рідним братом. Спірний будинок будував позивач все своє життя і добудували будинок всією ріднею близько 2010 р. Чула від людей, що в дворі її брата відбуваються сварки зі сторони [PERSON] Вважає, що позивач не міг подарувати будинок, а його ошукали. Брат пояснював, що [PERSON] йому надавала їжу і конфліктів не виникало. Знайомі повідомляли їй, що [PERSON] перестала приносити продукти харчування та не відвідувала брата. Пізніше повідомив, що його обманули з природою договору. З осені 2014 року відповідача не було в господарстві позивача. Суд не бере за основу показання свідка в частині того, що позивач не думав дарувати майно, так як даний доказ не є належним, в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, при доказуванні даних правовідносин. Свідок [PERSON] дала показання, що позивача знає як сусіда. Часто з ним спілкувалася. Про те, що позивач подарував будинок та земельну ділянку вже знає. Він дзвонив їй неодноразово з проханням привести йому хліб та почав скаржитися на відповідача, що йому не допомагає і немає кому принести продукти харчування. Свідок [PERSON] дала показання, що позивача знає як сусіда. Жалівся, що його ошукали в результаті чого він подарував будинок. На Пасху вона прийшла до позивача в гості і побачила, що він проживав в жахливих умовах, так як сам не міг собі допомогти в зв'язку з хворобливим станом, він сам не може прийти до магазину. Півтора року тому він говорив, що познайомився з гарними людьми, а тепер вони змінили своє відношення до нього після дарування будинку та обманули його, хоча обіцяли його доглянули. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідив та проаналізував матеріали справи та прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду суд роз'яснив сторонами вимоги ст. ст. 10,60 ЦПК України. Продовжуючи строк звернення позивача до суду, так як строк визнання вказаних правочинів недійсними встановлений чинним законодавством в один рік, суд виходив із загальних принципів ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Дана норма Конвенції, яка є нормою національного законодавства, передбачає право на справедливий і публічний розгляд під час встановлення прав цивільного характеру (п.1 статті 6). Заборона відмови в правосудді, доступність правосуддя, реальність доступу до судових органів. Справедливий розгляд справи, рівного процесуального становища осіб, що беруть участь у справі. Змагальність сторін у процесі. Законність одержання доказів, вмотивованість рішень національного суду. Крім того судом було враховано похилий вік 73 роки (а.с.5,6) позивача та обставини на які він посилається як на доказ поважності пропуску строку позовної давності, а саме наявність хронічних хвороб, а саме: проблеми з порушенням координації та страждає провалами в пам'яті з діагнозом: прогресуючий перебіг, вестибюлярно-координаторні стато-динамічні порушення інтелектуально- мнестичне зниження, судинний паркінсонізм на фоні РХП, АСТМ(9-10,11). З цих підстав суд прийшов до переконання, що без продовження строку звернення до суду, не можна повно та об'єктивно розглянути спірні правовідносини та винести законне і обґрунтоване рішення. Судом встановлено, що 30.03.2013 р. між сторонами було укладено договори дарування житлового будинку будинку [ADDRESS] та господарських будівель та споруд (а.с.8), а також земельної ділянки розміром 0,1000 га з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS], посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченко Оленою Анатоліївною (а.с.7). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Встановлено, що деякий час після укладення оспорюваних правочинів позивачу надавалася відповідачем продукти харчування, що підтверджується поясненнями позивача, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи Кузьміченко О.А. та спростовує пояснення відповідача. Крім того, не оспорюється жодною із сторін, що позивач після укладання договору і на даний час проживає в будинку та самостійно сплачує за комунальні послуги (а.с.12-20,22-25,30-38). Про наявність правочинів щодо оренди спірного житла, укладеного між позивачем та відповідачем після укладення договору дарування, сторонами надано не було. Суд не приймає як доказ квитанцію про сплату за газове постачання за квітень 2011 р., так як дана оплата була проведена до вчинення правочинів (а.с.21). Також квитанції на аркушах (а.с.26-29), так як копія не чітка та не зрозуміла. Як роз'яснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Для визначення правочину недійсним як укладеного під впливом помилки, необхідно щоб помилка мала істотне значення. Таким чином, аналізуючи всі встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позивач маючи похилий вік, вади здоров'я, є одинокою особою, вказане нерухоме майно є його єдиним житлом. Потребуючи постійного стороннього догляду та отримавши згоду відповідача на надання догляду взамін на перехід права власності на належне йому майно і не маючи наміру безоплатної передачі власності за життя, помилялася щодо обставин які мають істотне значення, а саме щодо юридичної правової природи договорів дарування, оскільки в нього було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження будинку за своє життя. На підставі наведеного, суд вважає, що оспорювані договори дарування були укладені під впливом помилки, яка викривила уяву позивача про зміст правочинів, їх правову природу, що має істотне значення, а тому вказані правочини є недійсними, на що вказує норма ст. 229 ЦК України, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема, ч. 3 ст. 203 ЦК України, так як внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Дана правова позиція викладена також в Постанові судова палата у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по аналогічній справі під час розгляду заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України. Крім того, наслідками визнання правочину недійсним згідно ст. 216 ЦК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» є двостороння реституція - повернення сторін у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Таким чином, при визнанні недійсним спірних договорів, право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та на земельну ділянку повертається до позивача. В зв'язку із повним задоволенням позову з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути понесені останнім судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 424,35 грн. (а.с.46) та 121,80 грн. за забезпечення позову (а.с.59). Всього на загальну суму 546 (п'ятсот сорок шість) грн. 15 коп. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved