Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з даним позовом, на обґрунтування якого зазначили, що вони є власника ми будинку [ADDRESS] , який розділений між двома сім`ями та власником другої половини будинку, адреса якого [ADDRESS] , є відповідачка [PERSON] . В спільному користуванні сторін є земельні ділянки для обслуговування даного будинку. 13.06.2020р. відповідачка без будь-якого погодження з позивачами встановила бетонну огорожу, якою позбавила позивачів проходу до належного їм сараю. Крім того, вказаною огорожею відповідачка без будь якого погодження та домовленості збільшила свою частку земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні. Сокальською міською радою на неодноразові звернення позивачів спору не врегульовано та рекомендовано звернутися до суду. На звернення позивачів до органу поліції також надано відповідь, що дані правовідносини належать до компетенції суду. Землевпорядною організацією виготовлено схематичне зображення розташування та меж земельних ділянок сторін та земельної ділянки спільного користування, а також розташування встановленої відповідачкою огорожі. Позивачі та їх представник - адвокат Брух А.О. в судовому засіданні позов підтримали. Відповідачка позову не визнала. Також, подала відгук, який суд розцінює як відзив на позовну заяву, в якому покликається на те, що бетонну огорожу вона усвідомлено встановила від кута свого будинку та від межової точки земельної ділянки позивачів. Факт позбавлення позивачів доступу до сараю є голослівним, оскільки дана господарська будівля підлягає демонтажу та була приватизована нею одночасно з її квартирою в 1996 році. В квітні 2021 року даний сарай вона демонтувала. Крім того, зазначила, що нещодавно вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності на прибудинкову територію. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні за наслідками обстеження встановлено наявність спірного паркану, який зведено без будь-якого погодження та дозволу. Проти позову не заперечив. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №1 30 від 11.11.2013р. змінено статус квартири [ADDRESS] та присвоєно поштову адресу « [ADDRESS] ». Позивачам на праві спільної часткової власності, зокрема по 1/4 кожному, належить житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 46,8кв.м, житловою площею 26,6кв.м, що стверджується інформаційною довідкою від 30.05.2016р. та технічним паспортом. З державного акта на право приватної власності на землю та витягів з Державного земельного кадастру встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,0935га, розташована в м.Сокаль Львівської області, призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка складається із земельних ділянок площею 0,0849га, 0,0058га, 0,0028га. Також, земельна ділянка площею 0,279га, що є двором будинку, перебуває в спільному користуванні, в тому числі частка позивача [PERSON] в даному дворі становить 0,0139га. 07.06.2018р. позивачі зверталися до Сокальської міської ради Львівської області із заявою про поділ земельної ділянки спільного користування (подвір`я), яка перебуває на балансі міста, на яку їм повідомлено, що даний спір належить вирішувати в судовому порядку. 07.07.2020р., 29.07.2020р. позивачі зверталися до Сокальської міської ради із заявою з приводу врегулювання спору щодо порушення [PERSON] правил добросусідства та самовільного встановлення бетонної огорожі, на що їм надано відповідь, якою для вирішення даного спору рекомендовано звертатися до суду. 13.06.2020р. [PERSON] звернувся до Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області із заявою про самовільне встановлення [PERSON] огорожі на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні. Відповіддю від 27.06.2020р. начальником Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області надано відповідь, що розгляд зави припинено, оскільки дані правовідносини мають цивільно-правовий характер та є компетенцією суду. Із зведеного плану та кадастрового плану земельних ділянок по [ADDRESS] , а також фотознімків встановлено, що на земельній ділянці площею 0,0279га, яка перебуває у спільному користуванні сторін, встановлено бетонну горожу. Даною огорожею розділено земельну ділянку на дві окремі ділянки, а саме: площею 0,0179га, яка виділилася в користування [PERSON] та земельну ділянку площею 0,0100га, яка виділилася в користування [PERSON] . Під час обстеження земельної ділянки спільного користування площею 0,0279га по [ADDRESS] створеною Сокальською міською радою Львівської області комісією встановлено, що за вказівкою [PERSON] споруджено бетонний паркан, який складається з шести бетонних стовпів, висотою 2м та двадцяти бетонних секцій (плит) огорожі, розмірами 0,5м висотою та 2м довжиною. Даний паркан встановлений без дозвільних документів, без погодження органами місцевого самоврядування та без погодження з суміжними землекористувачами, розмежовує вказану земельну ділянку та створює перешкоди користування усією земельною ділянкою іншим її користувачам. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих приписах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Відповідно до ст.38 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Відповідно до ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно з статтею 14 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством. Відповідно до частини другої статті 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" огорожі і ворота відносяться до малих архітектурних форм. Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій відповідачкою зведена огорожа, передана сторонам у спільне користування. Окрім цього, суд враховує положення ст.79-1 ЗК України, якою регламентовано, що формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Відповідно до ч. 5 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (частини 6, 7 ст.79-1 ЗК України). В свою чергу, [PERSON] спорудивши зазначений паркан, поділила земельну ділянку, яку надано їй та позивачам в спільне користування. Попри це, остання не погодила такий поділ з органом місцевого самоврядування та іншими користувачами земельної ділянки, тобто відповідачами, а також не отримала дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, як цього вимагають зазначені вище норми. Окрім цього, влаштування вказаного паркану створює перешкоди позивачам в доступі до земельної ділянки площею 0,0028га, яка належить на праві власності позивачу [PERSON] . Врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач, самовільно встановивши паркан на земельній ділянці спільного користування, порушила права позивачів та позивачі обрали вірний спосіб захисту порушеного права, а тому останню слід зобов`язати знести споруджену огорожу за власний рахунок.

Outcome: approved