Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до з позовом у якому просить на підставі ч.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.215 ЦК України, визнати недійсними та припинити зобов'язання за кредитним договором №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» повним правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» ( код ЄДРПОУ 14351016, юр. адреса: м.Київ, вул.Велика Васильківська, 10) та [PERSON], договором іпотеки від 01 листопада 2007 року укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» повним правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» ( код ЄДРПОУ 14351016, юр. адреса: м.Київ, вул.Велика Васильківська, 10) та [PERSON], договорів поруки №014/1581/74/03334 від 28.02.2011 року, №014/1581/74/03334 від 28.02.2011 року, укладених в забезпечення зобов'язань за Кредитним договором №014/1581/74/03334. Відсутність ліцензії на здійснення валютних операцій заявлено в підставу позову. У судове засідання представник Позивача з`явилася, позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», у задоволенні позову просила відмовити, надала суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких, зокрема, вказувала ПАТ «ФІДОБАНК» було дотримано вимог чинного законодавства при укладенні кредитного та іпотечного договору. Суд, вивчивши матеріали справи, пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов [PERSON] необґрунтованим та не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір з фізичною особою №014/1581/74/0334 (надалі Кредитний договір), відповідно до умов якого [PERSON] надано кошти в сумі 350 000 (триста п'ятдесят тисяч) доларів США строком до 31 жовтня 2022 року за відсотковою ставкою 12% з погашенням кредиту та відсотків за користування ним щомісячно, шляхом сплати кожного місяця рівних платежів, згідно умов Кредитного договору (додаток №1 до Кредитного договору ). В забезпечення зобов'язань за Кредитним договором з фізичною особою №014/1581/74/0334, 28 лютого 2011 року був укладений Договір поруки №014/1581/74/03334 від 28.02.2011 року, в забезпечення зобов'язань за Кредитним договором №014/1581/74/03334, між Банком з однієї сторони та громадянином України [PERSON] з іншої сторони. В забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, 01.11.2007 року укладений договір іпотеки з ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON], відповідно до умов п. 1.2. якого, для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником [PERSON] зобов'язань, визначених у Статті 1 цього Договору, Іпотекодавець цим надає Іпотекодержателю в Іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS]. Відповідно до п.7 постанови пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику, кредитний договір укладено з дотриманням положень законодавства. Відповідно ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порідку, встановлених законом. Згідно із ч.2 ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошових еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Порядок і умови використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України встановлений Декретом КМУ від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Так, відповідно до ст.5 вказаного Декрету, НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до п.п.10-12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст.19, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II ЗУ від 15.02.2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 ЗУ «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II ЗУ від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Ухвалою приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2017 року витребувано у Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» договір конвертації кредиту за договором №014/1581/74/03334 від 01.11.2007 року та копії всіх документів, на підставі яких був укладений договір конвертації кредиту № 014/1581/74/03334 від 01.11.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», повним правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк» та [PERSON]. 05 лютого 2018 року позивачки [PERSON] стало відомо, що 16.02.2016 року ПАТ «Фідобанк» звертався до неї з пропозицією (оферта) щодо внесення змін в кредитний договір №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року та здійснення реструктуризації існуючої заборгованості в іноземній валюті на гривну, з урахуванням того, що нараховані, і не сплачені, а також нараховані і прострочені проценти за користування кредитом на дату реструктуризації капіталізуються та стають частиною основного боргу (п.1.1. пропозиції - оферти). Пунктом 1.2 пропозиції - оферти визначено, що за умовами зміні валюти зобов'язання за кредитний договір №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року фіксується в гривні. У вказаній оферті були викладені умови реструктуризації існуючої заборгованості за кредитним договором та умови акцепту такої пропозиції. Зокрема, у оферті було зазначено, що вона надається на підставі статті 641 ЦК України для укладення з [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору щодо реструктуризації її заборгованості в іноземній валюті на умовах, передбачених цією пропозицією. У разі згоди з пропозицією ПУАТ «Фідобанк» [PERSON] було запропоновано здійснити платіж на користь ПУАТ «Фідобанк» у розмірі 1 гривні у строк до 26.02.2016 року, що буде вважатись прийняттям цієї пропозиції від банку. Слід зазначити, що в пункти 1.2 пропозиції - оферти зазначено, що сума загальної заборгованості за кредитний договір №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року фіксується в гривні та після реструктуризації дорівнюватиме сумі розрахованої за офіційним курсом НБУ на дату реструктуризації. Відповідно до статті 19 Закону України «Про іпотеку» зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно п.3, п.8.6 частини 7 іпотечного договору, всі зміні і доповнення до цього договору підлягають нотаріальному посвідченню, а всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмової формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм. Проте ПАТ «Фідобанк» не було надіслано позичальнику і іпотекодавцю [PERSON] зміні і доповнення до кредитного та іпотечного договорів, які були би укладені між ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] з 29.02.2016 року (дата вчинення дії відповідно до вказаних у пропозиції умов (сплата відповідної суми грошей), яка засвідчує бажання боржника укласти додаткову угоду до кредитного та іпотечного договорів, що є порушенням вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» та п.3, п.8.6 частини 7 договору іпотеки від 01.11.2007 року за р. №4807. Пункт 6 іпотечного договору встановлює припинення право іпотеки та договору іпотеки у зв'язку з припиненням основного зобов'язання Кредитного договору №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року, а оскільки зміни і доповнення до іпотечного договору не укладалися та нотаріально не посвідчувалися, тому право на іпотеку та відповідно і цій договір є припиненим у зв'язку з припиненням валютного договору з 29.02.2016 року. З урахуванням наведеного, встановлений факт відсутності будь яких додаткових угод до кредитного та іпотечного договору, укладені між ПУТ «Фідобанк» та позивачкою з 29.02.2016 року (дата вчинення дії відповідно до вказаних у пропозиції (оферта) (сплати запропонованого платежу на користь ПАТ «Фідобанк» у розмірі 1 гривні у строк до 26.02.2016 року, яка засвідчувала бажання позивачки укласти додаткову угоду до кредитного та іпотечного договорів). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] пропозицію (оферту) від 16.02.2016 року не отримала, вона не сплатила на визначений у пропозиції (оферта) рахунку ПУАТ «Фідобанк» одну гривну (у матеріалах справи відсутня квитанція про те, що [PERSON] сплатила 01 березня 2016 року одну гривну на рахунок), крім того у порушення умов пропозиції (оферта) конвертація існуючої заборгованості з іноземній валюті на гривну була проведена 29 лютого 2016 року, а ні 01 березня 2016 року (вказаний факт підтверджується рухом коштів по рахунку станом на 26.12.2017 року, який наданий ПУАТ «Фідобанк» до суду), тобто аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши копії документів щодо конвертації валютного договору в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутності у ПАТ «Фідобанк» доказів про укладання із позичальником гривневого договору у зв'язку з реструктуризації та капіталізації валютного договору, а згідно наданих банком доказів вбачається, що з 29.02.2016 року у [PERSON] зобов'язання у валюти США перед банком припинені у зв'язку з конвертацією Кредитного договору №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року в гривну, яка була проведена ПАТ «Фідобанк» 29.02.2016 року. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Фідобанк» вказані обставини підтвердив, що у зв'язку з конвертацією Кредитного договору №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року, яка була проведена ПАТ «Фідобанк» 29.02.2016 року, зобов'язання боржника [PERSON] у валюти США перед банком припинені. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні встановлено, що згідно інформації з державного реєстру Іпотек, вбачається що з 16.02.2016 року ніяких нотаріально посвідчених змін і доповнень до іпотечного договору від 01.11.2007 року за р. № 4807 не зареєстровано. Оскільки, позовні вимоги щодо визнання недійсними та припиненими зобов'язання за кредитним договором №014/1581/74/03334 від 01 листопада 2007 року та договором іпотеки від 01 листопада 2007 року заявлених з підстав відсутності ліцензії на здійснення валютних операцій, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог, тому що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється і це передбачено пунктом 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483. Відповідно до п.п.10-12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. 19, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II ЗУ від 15.02.2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed