Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідачів на його користь суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 24\~527, 04 гривень, три проценти річних в розмірі 3\~953,63 гривень та неустойку за неналежне виконання зобовязань в сумі 146\~000 гривень, а всього 174\~480,67 гривень; в рахунок задоволення своїх вимог до відповідачів за договором позики грошей від 28 грудня 2007 року в розмірі 254 240 гривень згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2014 року та в рахунок вимог, предявлених в цьому позові, щодо стягнення з відповідачів суми інфляційного збільшення боргу в розмірі 24\~257,04 гривень, трьох процентів річних в розмірі 3\~953,63 гривень та неустойки за неналежне виконання зобовязань в сумі 146 000 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки нежитлові приміщення магазинів № 37 та № 44 загальною площею 185,3 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Березівка, вул. Щорса, буд. 8 із застосуванням визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу; передати предмет іпотеки нежитлові приміщення магазинів № 37 та № 44 загальною площею 185,3 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Березівка, вул. Щорса, буд. 8 в управління позивача на період до його реалізації; звільнити іпотечне майно, а саме: нежитлові приміщення магазинів № 37 та № 44 загальною площею 185,3 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, смт. Березівка, вул. Щорса, буд. 8 від майна та речей відповідачів, а також майна та речей будь-яких інших осіб, що знаходяться там з їх дозволу чи згоди або без такого дозволу чи згоди та покласти на відповідачів понесені позивачем документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 грудня 2007 року між ним та відповідачами був укладений договір позики грошей, за яким [PERSON] позичив [PERSON] та [PERSON] 138 720 гривень за умови повернення їх позивачеві по частинах згідно наведеного в п. 3.2 договору графіку та остаточним розрахунком не пізніше 28 грудня 2008 року. Крім того, 28 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким відповідач [PERSON] передав позивачеві в іпотеку нежилі приміщення магазинів № 37 та № 44 загальною площею 185,3 кв. м., що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Березівка, вул. Щорса, буд. 8. Відповідачі виконали взяті на себе зобовязання частково, повернувши позивачу 33 000 гривень. Враховуючи викладене, позивач змушений був звернутися за захистом своїх прав в суд із позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 28 грудня 2007 року станом на 18 жовтня 2013 року. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2014 року, яке набрало законної сили, з відповідачів стягнуто солідарно на користь позивача 251 720 гривень в рахунок заборгованості за договором позики і судовий збір по 1 260 гривень з кожного. Оскільки незважаючи на вжиті позивачем заходи вирішення спору відповідачі не повертають суму боргу у визначеному судовим рішенням розмірі, позивач вважає правовідносини сторін такими, що не припинилися, а себе таким, що має право на подальше нарахування і стягнення з відповідачів інфляційного збільшення суми боргу, трьох процентів річних, неустойки та просить звернути стягнення на заставлене іпотечне майно в рахунок зазначеної заборгованості. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити їх з підстав, наведених в позові, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового Бюро ГУМВС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст.. 122 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, заяв про відкладення розгляду справу або про розгляд справи за його відсутності не надавав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 28 грудня 2007 року позивач [PERSON] передав у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 138720 гривень, а останні зобовязалися повернути позивачу зазначену суму частинами у визначені договором порядку та строки, але не пізніше 28 січня 2008 року, на підтвердження чого у відповідності із нормою ч.1 ст.1047 ЦК України між ними в той же день в письмовій формі був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5150. Відповідачі отримали надану їм в позику зазначену в договорі грошову суму в повному обсязі ще до підписання договору, що підтверджується змістом п. 2 договору позики від 28 грудня 2007 року. Судом встановлено, що на момент розгляду справи судом за вищезазначеним договором позики позивачем повернута сума у розмірі 33000 гривень, неповернута сума позики на цей час складає 105720 гривень. Зазначені обставини також підтверджуються змістом заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2014 року, яким позов [PERSON] задоволений, з відповідачів [PERSON], [PERSON] на корсить [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики грошей від 28 грудня 2007 року у розмірі 251720 гривень та судові витрати у розмірі 1260 гривень. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання за договором позики від 28 грудня 2007 року, отриману від позивача суму позики в повному обсязі не повернув, неповернутою залишилась сума позики в розмірі 105720 гривень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином. З аналізу норм зазначеної глави 50 ЦК України вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язання не припиняє виконання зобов'язання, будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору позики від 10 червня 2011 продовжуються. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики в порядку виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до умов договору позики від 28 грудня 2007 року, відповідачі зобовязані були повернути позивачу суму боргу не пізніше 28 грудня 2008 року, у порядок та строки, передбачені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є невідємною частиною вимоги про сплату основного боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача інфляційного збільшення та трьох процентів річних від простроченої суми. Судом не встановлено існування домовленості між сторонами про виконання простроченого грошового зобовязання без урахування річних процентів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При обчисленні суми індексації грошового боргу за договором позики від 28 грудня 2007 року, суд виходить з того, що за період з листопада 2013 року по грудень 2014 року індекси інфляції у процентах склали: листопад 2013 року 100,2%, грудень 2013 року 100,5%, січень 2014 року 100,2%, лютий 2014 року 100,6%, березень 2014 року 102,2%, квітень 2014 року 103,3%, травень 2014 року 103,8%, червень 2014 року 101,0%., липень 2014 року 100,4%, серпень 2014 року 100,8%, вересень 2014 року 102,9%, жовтень 2014 року 102,4%, листопад 2014 року 101,9%, грудень 2014 року 103,0%, січень 2015 року 103,1%. Всього, за період прострочення виконання грошового зобовязання індекс інфляції склав 1,296 %. Таким чином, сума інфляційного збільшення заборгованості за час прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 28 грудня 2007 року складає 31293,13 гривень (105720 Х 1,296 105720 = 31293,12). З наданим позивачем розрахунком індексу інфляції на суму заборгованості суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення інфляційного збільшення від належної до стягнення з відповідачів суми коштів за договором позики від 28 грудня 2007 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 24527,04 гривень. Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 28 грудня 2007 року у межах позовних вимог, виходячи з наступного. Станом на 16 січня 2015 року виконання грошового зобовязання за договором позики від 28 грудня 2007 року було прострочено на 455 днів. Таким чином, сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання за зазначеним договором позики станом на 16 січня 2015 року складає 3953,63 гривень (105720 Х 3 Х 455 / 365 / 100), з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд погоджується. Виходячи з наведеного, загальна сума боргу за договором позики від 28 грудня 2007 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 28480,67 гривень. Крім того, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В п. 5 договору позики від 10 червня 2011 року передбачено обовязок відповідача сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу (пені) в розмірі 3% від суми простроченого зобовязання за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Положення пункту 3.2.2 договору позики від 28 грудня 2007 року передбачено, що в разі, якщо позичальники прострочать повернення чергової частини суми позики, позикодавець з шостого дня прострочення нараховує неустойку у розмірі 400 гривень за кожен день прострочки, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Позивачем правильно обрахований розмір пені за період з 16 січня 2014 року по 16 січня 2015 року, який складає 365 день, а саме 146000 гривень. Разом з тим, частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сума неповернутої позики за договором позики від 28 грудня 2007 року на сьогоднішній день складає 105720 гривень, а розмір нарахованої позивачем пені 146000 гривень. Таким чином, розмір нарахованої пені за порушення виконання зобов'язань за договором позики є не співмірним з сумою заборгованості за зазначеним договором та перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначених у п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3\~\~ст. 509 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зменшити\~\~розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача в межах заявлених позовних вимог за період з 16 січня 2014 року по 16 січня 2015 року до 105720 гривень. Таким чином, загальна сума інфляційного збільшення суми боргу за договором позики від 28 грудня 2007 року, трьох процентів річних за період з 18 жовтня 2013 року по 16 січня 2015 року та неустойки за зазначеним договором позики за період з 16 січня 2014 року по 16 січня 2015 року становить 134200,67 гривень, яка підлягає стягненню солідарно з обох відповідачів, що відповідає п. 5.1 договору позики відповідно до якого позичальники несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем в разі неповернення позичених ними грошей. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Разом з цим, однією з вимог позивача, яку він ставить у своїй позовній заяві, є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок в тому числі вищевказаної суми неповернутих коштів, при вирішенні якої суд враховує наступне. 28 грудня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобовязань відповідачів з повернення позивачу боргу за договором позики від 28 грудня 2007 року, між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 230, відповідно до умов якого [PERSON] передав позивачу в іпотеку нежитлові приміщення магазинів №37 та №44 загальною площею 185,30 кв.м, що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Березівка, вул.. Щорма, буд.8. Предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 02 листопада 2002 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим №2883, зареєстрованому у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майнол №500461 від 07 травня 2003 року за номером запису 2 в книзі 1 реєстраційним №969247. Як вбачається з п. 4 зазначеного іпотечного договору, предмет іпотеки належить на праві спільної сумісної власності подружжя та дружина фпотекодавця [PERSON] надала свою згоду на передачу нерухомості в іпотеку, така заява залишилась на зберіганні у нотаріуса [PERSON] Згідно ст. 1, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержавтель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вирішуючи спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, принциповим є встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що на сьогоднішній день відповідачем не виконані зобовязання за договором позики від 28 грудня 2007 року. Як розяснено в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційного збільшення, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 18 жовтня 2013 року по 16 січня 2015 року та неустойки станом на 16 січня 2015 року задоволенню не підлягає у звязку із задоволенням вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вищевказаних сум. Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] за договором позики від 28 грудня 2007 року в сумі 254240 гривень згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2014 року, суд виходить з наступного. Відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №73цс13 від 04 вересня 2013 року, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Як вже зазначалося вище, існує рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2014 року про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] суми боргу за договором позики від 28 грудня 2007 року у розмірі 251720 гривень. В матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання відповідачем зазначеного рішення суду. Таким чином зазначена сума залишається неповернутою. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині також. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого запису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК). Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 140000 гривень, в той час як загальна сума заборгованості за договором позики від 27 грудня 2007 року з урахуванням постановленого рішення, а також вищевказаного розрахунку всіх сум, нарахованих у звязку з простроченням виконання зобовязань за зазначеним договором позики складає 387180,67 гривень. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Аналогічне правове положення міститься у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». В п. 9 Іпотечного договору від 28 грудня 2007 року, який, як встановили сторони, відповідно до Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, визначені можливі способи звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі підп.. 9.5 Іпотечного договору передбачене право позивача продати предмет іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» як один зі способів звернення стягнення на іпотечне майно в разі порушення відповідачем основного зобовязання відповідно до договору позики від 28 грудня 2007 року. При цьому право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя серед перелічених в п.9 іпотечного договору надане сторонами саме позивачеві як іпотекодержателю. Згідно ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» і положення п. 9 Іпотечного договору передбачають такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права продажу Предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики, сплати процентів та неустойки не виконує, розмір загальної суми заборгованості за договором позики значно перевищує суму іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу [PERSON] з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, визначеними ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням тих обставин, що для продажу вищевказаного майна необхідні правовстановлюючі документи на неї, суд задовольняє позовні вимоги в частині надання позивачу права на утримання таких документів в будь-яких органах та установах незалежно від форм власності, а також відповідних витягів та інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири та її реалізації в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З метою виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити його вимогу про звільнення предмета іпотеки від майна та речей відповідачів, а також майна та речей будь-яких інших осіб, що перебувають там з їх дозволу чи згоди або без таких дозволу або згоди. Позовні вимоги в частині передання предмету іпотеки на час його реалізації позивачу задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. В порушення зазначених вимог, позивачем в позовній заяві не зазначена мета для передання йому предмету іпотеки на час його реалізації. Факту неналежного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням судом не встановлено. Крім того, договором іпотеки зазначене питання не врегульоване. Посилання позивача в обґрунтування зазначених позовних вимог на те, що відповідач після постановлення рішення по справі намагатиметься вчинити абсолютно всі можливі, в тому числі протиправні, дії, спрямовані на пошкодження, знищення чи істотного знецінення вартості майна не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Згідно квитанцій №80158625 від 19 вересня 2013 року та №0.0.338004459.1 від 16 січня 2015 року позивачем при предявленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору відповідно у сумі 833,28 гривень та 911,53 гривень, а всього 1744,81 гривень. Загальна сума заявлених позовних вимог складає 174480,67 гривень, загальна сума задоволених позовних вимог складає 134200,67 гривень, що складає 76,91 % ціни позову, при таких обставинах з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у сумі 1341,93 гривень. Крім того, позивачем були понесені витрати, повязані з розглядом справи, а саме: витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача [PERSON] у сумі 199 (сто девяносто девять) гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією №45 від 08 травня 2015 року. На підставі ст. ст. 192, 204, 526, 530, 533, 536, 546, 548 551, 610, 611, 625, 1046, 1048 1050 ЦК України та

Outcome: partial