Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] В даному будинку, крім власника, зареєстрований відповідач, [PERSON] Відповідач був зареєстрований у 2006 році з дозволу попереднього власника, проте з моменту реєстрації він жодного дня за вказаною вище адресою не проживав. Враховуючи той факт, що відповідач не проживає в будинку позивача близько дев'яти років, а саме з 2006 року та те, що жодних інших домовленостей між сторонами спору не було позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування належним йому будинком. В судове засідання сторони спору не з'явились. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином за місцем реєстрації. Судова повістка повернута до суду з відміткою про те, що адресат за місцем реєстрації не проживає. Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на зміст заяви позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Дані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу серія [NUMBER] від 28.05.2012 та витягами від 28.05.2015 [NUMBER] та від 26.06.2012 [NUMBER] (а.с.7-10). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Згідно довідок виданих Немійською сільською радою №826 від 2014 та №1646 від 2015, [PERSON], [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак, за даною адресою з 2008 року не проживає (а.с.11-12). Статтею 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доказів, які б спростовували факт відсутності відповідачів за адресою місця реєстрації менше ніж 1 рік в матеріалах справи не має. Враховуючи викладене суд, вирішуючи спір за наявними у справі доказами, приходить до переконання, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку. При вирішенні даного спору суд також зважає на те, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідним уповноваженим органом з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Зважаючи на зміст положень вказаних вище норм права, а також встановлені обставини, зокрема те, що відповідач не проживає в будинку належному позивачу і, як зазначає позивач, такий строк перевищує 1 рік, та те, що він не є співвласником даного майна, суд вважає законними вимоги позивача, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене та

Outcome: approved