Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 0001/08/6/10-CLNv від 15.05.2008 року, такий був укладений з [PERSON] із відкриттям відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі з лімітом кредитування 33000 дол. США з кінцевим терміном повернення 14.05.2018 р. із сплатою 14% річних. 27.01.2009 р. з відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої сторони домовились внести зміни до п.2.3 кредитного договору, виклавши його у наступній редакції: «Ліміт кредитування за кредитною лінією зменшується згідно з графіком, який є невід'ємною частиною цього договору». Повернення кредитних коштів здійснюється шляхом сплати позичальником коштів на відкритий йому позичковий рахунок. В забезпечення зобов'язань позичальника 15.05.2008 року банком було укладено іпотечний договір з [PERSON] і [PERSON] за умовами якого ними надано в іпотеку належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, позичальник свої зобов'язання по договору належним чином не виконував, у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 13.02.2014 року в загальній сумі з відсотками, пенею та комісіями становить 52197,86 дол. США, що в гривневому еквіваленті до курсу НБУ становить 485349,87 грн. З огляду на зазначені обставини просить позов задовольнити, та стягнути з відповідачів заборгованість в сумі 52197,86 дол. США із штрафними санкціями в сумі 39021,63 грн. та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру по [ADDRESS], а також, стягнути судовий збір по справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлений позов, вважає такий підставним. В уточнення позовних вимог, просить стягнути із [PERSON] заборгованість в сумі 56222 дол. США та 134981,68 грн. штрафних санкцій, а також, визначити порядок виконання рішення суду шляхом звернення його до виконання в частині звернення стягнення на предмет іпотеки після закінчення дії мараторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом. Також, вважає, що банком не пропущено строк позовної давності так як такий переривався у серпні-жовтні 2012 р. при здійснені платежів відповідачем в розмірі 60 дол.США. З огляду на наведене просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, вказав, що позов поданий з пропуском строку позовної давності, оскільки, відповідачем [PERSON] у 2012 р. були сплачені відсотки, інші платежі були проведені пізніше, а тому, просить застосувати позовну давність з 4.04.2014 р. Також, просить застосувати до вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали пояснення представника [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення, оцінивши зібрані матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що згідно Кредитного договору № 0001/08/6/10-CLNv від 15.05.2008 року [PERSON] було надано кредит із відкриттям відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі з лімітом кредитування 33000 дол. США з кінцевим терміном повернення 14.05.2018 р. із сплатою 14% річних. Того ж дня з [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором та передано в іпотеку належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS]. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів. Виходячи з вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Розділом 4 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у випадку порушення ним зобов'язань, що виражена у сплаті пені в розмірі 0,2% за кожний день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Судом встановлено, що [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, що стверджується дослідженим в судовому засіданні розрахунком заборгованості за договором з якого вбачається, що станом на 12.01.2015 р. перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 56222,08 США, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на 9.02.2015 р. склало 1300449,32 грн., яка складається з заборгованості за кредитом та 8570,49 дол. США штрафних санкцій, що в гривневому еквіваленті становить 134981,68 грн. Суд, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та нормативно - правові акти, які стосуються початку та перебігу строку позовної давності прийшов до висновку, що твердження представника відповідача про сплив строку позовної давності є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. У відповідності до ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору» так і «строк (термін) виконання зобов'язання (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). На підставі ст.264 ЦПК України, а також згаданої вище правової позиції Верховного Суду України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу та іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново ( т.1, 3 ст.264 ЦК України). В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON], періодично здійснював часткове погашення заборгованості по кредиту, в тому числі 28.08.2012 р., 27.09.2012 р., 29.10.2012 р. що підтверджуються квитанціями № 735900, 750313,762369. Таким чином, на підставі вищенаведеного суд приходить до переконливого висновку, що здійснюючи проплати, відповідач [PERSON] тим самим визнавав наявну у нього заборгованість та відповідно даними проплатами частково погашав існуючий борг, а тому перебіг позовної давності переривався в силу ч.1 ст.264 ЦК України. При підтвердженні факту переривання строк позовної давності не вважається пропущеним та не потребує поновлення. Беручи до уваги наведене, оскільки позов поданий до суду 04.04.2014 року, суд приходить до переконання, що вимога позивача до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором є підставною, та подана в межах строку позовної давності. Що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також судом встановлено, що позивач звертався 5.12.2013 року до відповідачів з повідомленням-вимогою про необхідність погашення заборгованості, однак відповідачі не реагують. Разом з тим, відповідно до ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є законність. Так, Законом України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (частина 1 Закону). Частиною 4 Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Як видно з матеріалів справи, предмет іпотеки - квартира по [ADDRESS] використовується як місце постійного проживання відповідачів та площа даної квартири складає 43,6 кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, у власності [PERSON] та [PERSON] перебуває квартира за вказаною вище адресою, яка є об'єктом обтяження на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 р., іншого нерухомого майна у власності відповідачів немає. Крім того, в судовому засіданні сторони не заперечили щодо необхідності застосування Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» однак, запропонували різний спосіб його застосування. Вирішуючи питання способу застосування наведеного Закону, суд враховує наступне. Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві. Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань. Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» слід зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які суд зобов'язаний застосовувати на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи принцип дії Закону в часі. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, слід відмовити, оскільки предмет іпотеки - квартира по [ADDRESS] та обставини у справі відповідають умовам, визначеним Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому на період дії цього Закону на неї не може бути звернено стягнення. Одночасно суд звертає увагу, що в цій частині відмовляє у позові не з мотивів безпідставності позовних вимог, а така відмова має лише тимчасове правове значення і позичальник може звернутись до суду із вказаними вимогами після закінчення дії мораторію. Крім того, статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial