Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його вимоги тим, що вона в період з 02.08.2018 року по 07.11.2019 року працювала на посаді головного бухгалтера в Комунальному підприємстві «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради, однак через несвоєчасну виплату заробітної плати та боргу по сплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 07.11.2019 року звільнилася на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На дату звільнення отримала в якості заробітної плати за 5 днів листопада 2019 року лише 3 986,43 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12 018, 19 грн. В порушення вимог ст.ст. 44, 116, 117 КЗпП України позивачу не нарахована та не виплачена вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Внаслідок цих подій позивач понесла моральні страждання, які виразились в порушенні трудового законодавства, які призвели до втрати нею роботи. У зв`язку з вищезазначеними протиправними діями відповідача, позивач просила суд: -визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07 листопада 2019 року про припинення з нею трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в частині звільнення без виплати вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України; -стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів), яка складає 50 314 (п`ятдесят тисяч триста чотирнадцять) гривень 53 копійки; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за жовтень 2019 року у розмірі 5 460 (п`ять тисяч чотириста шістдесят) гривень 49 копійок; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 08 листопада 2019 року по дату ухвалення рішення; -стягнути з відповідача на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди у 4 000, 00 грн; -рішення допустити до негайного виконання. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представники відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували в повному обсязі, раніше надали до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позивач за власним бажанням, усвідомлюючи, що відповідач має заборгованість працівникам по виплаті заробітній платі, зайняла посаду головного бухгалтера та працювала на ній в період з 2018 по 2019 рік без жодних зауважень, а також звернень до профспілкової організації підприємства, комісії по трудовим спорам, або до суду через несвоєчасно виплачену заробітну плату. Крім того, заява [PERSON] про звільнення не містила вимоги про проведення остаточного розрахунку з нею в строки передбачені ст. 116 КЗпП України, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України. Також 05.11.2019 року відповідачем надано посвідчення комісії з трудових спорів до Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, що у зв`язку з арештом усіх рахунків та арештом каси підприємства, стягнення заборгованості по заробітній платі здійснюється примусовим виконанням посвідчень комісії по трудовим спорам. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то останньою не надано жодних доказів, які підтверджують, що вказані страждання завдані саме з вини відповідача. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України (а.с.11-12). Наказом Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 231-к від 01.08.2018 року [PERSON] з 02.08.2018 року прийнято на посаду головного бухгалтера з окладом згідно штатного розпису (а.с.51). [PERSON] , згідно її заяви від 07.11.2019 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України невиконання колективного договору, борг ЄСВ) звільнено з посади головного бухгалтера Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради за власним бажанням без виплати вихідної допомоги (ст. 44 КЗпП України), що підтверджується трудовою книжкою від 17.07.1986 року серія [NUMBER] та наказом Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07.11.2019 року (а.с.5-6, 7, 8, 52). Відповідно до розрахункового листа за листопад 2019 року № 231 [PERSON] на руки за листопад 2019 року отримала 12 652,00 грн. (а.с.9). Згідно довідки, наданої Комунальним підприємством «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради, заборгованість із виплати заробітної плати [PERSON] за жовтень 2019 року склала 12 652,00 грн.(а.с.10). 25.06.2018 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради укладено договір на виконання робіт № 12, терміном дії з 25.06.2018 року по 30.06.2018 рік, а також підписано акт прийму виконаних робіт до договору № 12 (а.с.45, 46). Між [PERSON] та Комунальним підприємством «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради укладено договір на виконання робіт № 16, терміном дії з 01.07.2018 року по 31.07.2018 рік, а також підписано акт прийму виконаних робіт до договору № 16 (а.с.47, 48). 30.07.2018 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради укладено договір на виконання робіт № 20, терміном дії з 01.08.2018 року по 31.08.2018 рік, а також підписано 01.08.2018 року акт прийму виконаних робіт до договору № 30 (а.с.49, 50). 25.10.2019 року [PERSON] звернулася в комісію з трудових спорів КП «РВУВКГ» із заявою в якій зазначено, що в порушення ст. 115 КЗпП України, умов колективної угоди їй не виплачено заробітну плату за жовтень 2019 року у сумі 12 652, 00 грн., вказаний борг підтверджується також довідкою виданою Комунальним підприємством «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради (а.с.58). 05.11.2019 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання посвідчення № 1930 комісії по трудових спорах Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради від 05.11.2019 року (а.с.59). 15.11.2019 року [PERSON] отримала заборгованість з заробітної плати у розмірі 12 652, 00 грн., що підтверджується вимогою про надання інформації від 04.02.2019 року № 22810, платіжним дорученням № 4847 від 15.11.2019 року (а.с.54, 57). Відповідно до довідки про доходи [PERSON] № 06/03 виданої 02.01.2020 року Комунальним підприємством «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради, останній в період з січня 2019 року по листопад 2019 року нараховано 164 044, 65 грн.(а.с.74). Середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 16 771, 51 грн., а середньоденна - 780, 07 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату від 02.01.2020 року № 06/02 (а.с.75). Відповідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так з матеріалів справи вбачається, що при звільненні відповідачем позивача 07.11.2019 року, з останньою не було проведено остаточного розрахунку. Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивач при прийнятті на роботу знала про фінансові труднощі Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради та в заяві про звільнення не просила сплатити їй вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки фінансові труднощі підприємства не є підставою для не виплати зазначеної допомоги, крім того ст. 44 КЗпП України не передбачено обов`язковою умовою виплати вихідної допомоги наявність заяви особи. Також суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок: суми вихідної допомоги при звільнені, яка становить 50 314, 53 грн. та середнього заробітку за весь час затримки виплати суми заробітної плати за жовтень 2019 року - 5 460, 49 грн.(а.с.80-81). Що стосується розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки виплати суми вихідної допомоги при звільненні, то він зроблений вірно, однак лише по 04 січня 2020 року, а не по дату прийняття судом рішення по справі, а саме по 17.02.2020 року. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов`язана відповідна виплата. У пункті 5 зазначеного Порядку вказано, що нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно з наданою позивачем довідкою № 06/02 від 02.01.2020 року, яку видано КП «РВУВКГ» РМР, її середньоденний заробіток складає 780, 07 грн. Період затримки розрахунку з дня наступного за днем звільнення до дня вимоги заявника: з 08.11.2019 року по 17.02.2020 року - 68 робочих днів. Розмір середнього заробітку позивача за час затримки виплати суми вихідної допомоги при звільненні складає 53 044 гривні 76 копійок (780, 07 гривень Х 68 дні = 53 044, 76 гривень). У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.2009 року № 13 роз`яснено, що при визначені розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.01.2012 року по справі № 6-54цс11, яка є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07 листопада 2019 року про припинення трудового договору відносно [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в частині звільнення без виплати вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України; стягнення з відповідача на користь позивача: вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів), яка складає 50 314, 53 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за жовтень 2019 року у розмірі 5 460, 49 грн. (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів); середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 08 листопада 2019 року по 17 лютого 2020 року включно у розмірі 53 044, 76 грн. (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів), підлягають задоволенню. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" надав роз`яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Чинне законодавство не встановлює розмір морального відшкодування. Відповідно до положень ст. 23 ЦК це право залишено за судом і визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. До того ж зазначена норма містить порядок визначення судом розміру грошового відшкодування моральної шкоди і з цього приводу наявні відповідні роз`яснення Верховного Суду України у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", а саме: розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на вищевикладене та на наслідки, що настали внаслідок несвоєчасного розрахунку відповідача з позивачем після звільнення останньої, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу повинен становити 1000, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 із змінами та доповненнями, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позивач на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при зверненні з вказаним позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви не майнового характеру фізичною особою становить0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 856, 60 грн., а також з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 192, 10 грн., оскільки позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Outcome: partial