Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до відповідачки [PERSON] з позовом про відшкодування завданої майнової шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.11.2017 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями SsangYong Korando д\\н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Fiat Doblo д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Автомобіль SsangYong Korando д/н [NUMBER] був застрахований [PERSON] у позивача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 7056826 від 18.08.2017 року. У результаті ДТП автомобіль Fiat Doblо отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля [PERSON] була завдана матеріальна шкода. Позивачем власнику автомобіля Fiat Doblo було виплачено страхове відшкодування на загальну суму 31 242,75 грн. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] , що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом). Оскільки відповідачка добровільно не бажає відшкодувати завдану шкоду, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 31 242,75 грн. та судові витрати по справі. 10.05.2019 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву представника відповідача. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне. Так, згідно п. «Г» ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1.статті 33 цього Закону. На виконання вимог ст. 33.2, Протоколом Президії МТСБУ № 274/2011 від 11.08.2011 року затверджено «Інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду», згідно якої учасники дорожньо-транспортної пригоди мають право скласти повідомлення про ДТП у спрощеному порядку без виклику працівників Національної поліції України. 17.11.2017 року відповідачем, спільно з другим учасником ДТП, водієм автомобіля Fiat Doblo д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , складено повідомлення про ДТП «Європротокол», відповідно до якого відповідач визнала себе винною у скоєнні ДТП від 17.11.2017 року. Вказане спільне повідомлення про ДТП було отримано позивачем 17.11.2017 року. На підставі вказаного повідомлення про ДТП позивачем було розслідувано страховий випадок, визначено розмір матеріального збитку, прийнято рішення про виплату страхового відшкодування та виконано договірні зобов`язання по відшкодуванню шкоди третій особі по полісу АК № 7056826. Крім того, 17.11.2017 року відповідачка проходила обстеження та лікування у ЦПМСД № 1 Подільського району м .Києва, що підтверджується довідкою медичного закладу, тому за станом здоров`я фізично не мала можливості особисто доставити Страховику Європротокол , але це зробив потерпілий [PERSON] Відповідач також повідомила по телефону Страховика про настання ДТП, що визнається позивачем та зазначено в його претензії від 15.08.2018 року. Таким чином, відповідачка повністю виконала обов`язки, передбачені ст. 33 Закону щодо повідомлення Страховика про ДТП та надала Страховику всю інформацію, необхідну для розслідування та врегулювання страхового випадку. Крім того, неподання страховику повідомлення про настання ДТП не є підставою для задоволення регресного позову, якщо невиконання цього обов`язку не завадило страховику самостійно встановити усі обставини страхового випадку. З урахуванням вищенаведеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 4 802,50 грн. 28.05.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив представника позивача, в якій він вказує, що позивач не заперечує факт того, що учасники ДТП, що мала місце 17.11.2017 року, скористались правом спільно скласти повідомлення про ДТП. Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» після складання зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце ДТП та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. В повідомленні про ДТП у формі європротоколу зазначають обставини справи та видимі пошкодження транспортних засобів, однак вони детально не описані та не дають змоги реально оцінити шкоду завдану транспортним засобом. Таким чином, в документах наявних у позивача пошкодження зафіксовані через певний час після ДТП, а не одразу після неї. Отже, в положеннях спеціального Закону, що регулює спірні правовідносини прямо передбачено обов`язок Страхувальника, а не потерпілого письмово повідомити Страховика про настання страхової події. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника. З огляду на це шкода має бути відшкодована її заподіювачем, якщо він не виконав обов`язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка. Крім того, відповідно до довідки від 17.11.2017 року відповідачці було призначено домашній режим, тобто на стаціонарному лікуванні вона не перебувала та мала змогу письмово повідомити позивача про настання страхового випадку. Як вбачається з телефонної розмови відповідачки із представником ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», її було повідомлено про необхідність письмового повідомлення Страховика протягом трьох робочих днів за адресою його місцезнаходження. На підставі викладеного представник позивача просить позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Страхової компанії не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 17.11.2017 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями SsangYong Korando д\\н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Fiat Doblo д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП автомобіль Fiat Doblo д/н [NUMBER] отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля завдано - матеріальну шкоду. Відповідно до Звіту № 324 від 30.11.2017 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля становить 36 586,90 грн. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] , що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом). Автомобіль SsangYong Korando д\\н [NUMBER] був застрахований власником [PERSON] у Страховій компанії «ПЗУ Україна» за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 7056826 від 18.08.2017 року та відповідно до розрахунку страхового відшкодування до страхового акту № UA2017111700020/L01/01 від 06.02.2018 року позивачем було виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля на загальну суму 31 242,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 11764 від 07.02.2018 року. Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. На підставі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до положення ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого Моторним (транспортним) страховим бюро України зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (пп. 33.1.2, п. 33.1, ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на єдину підставу для стягнення з відповідачки [PERSON] в регресному порядку страхового відшкодування, як то неповідомлення позивача про дорожньо-транспортну пригоду протягом трьох днів з моменту її вчинення, у зв`язку з чим, позивач вважає, що до нього перейшло право регресної вимоги саме до відповідачки [PERSON] . Наведеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він був зафіксований правоохоронними органами. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачкою страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке має базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-186цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-1253цс16, від 22 березня 2017 року у справі N 6-2011цс16. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ "СК "ПЗУ Україна" задоволенню не підлягають. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed