Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю на на нежитлову будівлю (приміщення складу), загальною площею 265,63 кв.м, що розташоване по [ADDRESS] , мотивуючи тим, що в 2011 році припинило свою діяльність КСП «Диминське», яке перйшло під час розпаювання, згідно майнових сертифікатів, але право власності на дану будівлю не перереєстровано. З часу прининення діяльності КСП «Диминське», позивач постійно та безперервно протягом 19 років володіє складським приміщенням та несе всі витрати по його утриманню. Вказане складське приміщення не перебуває в комунальній власнсті та право власності на нього. З метою реєстрації права власності на дане майно, позивач виготовив технічну документацію, але йому було відмовлено в державній реєстрації права власності за відсутності документів, що дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, тому позивач звернувсяз даним позовом до суду та просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю (приміщення складу), що розташоване по [ADDRESS] . Ухвалою від 26.06.2019 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 27.07.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, додавши, що коли позивач почав користуватисьданим приміщенням воно потребувало ремонту, який позивач провів за власні кошти, укріпив стіни, заміним дах та інше. Представник відповідача Диминської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області Криж С.Є. в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила щодо їх задоволення, пояснивши, що займає посаду голови сільської ради протягом 4-х років, але проживає в с. Димине, та дійсно знає, що позивач протягом багатьох років користується складським приміщенням, власником якого було КСП"Диминське", до комунальної власності не передавалося, але ремонтні роботи та відновлення цього приміщення здійснював позивач, інших осіб, які б претендували на приміщення немає. Третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно Новоукраїнської РДА Феденюк С.П. в судове засідання не з`явилася, 24.06.2019 року до суду надійшла заява про розгляд справи без участі. Вирішити спір на розсуд суду. Заслухаши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача і представника відпвідача, з часу припинення діяльності попереднього користувача КСП «Диминське», позивач [PERSON] вже понад 19 років, добросовісно, відкрито та безперервно володіє, користується та несе витрати по утриманню нежилої будівлі (складським приміщенням), загальною площею 265,63 кв.м, що розташоване по [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КСП «Диминське» припинило свою діяльність 13.07.2011 року, запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи №14351170006000565 (а.с.9-12). Право власності на складське приміщення, що розташоване по [ADDRESS] не зареєстроване, що підтверджується даними архівної довідки № 196 від 20.05.2019 року КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 19). Відповідно до довідки виконавчого комітету Диминської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області за № 167 від 28 березня 2019 року підтверджено, що нежитлова будівля об`єкт сільськогосподарського виробництва (приміщення складу), який знаходиться по [ADDRESS] не перебуває в комунальній власності (а.с. 20). Позивач виготовив Технічний паспорт на нежитлову будівлю (приміщення складу), що розташоване по [ADDRESS] (а.с. 13-18), та метою оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права) на майно, звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора, однак рішенням від 22.04.2019 року за № 46592713 було відмовлено [PERSON] в державній реєстрації права власності з підстав відсутності документів, що дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (а.с. 21). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому в п. 8 Прикінцевих таперехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Із роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом встановлено з матеріалів справи (а.с. 19, 20), та пояснень представника відповідача, що нежитлове приміщення, яке є предметом позову являється безхазяйним, нікому не належить. Позивач його відремонтував та безперешкодно, відкрито користується протягом 19 років. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю виходить з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) В своїх роз`ясненнях ВС зазначає, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (п. 14 Постанови). Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно частини 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Суд встановив, що з часу припинення діяльності КПС «Диминське» нежила будівля (складське приміщення) загальною площею 265,63 кв.м, що розташоване по [ADDRESS] , перебуває користуванні позивача [PERSON] з 2001 року, яке перйшло під час розпаювання, згідно майнових сертифікатів, але право власності на дану будівлю не перереєстровано, будівля не перебуває в комунальній власності, інших осіб які б претендували на приміщення не встановлено, тому враховуючи, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно понад 19 років володіє та користується вказаною будівлею, суд вважає можливим визнати за ним права власності на дане нерухоме майно за набувальною давністю. Не зважаючи на те, що суд задовольняє позов повністю, враховуючи, що спір у справі виник не з вини відповідача, та за клопотанням представника позивача, в порядку ч. 9 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved