Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивачем подано до суду 05.12.2018 року відповідний позов. Просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 24 травня 2007 року по 30 червня 2018 року. Поділити майно, що об`єктом спільної сумісної власності та визнати за ним та відповідачкою в рівних частках по Ѕ частці право власності на автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] [NUMBER] , право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 23.10.1999 року він вступив в шлюб із відповідачкою, [INFO] у них народився син [PERSON] . Весною 2004 року вони із відповідачкою перебуваючи у шлюбі придбали автомобіль Ауді А4, 1996 року випуску, автомобіль був зареєстрований за відповідачкою, а він був зазначений у свідоцтві як особа, що має право на керування. 24.05.2007 року шлюб між ними був розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова, але не зважаючи на дане рішення вони продовжували проживати спільно, як подружжя, виховували разом сина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний побут, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, спільно відпочивали, проводили вільний час, відпустки, вихідні, свята, в інших шлюбах не перебували. До органів РАСЦу для реєстрації розірвання шлюбу не звертались. В кінці весни, на початку літа 2008 року ними було продано автомобіль Ауді А4 та в подальшому грошові кошти витрачені 07.10.2008 року на придбання автомобілю HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску. [INFO] у них народився другий син [PERSON] . 05.07.2012 році ними було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Дану квартиру придбали за кошти отримані від продажу квартири по [ADDRESS] . Під час придбання квартири він надавав згоду на її придбання. У вересні 2012 року ними було оформлено розірвання шлюбу в органах РАЦСу, але й не зважаючи на це, стосунки вони не припиняли, жили, як подружжя, виховували синів, мали спільний бюджет, в інших шлюбах не перебували. Оскільки у них виникли суперечки з приводу поділу спільного майна, звернувся до суду. Також зазначав, що з червня місяця 2018 року відповідач залишила позивача та їх дітей, проживає окремо. Наразі позивач мешкає із дітьми та займається особисто всіма питаннями для створення умов розвитку дітей. З відповідача на його користь на утримання дітей стягнуто аліменти за судовим наказом. Оскільки позивач не має можливості повноцінно розпоряджатись належним йому майном, оскільки між ним та відповідачем виникають непорозуміння і угоди щодо поділу майна не досягнуто, просив задовольнити позов. 07.02.2019 року відповідачем по справі подано відзив, в якому відповідач просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції посилалась на те, що дійсно перебувала в шлюбі із позивачем, але прожила з ним незначний час, саме він був ініціатором звернення до суду та їх шлюб було розірвано, в позові про розірвання шлюбу позивач сам не заперечував, що стосунки припинені з 2004 року. Причиною її згоди на розірвання шлюбу було те, що позивач не бажав працювати, його звільнили з органів внутрішніх справ за прогули, він зловживав спиртними напоями, зраджував їй, постійно її принижував, лаявся, не приходив ночувати додому, бив її протягом всього подружнього життя. Саме вона заробляла більше, а позивач не утримував ані її, ані дитину. Він психічно неврівноважений, злобний, зловживає спиртними напоями й дотепер, що більше розхитує його психіку, робить його неадекватним. З моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили їх стосунки подружжя були припинені, просила застосовувати вимоги ст.114 ч.2 СК України та врахувати встановлені судовим рішенням обставини щодо припинення їх стосунків. Зазначала, що дійсно було придбано квартиру по [ADDRESS] в період їх спільного проживання, але грошові кошти на придбання квартири надавали її батьки, оскільки ані вона, ані її чоловік достатніх коштів не мали, тому квартира була зареєстрована саме за нею та позивач ніколи не був там прописаний. Через 5 років після розірвання шлюбу вона продала цю квартиру та придбала нову по [ADDRESS] , половину отриману від продажу квартири вона віддала позивачу, який не заперечував проти реєстрації права власності на нову квартиру лише на неї. Також зазначала, що й на придбання цієї квартири, додатково кошти, більше половини вартості, надали її батьки, оскільки ані у неї ані у відповідача таких коштів не було. Після розірвання шлюбу вони із позивачем домовились, що старший син буде проживати із позивачем, а молодший із нею, тому після придбання квартири в 2012 році вона зареєструвалась сама та зареєструвала молодшого сина в цій квартирі, але фактично вона оселилась там з обома синами, та до неї переїхала її мати [PERSON] , яка допомагала із дітьми, коли вона працювала. Що стосується автомобілю Хюндай Таксон також він був придбаний за кошти її батьків, тому й зареєстрований на її ім`я. На момент придбання автомобіля вона не мала водійського посвідчення та мала побоювання сідати за кермо, тому й видала довіреність на ім`я позивача. Саме мати допомагала їй з дітьми, відводила до школи, садочка, готувала їжу. [INFO] її мати померла, це була тяжка втрата та саме в цей період позивач став відвідувати дітей, а оскільки вона потребувала допомоги, він відводив дітей до школи, інколи залишався на ніч, коли вона затримувалась на роботі чи була у відрядженні, але наполягала на тому, що їх стосунки не мали характеру сімейних, позивач продовжував кричати на неї та дітей, був агресивним, як і раніше, діти його дратували, він їх люто ненавидить, як і її, так і всіх оточуючих, всім погрожує тюрмою та розправою. 04.05.2018 року вона перебувала у відрядженні, а позивач перебував в її квартирі із дітьми, імовірно стався конфлікт, хтось із дітей не хотів їсти, це призвело до лютої ненависті та навіть божевілля позивача. Вона повернулась з відрядження, але позивач її побив та вигнав з квартири, не віддав документів, навіть паспорту, вона була змушена поїхати до своєї родички в Московському районі м.Харкова, але позивач приїхав туди та влаштував скандал, тягав її за волосся, навіть стріляв з пістолету. Вона зробила фото побоїв, але оскільки позивач забрав у неї паспорт вона не змогла пройти огляд та змушена була відновлювати документи. З цього приводу вона зверталась до поліції, але їй відмовили у притягненні до кримінальної відповідальності позивача. 13.10.2018 року та 20.10.2018 року вона зверталась до Індустріального відділу поліції з приводу її вселення, але їй порадили звертатись до суду. Наразі справа перебуває в суді, але провадження зупинено. Зазначала, що позивач в 2008, 2009 та 2010 році в м.Харкові не проживав, оскільки перебував в м.Київі, де працював у відділі по боротьбі з нелегальними мігрантами. Після повернення з Києва в 2010 році позивач почав проживати з іншою жінкою, а в 2012 році їх старший син почав проживати із батьком, позивач його перевів до іншої школи, де в заяві про прийняття посилався на адресу свого проживання по [ADDRESS] . Після того, як позивач вигнав її з дому, він розповсюджує щодо неї неправдиву інформацію, як то легковажність поведінки, вживання алкоголю, те, що вона покинула дітей та квартиру. Вона в свою чергу цікавиться успіхами та станом здоров`я дітей, надає матеріальну допомогу, намагається відновити своє право на квартиру шляхом подачі позову. Вважала не доведеним факт проживання однією сім`єю фотографіями, долученими до позову, оскільки жодного фото за період з 2007 року по 2018 рік не надано, відсутні фото в спірній квартирі. Також, зазначала, що надані копії договорів оформлені на її ім`я, а позивач лише дописав власноруч своє прізвище. Звертала увагу суду не те, що позивач продовжує її переслідувати, погрожувати їй, пише на неї скарги та звертається на гарячу лінії, щодо нібито порушень нею законодавства про корупцію. Наполягала на тому, що після розірвання шлюбу в судовому порядку, а це понад 11 років, вони не підтримували стосунків саме подружжя, кожен жив своїм життям, вони лише спілкувались. Що стосується народження другої дитини посилалась, що це було її слабкістю, вона довірилась позивачу, повірила йому та на нетривалий час пустила до квартири, а коли зрозуміла, що завагітніла то вирішила народжувати, бо дуже хотіла другу дитину, щоб у [PERSON] був брат або сестра. Просила в позові відмовити. Окремо відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки на її думку, позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом, шлюб було розірвано 11 років тому, вимог до неї про поділ майна позивач не заявляв ( том 1 а.с.153-154). Позивачем подано відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено, що фактично відповідач підтвердила факт придбання в період зареєстрованого шлюбу квартири по [ADDRESS] , яка в подальшому була продана та за кошти від продажу цієї квартири були використані на придбання квартиру по [ADDRESS] , яка є предметом спору. Окрім того, є наклепом доводи відповідача щодо зловживання ним алкоголем, зради, злобності, неврівноваженості з його боку, оскільки нічим окрім слів відповідача не підтверджуються, стверджував, що саме відповідачка протягом останнього часу приходила додому пізно в ночі та на підпитку. Автомобіль Хюндай Таксон був придбаний за кошти сім`ї отримані від продажу автомобіля Ауді А4. Звертав увагу на те, що у разі дійсності тверджень відповідача про зловживання ним алкоголем вона не надала б йому довіреність на керування автомобілем та не зазначала б його у свідоцтві. Також, під час хвороби матері відповідачки [PERSON] він надавав матеріальну допомогу, спілкувався із лікарями, підтримував її та відповідачку, брав відгули на роботі, допомагав під час поховання та на поминах, оскільки вважав себе однією родиною та мав обов`язок допомагати дружині та її батькам. Стверджував, що надані відповідачів фотознімки із синцем під оком виконані в грудні 2017 року в їх спільній квартирі, саме в такому вигляді вона вночі повернулась додому, а не як зазначає відповідач 04 травня 2018 року, зробити їх в квартирі саме цього числа відповідач не мала можливості, оскільки нібито він її вигнав. Заперечував факт листування з відповідачкою в роздруківці яка була надана нею у якості доказу, оскільки відсутні будь-які дані прізвища та номера телефонів. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вона посилалась на те, що саме відповідач вигнав її з квартири, вона позбавлена можливості там проживати, про що звернулась до поліції, також агресивність позивача підтверджується звернення до поліції матері однокласника їх сина [PERSON] , що свідчить також про неналежне виховання їх сина, вона на обліках нарколога та психіатра не перебуває, про що свідчать надані нею сертифікати, просила врахувати обставини встановлені судовим рішенням про розірвання шлюбу, фактично стосунки припинені з 2004 року, а в 2007 році шлюб розірвано, претензії з приводу квартири протягом 11 років не було. Окрім того, на думку відповідача, підставою звернення до суду із даним позовом стала наявність кредитної заборгованості у позивача та його матері, внаслідок якої вони можуть втратити свою квартиру та таким чином позивач вирішив привласнити собі її житло. Внаслідок дій позивача вона змушена проживати в гуртожитку, позивач продовжує їй погрожувати, залякує та намагається знищити морально. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, посилався на обставини викладені в позові та відповіді на відзив, також суду пояснив, що він проживав із відповідачкою як подружжя, вони спільно виховували дітей, проводили дозвілля, мали спільний бюджет, проводили ремонт в квартирі, купували техніку. До одруження деякий час жили у батьків [PERSON] , потім вступили в шлюб, народився [PERSON] , купили квартиру та автомобіль Ауді А4, потім продали та купили нову квартиру та новий автомобіль, що є спірними. Фактично відповідачка пішла 30.06.2018 року та повідомила, що в неї інший. Зазначав, що саме з цього часу виник спір про спільне майно, до цього спорів не виникало, тому строк звернення до суду не пропущений. Відповідач проти позову заперечувала, підтримала доводи викладені в відзиву та суду пояснила, що шлюб між нею та відповідачем був розірваний ще в 2007 році, сам позивач в позові зазначав, що вони стосунки не підтримують з 2004 року, проти цього вона не заперечувала, оскільки [PERSON] поводився дуже агресивно, бив її, лаявся. Після смерті матері він дійсно приходив та допомагав з дітьми, вона не заперечував проти того, що він залишався в квартирі на ніч коли вона у відрядженнях, ключі від квартири дала в 2013 році Зазначала, що вони не є сім`єю, [PERSON] є її колишній чоловік. Наполягала на тому, що позов не обґрунтований, з 2007 року після розірвання шлюбу претензій до неї з приводу майна не було, бо позивач знав, що квартири та машини придбані були за кошти батьків. Так, вони їздили відпочивати на море, але це не свідчить про наявність сім`ї. Представник відповідача проти позову категорично заперечувала, посилалась на обставини викладені в відзиву, зазначала, що підстав для задоволення позову не вбачається, позивачем не доведено факту спільного проживання із відповідачкою однією сім`єю, обставини проведення спільного відпочинку, народження другої дитини, не можуть свідчити про те, що стосунки між сторонами мали характер сімейних. Даних про ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, матеріали справа не містять. Наполягала на пропуску строку позовної давності позивачем, оскільки з моменту розірвання шлюбу пройшло 11 років, позивач до суду не звертався, заяви про поновлення пропущеного строку не подавав, судовий збір за подачу такої заяви не сплачував. Звертала увагу суду на те, що судовим рішенням про розірвання шлюбу було встановлено час припинення стосунків між сторонами, а саме з 2004 року, ці обставини не підлягають доведенню. Також, у разі наявності бажання проживати спільно подружжям сторони мали б можливість після розірвання шлюбу зареєструвати шлюб повторно, але в 2012 році вони оформили своє рішення в органах РАЦСу. Наполягала на тому, що надані фотознімки не свідчать про наявність сімейних стосунків, відсутні фото з спірної квартири, надані договори про виконання робіт по спірній квартирі оформлені на відповідачку, а позивач лише дописав своє прізвище в них, оскільки всі документи залишились в квартирі та після 04 травня 2018 року відповідач не має можливості потрапити до квартири. Суд, вислухавши доводи позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач у справі [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії його паспорту мав реєстрацію з 16.06.1993 року по 11.08.2004 року, з 21.03.2007 року по 01.09.2007 року, з 02.02.2008 року по 31.05.2008 року за адресою [ADDRESS] . В період з 24.06.2008 року по 24.10.2013 року був зареєстрований по [ADDRESS] в гуртожитку, з 06.11.2013 року та по день розгляду справи в суді має реєстрацію за адресою [ADDRESS] . (том 1 а.с.17-18). Відповідач [PERSON] відповідно до копії її паспорту мала реєстрацію з 16.04.1996 року по 29.07.2003 року за адресою [ADDRESS] , з 03.09.2003 року по 20.06.2012 року за адресою [ADDRESS] , а з 08.08.2012 року та по день розгляду справи в суді зареєстрована за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с.20). Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.1999 року, про що свідчать відмітки в копіях паспортів сторін. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 24.05.2007 року шлюб між сторонами було розірвано, як вбачається із змісту рішення із позовом до суду звертався позивач [PERSON] , рішення було ухвалено заочно за відсутності відповідача [PERSON] (том 1 а.с.26). На підставі вказаного рішення 18.09.2012 року було вчинено актовий запис №146 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про розірвання шлюбу та 25.09.2012 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу (том 1 а.с.27), що також підтверджується відповідною відміткою про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем в їх паспортах. Також сторони зазначали, що вони обвінчались в день їх весілля 23.10.1999 року, а як вбачається із відповіді Управління Харківської єпархії згідно до прохання [PERSON] від 12.10.2018 року про розірвання шлюбу накладено резолюцію Високопреосвященнішого Онуфрія , церковний шлюб благословляється вважати не дійсним (том 2 а.с.2). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , а [INFO] у сторін народився син [PERSON] , про що свідчать копії свідоцтв про народження ( том 1 а.с.22-23). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Audi A4 був придбаний 01.04.2004 року, право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] , в особливих відмітках зазначено на наявність права керування даним транспортним засобом [PERSON] ( том 1 а.с.24). Окрім того, із змісту копії довіреності від 29.04.2008 року вбачається, що [PERSON] надала довіреність, з правом відчуження даного транспортного засобу на ім`я [PERSON] , строком на 3 роки, до 29.04.2011 року (том 1 а.с.25). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 05.07.2012 року укладеного між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого, було передано у власність покупця [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вартість квартири було визначено за п.4 договору в розмірі 359662,50 гривень, що еквівалентно 45000 доларам США. Із змісту даного договору, а саме п.7, також вбачається, що чоловік продавця [PERSON] надав згоду на продаж квартири його дружиною. ( том 1 а.с.28). Як вбачається із змісту копії договору купівлі-продажу від 05.07.2012 року, тобто укладеного в той же день, що й договір відчуження квартири [ADDRESS] , [PERSON] , як продавцем, було передано у власність [PERSON] , як покупцю, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.4 договору вартість квартири було визначено в суму 423602,50 гривень, що еквівалентно 53000 доларів США. Із змісту даного договору, а саме п.8 також вбачається, що чоловік покупця [PERSON] надав згоду на купівлю квартири його дружиною (том 1 а.с.29). Право власності відповідно до витягу про державну реєстрацію прав було зареєстровано за [PERSON] на всю квартиру в цілому (том 1 а.с.31). Як вбачається з копії технічного паспорту квартира є трикімнатною, розташована на 3 поверсі 12 поверхового будинку, загальною площею 64,6 кв.м., житловою 43,6 кв.м. (том 1 а.с.32-34). Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна вартість квартири на 22.11.2018 року складає 448486 гривень (том 1 а.с.35). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу легкового автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] [NUMBER] , право власності на транспортний засіб 07.10.2008 року було зареєстровано за [PERSON] . В особливих відмітках зазначено на право керування транспортним засобом [PERSON] (том 1 а.с.36). Відповідно до рахунку № [NUMBER] від 07.10.2008 року виданого ПАТ «Завод ім..Фрунзе» вартість транспортного засобу склала 1278000 гривень (том 1 а.с.37). Відповідно до копій свідоцтв про смерть мати відповідача [PERSON] померла [INFO] (том 1 а.с.96), батько відповідача [PERSON] помер [INFO] (том 1 а.с.97). Відповідно до копії судового наказу від 17.09.2018 року виданого Орджонікідзевським районним судом м.Харкова з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно. Аліменти стягнуто з моменту подачі заяви з 09.08.2018 року. (том 1 а.с.38). За даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна актуального станом на день винесення рішення право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Дослідивши в сукупності подані сторонами докази та показання свідків суд зазначає наступне. Що стосується доводів про пропуск позовної давності позивачем суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «міг дізнатись» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В даному випадку, позивач посилається на те, що протягом тривалого часу він проживав із відповідачкою однією сім`єю, вони виховували спільно двох синів при цьому другий син народився вже після розірвання шлюбу, він надавав згоду, як чоловік, на придбання та продаж квартир, був записаний як особа, що має право на керування транспортним засобу, та все це вже після розірвання шлюбу в суді, тому він навіть не припускав, що між ними існує спір про майно. Вважав майно спільним, набутим подружжям, але в червні 2018 року відповідачка заявила про свій намір піти, залишила його, квартиру та дітей, після подачі ним позову до суду зверталась до правоохоронних органів із заявою про його дії, щодо незаконного заволодіння майном, тобто саме в червні 2018 року він дізнався, що його право порушено. Навпаки, відповідачем не було надано будь-яких доказів того, що позивач був обізнаний про порушення його права раніше, протягом часу до червня 2018 року дій пов`язаних із відчуженням майна вона без згоди позивача не проводила, будь-яких заяв щодо порушень з боку позивача до суду, правоохоронних органів не подавала та таких доказів матеріали справи не містять. Враховуючи наведене, строк позовної давності позивачем не пропущений та підстав для підстав для задоволення заяви відповідача суд не вбачає. Згідно частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Разом із тим, відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період коли було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`їю є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін суд враховує наступне. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд не обмежував сторони у можливості подання доказів, забезпечував докази шляхом витребування матеріалів перевірки з органів поліції, неодноразово звертав увагу сторін на те, що саме сторони доводять ті обставини на які вони посилаються в позові, відзиві. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Посилання сторони відповідача на ті обставини, що позивач при зверненні до суду із позовом про розірвання шлюбу сам посилався на припинення стосунків між подружжям з 2004 року, суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається із змісту рішення розгляд справи відбувся заочно, за відсутності відповідача [PERSON] , та саме час припинення стосунків між подружжям судом не було встановлено, в рішенні суду міститься посилання лише на зміст позову [PERSON] .. Що стосується доводів сторони відповідача, що позивач ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі слід зазначити наступне. Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, четверта та шоста статті 29 ЦК України). Як вбачається з досліджених в ході розгляду справи доказів позивач був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 16.06.1993 року по 11.08.2004 року, з 21.03.2007 року по 01.09.2007 року, з 02.02.2008 року по 31.05.2008 року, з 06.11.2013 року по день розгляду справи, але не зважаючи на це, сторони до укладання шлюбу проживали із батьками відповідачки, після укладання шлюбу в квартирі по [ADDRESS] , та це не заперечувалось відповідачем. Тобто, безпосередньо місце реєстрації не може свідчити про відсутність сімейних стосунків між сторонами. Син сторін [PERSON] , також не зареєстрований в спірній квартирі, але там фактично проживає та відповідач не заперечувала, що старший син з 2013 року проживає в квартирі. Оцінюючи надані у якості доказу фотознімки, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо недопустимості доказу, оскільки сторони не заперечували того факту, що на цих фотознімках зображені саме вони, їх знайомі та діти. Відповідач стверджувала, що дані фотознімки лише підтверджують факт проведення часу позивача із дітьми та їх нормального спілкування після розірвання шлюбу та не можуть бути підтвердженням перебування у фактичних стосунках, зазначала, що дійсно після розірвання шлюбу вони із позивачем добре спілкувались, вона не заперечували проти проведення відпочинку спільно та враховувала інтереси дітей. Але при цьому, на оглянутих в судовому засіданні фотознімках містяться зображення позивача, відповідача, їх спільних дітей, родичів, знайомих в моменти виписки з пологового відділення після народження [PERSON] , спільне фото під час перебування відповідачки в стані вагітності, святкування Нового року, хрещення [PERSON] , проведення спільно дозвілля із знайомими та дітьми, прогулянок, відпочинку на природі, біля моря, відпочинку з колегами по роботі ( том 1 а.с.39-60, 162-176). Деякі фотознімки містять дату їх виготовлення, а саме 28.04.2007 року, 05.07.2008 року, 29.07.2008 року, 16.06.2008 року, 01.01.2008 року, 08.08.2013, 24.08.2013, 07.01.2015 року. На підтвердження обставин спільного відпочинку також надано копію договору доручення на придбання туру до бази «Молодіжна» в с.Масандра, з 02. по 11.08.2008 року в трьох: сторони та їх син [PERSON] (том 1 а.с.161). Із змісту наданої копії договору №116 від 06.04.2013 року, №22/1 від 22.02.2013 року вбачається, що вони були укладені із [PERSON] , щодо обміну віконних та дверних пройомів. До кожного договору складено листи замовлення №116 від 06.04.2013 року, та №22/1 від 22.02.2013 року, в яких міститься зображення конфігурації замовлення, найменування профілю, розміри продукції та міститься посилання на те, що замовником є [PERSON] (том 1 а.с.62-63, 64-65). Також позивачем надана квитанція на внесення передплати в сумі 100 гривень за вхідні броньовані двері на загальну суму 1330 гривень, за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с.66). Копії видаткових накладних від 09.04.2014 року про придбання акумулятора, 2 рахунки-фактури від 30.04.2013 року щодо придбання матеріалів та коробів містять посилання на замовника [PERSON] , та з кількість та якістю товару ознайомлений [PERSON] (том 1 а.с.177-178). Доводи сторони відповідача щодо дані документи заповнив вже після того, як вигнав відповідачку з квартири, сам позивач, ґрунтуються лише на припущеннях, доказів на підтвердження цих доводів відповідачем не надано. Із змісту копії гарантійного талону 04.04.2013 року було придбано [PERSON] кондиціонер для встановлення за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с.67). Представник відповідача зазначала, що даний кондиціонер дійсно було придбано, але в цій квартирі проживали діти позивача, тому він повинен піклуватись про них. З наданих позивачем копій квитанцій про сплату комунальних послуг 26.06.2017 року було внесено 276 гривен 57 копійок за користування природним газом, 18.12.2013 року сплачено 1000 гривень загальною сумою, 01.03.2016 року сплачено загальною сумою 2600 гривень, 01.03.2017 року сплачено загальною сумою 100 гривень, зазначено платником позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] (том 1 а.с.68-71). Із змісту наданих відповідачем копій квитанцій про сплату комунальних послуг відповідачем проводилась оплата комунальних послуг в 2018 та 2019 роках, зазначено платником відповідача. ( том 1 а.с.130-135). Відповідно до наданої характеристики Спеціалізованої школи №119 на учня [PERSON] , вбачається, що дитина навчається в школі з 01 вересня 2015 року, від початку навчання дитиною опікувались обидва батьки. Мати приводила дитину до школи вранці, а батько зустрічав після школи, вів до спортивної школи та забирав додому. Зазначено, що мати з дитиною не проживає, з 01.09.2018 року відвідувала шкоду декілька разів, але [PERSON] відмовлявся з нею спілкуватись. Ситуація яка склалась в родині негативно впливає на дитину. Зауважень щодо стану здоров`я немає. (том 1 а.с.107-108). Із змісту копії трудової книжки відповідачка в період часу з 1997 року по 2003 рік навчалась, а з 2003 року працювала на різних місцях ( том 1 а.с.109-120), за сертифікатами проходження профілактичного наркологічного огляду, психіатричного огляду в грудні 2018 року протипоказань до виконання обов`язків державного службовця немає (том 1 а.с.121-122), з 03.01.2019 року обіймає посаду головного державного інспектора відділу обліку єдиного внеску Управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління ДФС у Харківській області (том 1 а.с.123), відповідно до копії довідки ТОВ "Лебединський комплекс" в період роботи відповідачки в товаристві з її заробітної плати проводилось утримання аліментних платежів за листопад-грудень 2018 року в сумі 3107,23 грн ( том 1 а.с.124), за довідкою ТОВ "Лебединський комплекс" заробітна плата відповідача за період з 01.01.2018 року по 07.12.2018 року склала 50187 грн (том 1 а.с.125), за місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно (том 1 а.с.228). Доводи сторони позивача щодо негативної поведінки відповідача, а саме вживання алкоголю, легковажного ставлення до родинних стосунків, залишення дітей, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Посилання на наявність фотографій за столом із алкоголем, не може бути прийнято до уваги, за характеристикою дитини у вихованні [PERSON] приймають участь як мати, так і батько, при цьому відповідачка характеризується як активний учасник батьківського комітету, яка допомагала вирішувати організаційні питання в школі, регулярно відвідувала батьківські збори. Посилання на залишення дітей та квартири, також суд не приймає до уваги, оскільки між сторонами стався конфлікт, внаслідок чого виникли напружені стосунки, відповідач неодноразово посилалась на те, що вона боїться позивача, він її не пускає в квартиру та подала позов до суду про вселення. Доводи сторони відповідача щодо зловживання позивачем алкоголем, звільнення з роботи за прогули, неадекватність поведінки, застосування насильства до неї, в ході розгляду справи не були підтверджені. Даних про звернення відповідача до правоохоронних органів чи суду з приводу застосування насильства до 2018 року також не було надано. В ході розгляду справи відповідач не приховувала свого негативного ставлення до позивача, посилаючись на те, що вона його вже не боїться, що він налаштовує проти нього дітей, що свідчить про неприязнь відповідача до позивача. Доводи відповідача викладені у відзиві про те, що позивач ледачій та не бажав працювати, спростовуються доводами самої відповідачки, яка посилається у відзиві на те, що відповідач в 2008-2010 роках працював в іншому місті. Так само, відповідач у відзиві посилалась на те, що в 2012 році вона проживала в квартирі з обома дітьми, але в тому ж відзиві зазначає, що в 2012 році старший син пішов проживати із батьком. Що стосується оцінки заяви до школи, яка була подана позивачем, при переведенні старшого сина. За інформацією наданою Загальноосвітньою школою №113 [PERSON] , 2001 року народження, вступив до школи 14.09.2012 року за переведенням зі школи №119 за заявою батька, а згідно до заяви батька від 10.06.2016 року був відрахований у зв`язку із вступом до технікуму. З копії заяви позивача від 14.09.2012 року вбачається, що ним зазначено адресу [ADDRESS] (том 1 а.с.137-138). Але дана заява не може прийматись у якості доказу місця фактичного проживання, оскільки в цій заяві зазначалось місце реєстрації, що фактично не заперечувалось сторонами, старший син сторін ніколи не був зареєстрований в квартирі по [ADDRESS] , але це не свідчить про його не проживання за вказаною адресою. Надана суду квитанція за №19709, 19710 від 29.04.2016 року на ім`я [PERSON] , підтверджує замовлення саме на адресу [ADDRESS] (том 1 а.с.61). Суд не приймає до уваги надані відповідачем копії листування в месенджері телефону ( том 1 а.с.98-105), оскільки не відомо походження даного листування, не вбачається послідовність листування. Так само, судом не може бути прийнято як доказ побиття позивачем відповідача фотознімки (том 1 а.с.143-144), оскільки рішень в порядку кримінально-процесуального кодексу з цього питання не приймалось, медичне дослідження не проводилось, факт завдання тілесних ушкоджень саме позивачем не встановлювався. Відповідач зверталась до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з проханням сприяти відновленню її прав, щодо дітей, але як вбачається з відповіді Департаменту підстав для втручання в сім`ю не вбачається, що (том 1 а.с.126-128). В своїй заяві відповідач посилається на те, що протягом багатьох років колишній чоловік знущався над нею, принижував та бив. За матеріалами ЖЕО №19980 від 06.05.2018 року [PERSON] зверталась до Московського ВП ГУНП в Харківській області щодо вжиття заходів до її колишнього чоловіка, який на ґрунті ревнощів вчинив скандал та погрожував фізичною розправою. В ході перевірки встановлено, що 06.05.2018 року заявниці посварилась із своїм колишнім чоловіком та в зв`язку з чим вирішила піти до своїх родичів, що б пожити там декілька днів, але за вказаною адресою прийшов її колишній чоловік та вчинив скандал, забрав її особисті речі, намагався побити, але вона вибігла з помешкання та викликала поліцію. Опитати в рамках даного матеріалу [PERSON] не стало можливим, тому зроблено висновок про відсутності ознак кримінального правопорушення (том 1 а.с.221). З оглянутого в ході розгляду справи матеріалу ЖЕО №19980 вбачається, що [PERSON] надавала особисто пояснення 06.05.2018 року, де посилалась, що вона посварилась на ґрунті ревнощів із своїм чоловіком [PERSON] , зазначала, що в даний момент її чоловік часто вживає алкогольні напої та поводиться агресивно. Родичі заявниці надавати пояснення відмовились. 13.10.2018 року та 20.10.2018 року [PERSON] зверталась до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області щодо вжиття заходів до її колишнього чоловіка [PERSON] , який вигнав її з квартири та не надає можливості бачитись із дітьми. Як вбачається із змісту довідки від 15.11.2018 року в ході перевірки стало відомо, що в червні 2018 року колишній чоловік [PERSON] , з яким вона разом мешкала за вказаною адресою, вигнав її та відмовляється надавати доступ до особистих речей, перешкоджає бачити дітей. Опитати в рамках даного матеріалу [PERSON] не стало можливим. (том 1 а.с.222-225). При цьому, [PERSON] роз`яснено право оскарження результатів звернення, в тому числі в порядку встановленому ст.ст.303-305 КПК України до слідчого судді. З оглянутих в ході розгляду справи відповідних матеріалів вбачається, що [PERSON] вже зазначає на незаконність дій колишнього чоловіка [PERSON] , який незаконно зайняв її власну квартиру. 18.12.2018 року до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області надійшло звернення матері дитини [PERSON] , яка посилалась на те, що дитина сторін [PERSON] , учень 4 класу, завдає травми дітям різного ступеню тяжкості, поводиться агресивно та є сумніви в його психічній адекватності. Просили прийняти рішення щодо батька дитини, оскільки на думку батьків саме [PERSON] не вживає заходів щодо належного виховання сина, провести дослідження психолога, вирішити питання щодо переведення дитини до іншого закладу. За результатами розгляд звернення повідомлено, що факти викладені в зверненні знайшли своє підтвердження та проведено профілактичну бесіду із батьком, роз`яснено право оскарження результатів звернення, в тому числі в порядку встановленому ст.ст.303-305 КПК України до слідчого судді. (том 1 а.с.226-227). Свідок [PERSON] , пояснював суду, що вони знайомі приблизно з 2004-2005 року, потім спілкувались сім`ями, запрошував на Різдво, було багато дітей, їх діти спілкувались, запрошував їх на дачу, вихідні проводили разом. Потім [PERSON] запропонував стати хрещеним їх сина [PERSON] , погодився, хрестили дитину на Безлюдівці, потім святкували. Про розірвання шлюбу нічого не знав. Знає, що вони любили відпочивати на море у Кирилівці, а їх родина їздила до Арабатської Стрілки. Десь рік, два не бачив [PERSON] , а [PERSON] бачив щороку. Свідок [PERSON] , суду пояснив, що є братом позивача, після одруження вони проживали у її батьків, потім придбали квартиру по [ADDRESS] , потім вже купили квартиру по [ADDRESS] . В 2004 році купили машину Ауді, яку потім продали та купили Хюндай Таксон. Зустрічались постійно на святах, днях народження, їздили на відпочинок на природу. Восени 2012 року їздили до магазину придбавали будматеріали для ремонту квартири на [ADDRESS]. Брат займався ремонтом, зборкою меблів. Допомагали її брат, її батько. Також зазначав, що він допомагав доглядати за [PERSON] , їздив до Померок із братом, коли хворіла мати [PERSON] . Коли брат працював в Київі, зустрічав на вокзалі передачі від нього [PERSON] та сину. Брат дуже любить свою родину, завжди допомагав батькові та матері [PERSON] , коли вони померли організовував поховання. Був присутній коли [PERSON] йшов у перший клас, в 2005-2006 році коли він навчався в академії до нього приїжджав брат із батьком [PERSON] в гості. Про те, що шлюб між ними розірваний не знав, про це повідомив брат, коли почався суд. Вони проживали спільно, обидва працювали, брат в міліції, а [PERSON] в податковій, родина була забезпечена, він не тривалий час допомагав забирати [PERSON] з садочка. Пам`ятає допомагав робити ремонт в гаражі, допомагав розвантажувати автомобіль з меблями, носив цемент. Батько [PERSON] завжди вирішував питання з братом, допомагали один-одному, тому коли тесть помер брат особисто займався організацією похорон. Розмір доходів сім`ї не знає, але вважав, що у них було достатньо доходів, квартири та машини вони придбавали за спільні кошти. Свідок [PERSON] , суду пояснила що вона мати позивача. В 1999 році познайомилась із мамою [PERSON] , оскільки працювали на одному підприємстві, познайомили дітей, вони одружились, після одруження почали проживати у батьків [PERSON] . В 2001 році народився [PERSON] , стосунки в родині були дуже добрі, син позитивно сприймав тестя, тещу. В 2003 році на спільні кошти придбали 2 кімнатну квартиру по [ADDRESS] , там жили син, невістка та їх дитина [PERSON]. Спілкувались, зі свахою спілкувалась на роботі, не сварились. В 2003 році також купили автомобіль Ауді. Були спільно на відпочинку, на морі, в лісі. В 2005 році сина відрядили до м.Києва, їздили до Києва й вона, й невістка, син приїжджав в Харків, коли не міг передавав валізи з подарунками, які зустрічав молодший син на вокзалі та передавав [PERSON] . Син повністю допомагав родині. В 2009 році народився син [PERSON] . В 2012 році захворіла мати [PERSON] , вона приховувала свою хворобу, син доглядав за тещею, допомагав, вирішував питання з лікарями, але коли вона померла, допомагав з похоронами. В 2012 році придбали квартиру. Про розірвання шлюбу не знала. Також їй не відомо про побиття [PERSON] , дійсно вона приходила до неї наприкінці червня 2018 року просила допомоги, чогось боялась, просила піти з нею до квартири. Пояснювала, що у сина до одруження були гроші, він з 1993 року працював, особисто була присутня коли син передав тестю 20000 доларів на розвиток бізнесу. Бізнес у вигляді прийомки металобрухту, гроші у свата були від бізнесу. Свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона знає [PERSON] з 2009 року, спільно здавали звіти, зустрічались, приблизно раз на квартал, а з 2015 року рази два на тиждень, була вдома у [PERSON] разів 5-6, зустрічались, гуляли. [PERSON] була завжди із [PERSON] , казала, що розлучена, квартиру їй придбали батьки, чоловічих речей вона в квартирі не бачила, лише дитяче взуття. Зі слів [PERSON] , яка прибігла до неї вночі 3 чи 4 травня 2018 року, що її побив та вигнав з квартири її колишній чоловік. Вона пояснювала, що він допомагав їй з дітьми, коли вона їздила у відрядження залишався із ними в квартирі. Вона переночувала у неї, а потім поїхала до тітки, казала, що дуже боїться свого колишнього чоловіка. Через день вона зателефонувала та просила її забрати від свекрухи, вона після роботи приїхала та забрала [PERSON] до себе, а через тиждень вона зняла квартиру. В поліцію не телефонували. Свідок [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] знає з 2005 року, працювали раніше в статистиці, знає позивача, як колишнього чоловіка, в 2005 році спільно їздили з роботи додому, вона до неї часто приходила додому. Після 2005 року часто телефонують одна одній, спілкуються. Її чоловік займається паркетом та [PERSON] просила допомогти з цього питання коли придбала квартиру по [ADDRESS] . Спільно із чоловіком допомагали [PERSON] переносити речі, вона вселилась туди із дітьми та потім до них переїхала мама. В 2012 році часто на вихідні гуляли, позивача бачила лише один раз в 2012 році. В 2018 році побачила позивача із [PERSON] , він повідомив, що [PERSON] з ними не мешкає. Зі слів [PERSON] знає, що гроші на квартиру давали батьки. Свідок [PERSON] , пояснила суду, що вона знайома із [PERSON] з 2015 року, діти пішли в школу, спілкувались, але донька казала, що хлопчик став агресивний, скаржиться на нього, розмова із батьком ні до чого не призвела. Влітку 2018 року їй стало відомо, що нібито батько вигнав мати з квартири, вона телефонувала [PERSON] , вона їй повідомила, що відбулось. В жовтні 2018 року вона особисто бачила, як її не впустили в квартиру, набирали в омофон, але ніхто не відчинив, вона казала, що це [PERSON] , просила відкрити. Була в квартирі з донькою, позивача не бачила, [PERSON] жила з дітьми, була ще тваринка - шиншила, донька приходила погратися. Зі слів [PERSON] відомо, що її побив позивач, вигнав, не пускає в квартиру. Свідок [PERSON] , син сторін у справі повідомив, що знає про справу, яка розглядається, сам погодився свідчити по справі, розуміє, що сторони у справі його батьки. Стверджував, що батьки проживали спільно, у них була родина, також вони спільно проводили відпочинок на морі, на природі, проводили свята, батьки приймали участь у їх вихованні, з батьком у нього добрі стосунки. Наразі проживають з батьком та молодшим братом в квартирі. До показів свідків [PERSON] , [PERSON] суд ставиться критично, оскільки у відповідача вдома вони були декілька разів, багато обставин знають зі слів відповідача, загалом інформацію про обставини особистого життя отримували під час прогулянок та спілкування по телефону. Сумнівним є посилання свідка [PERSON] щодо відсутності чоловічих речей в квартирі, оскільки сторони мають двох дітей хлопчиків, при цьому старший син [PERSON] в 2019 році досяг повноліття. Покази свідка [PERSON] суд приймає частково, що стосується пояснень наявності у сина позивача у справі до одруження грошових коштів та щодо передачі в її присутності тестю 20000 доларів на розвиток бізнесу у вигляді прийомки металобрухту, судом ці покази не приймаються, оскільки вони не підтверджуються письмовими доказами у справі. Тобто, фактично в ході розгляду справи встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 2001 по 2007 рік, після прийняття рішення судом стосунки між сторонами не було припинено, про що свідчать чисельні світлини, документи щодо придбання матеріалів для квартири, погодження позивачем правочинів щодо продажу та купівлі квартир, зазначення позивача в свідоцтвах на транспортний засіб щодо права керування, народження в 2009 році другого сина, спільна участь у вихованні дітей, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також покази свідка старшого сина [PERSON] , допитаного в судовому засіданні, участь в заходах пов`язаних із лікуванням та похованням матері відповідачки, похованням батька відповідачки, а 04 травня 2018 року між сторонами у справі виник конфлікт, внаслідок якого відповідач пішла з квартири, діти проживають в квартирі з батьком, на їх утримання стягнуто аліменти. Також судом враховується, що відповідач при наданні пояснень в поліції щодо обставин події 06.05.2018 року особисто зазначала, що конфлікт виник саме із чоловіком. Лише в подальшому, після подання позову позивачем, відповідач в заявах, поясненнях, які подавала до поліції, до Департаменту служб у справах дітей акцентувала увагу на колишньому чоловікові. У сторін виник спір про спільне майно, відповідач право позивача на частку квартири та автомобілю не визнає. Наразі стосунки між сторонами напружені, постійно виникають суперечки, навіть під час судового розгляду мали місце негативні висловлювання на адресу один одного. Тобто, враховуючи наведені обставини суд приходить до висновку, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановленим. За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Про що викладено також правову позицію в Постанові ВС від 18.07.2018 року у справі №Ц 544/1274/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до вимог ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ч.1 ст.357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що з 1999 року по 2007 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі ними було придбано 01.04.2004 року автомобіль Audi A4, а також 18.06.2003 року квартиру [ADDRESS] , право власності на автомобіль та квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Доказів того, що автомобіль та квартира були придбані на грошові кошти батьків відповідачем не було надано, тобто зазначені об`єкти є майном, що придбано в період шлюбу та презюмується право спільної сумісної власності. 07.10.2008 року було придбано автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску та 05.07.2012 року квартира [ADDRESS] . При цьому, автомобіль був придбаний за кошти, що були отримані від продажу автомобіль Ауді А4, квартира за кошти отримані від продажу квартири по [ADDRESS] , що були придбані в період зареєстрованого шлюбу. Доводи відповідача про те, що кошти на придбання автомобіля давали батьки, не були нічним підтверджені, так само, як і посилання відповідача на те, що нею було сплачено половину від вартості квартири по [ADDRESS] позивачу, а недостатню суму добавили її батьки. Відповідно до довідки Реєстру територіальної громади за адресою [ADDRESS] зареєстровані відповідач [PERSON] та неповнолітній син сторін [PERSON] ( том 1 а.с.72). Дійсно наявне судове рішення, що набрало законної сили щодо стягнення суми кредитної заборгованості (том 1 а.с.203-210), відкрито виконавче провадження, що перебуває на виконанні приватного виконавця Бабенка Д.А. (том 1 а.с.216-217). Але наявність даного рішення в даному випадку не впливає на питання поділу спільного майна подружжя. Доводи відповідача про намір позивача в такий спосіб вирішити свої проблеми є лише припущеннями. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги в частині поділу майна також підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплаченим ним при подачі позову судовий збір, відповідно до наявних в матеріалах справи квитанціях на суму 4207,23 гривень.

Outcome: approved