Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування вимог зазначив, що він працював у відповідача на посаді охоронника з 01.04.2013 року та був звільнений 03.07.2013 року за власним бажанням. Після звільнення повний розрахунок з позивачем було проведено лише 12.08.2015 року, у зв'язку із затримкою розрахунку на один місяць та 8 днів вважає, що відповідач повинен виплати середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, який відповідно до розрахунку складає 2631,27 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову подали письмові заперечення, відповідно до яких зазначено, що позивач працював у відповідача охоронником з 01.04.2013 року по 02.07.2013 року. 03.07.2013 року позивач був звільнений за власним бажанням згідно за ст. 38 КЗоП України на підставі його заяви. Позивач не працював у день його звільнення, про що свідчить доповідна записка, не з'явився для здійснення розрахунку з ним, надав заяву про розрахунок із ним у виплату заробітної плати, колективним договором передбачено виплату зарплати двічі на місяць, у зв'язку із чим відповідач здійснив розрахунок з позивачем у встьановлений день для виплати заробітної плати, перерахувавши 12.08.2013 року грошові кошти в розмірі 216,05 грн. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до наказів позивач [PERSON] працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Охоронний холдінг» на посаді охоронця з 01.04.2013 року та був звільнений за ст. 38 КЗпПУ 03.07.2015 року, що не оспорюється сторонами по справі. Згідно довідки № Oh000000377 від 11.09.2013 року позивачу за липень 2013 року нарахована до виплати заробітна плата у розмірі 216,05 грн. Як вбачається з виписки по картковому рахунку на ім'я [PERSON], зазначені грошові кошти були виплачені позивачу 12.08.2013 року та відповідач не заперечуцє проти зазначеної дати. За заявою позивача від 17.06.2013 року позивач просив його звільнити за власним бажанням з 03.07.2013 року та виплати розрахунку провести з виплатою заробітної плати. Умовами колективного договору ТОВ "Охоронний холдінг" у п.2.2.17 передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється два рази на місяць аванс до 25 числа включно кожного місяця, остаточна виплата до 10 числа включно кожного місяця. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З ч. 1 ст. 116 Кодексу Законів «Про працю України» вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 цього Кодексу передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини, які склались між сторонами та вивчивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено строки розрахунку із позивачем при звільненні, а саме розрахунок було виплачено через один місяць та 8 днів після звільнення позивача. За таких обставин з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку із позивачем. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що позивач не працював в останній робочий день та подав заяву про проведення розрахунку у день виплати заробітної плати та те, що відповідно до колективного договору встановлені дати виплати заробітної плати, у зв'язку із чим відповідач не мав змоги провести розрахунок у день звільнення, оскільки на ім'я позивача відкрито картковий рахунок, на який йому перераховувалась заробітна плата, та відповідач мав змогу провести відповідний розрахунок. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до наведених норм законодавства саме на роботодавця покладено обов'язок щодо своєчасного розрахунку із робітником при його звільнені. Крім того протягом одного місяця та 8 днів відповідачем проводилися виплати заробітної плати. Законодавством чітко встановлений порядок розрахунку із робітником, який звільнився, тому порядок виплати заробітної плати, передбачений колективним договором відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у конкретному випадку проводився розрахунок із робітником, який звільнився, а не виплата чергової заробітної плати працінику, який продовжує роботу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому суд зазначає, що згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки, яка мається в матеріалах справи, заробітна плата позивача за червень 2013 року склала 2 094,79 грн. та за травень 2013 року склала 2 005,18 грн. Таким чином середньомісячний заробіток складає 2049,99 грн. (( 2 094,79 грн. + 2 005,18 грн.) / 2 ) = 2049,99 грн. З моменту звільнення відповідача та повним розрахунком сплинуло 1 місяць та 8 днів. Тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за один місяць та за 8 днів. ( 2049,99 грн. + (2049,99 грн. : 30 х 8) = 2596,65 грн. При цьому суд не приймає до уваги розрахунок позивача, оскільки він виконаний невірно та не відповідає викладеному у зазначеному Порядку. Відповідачем суду не надано свого розрахунку середнього заробітку позивача. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 гривень.

Outcome: approved