Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернулась з позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій зазначила, що 16 грудня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області між нею і відповідачем був укладений шлюб, актовий запис №145. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними не склалися, спільне господарство не ведеться. Наміру на збереження сім'ї немає. Позивач в судове засідання не з'явилася, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що наполягає на своєму позові і просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Відповідач в судове засідання також не з'явився, звернувся до суду з заявою, про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що з позовом згоден в повному обсязі. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони 16 грудня 2000 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області було видано свідоцтво про шлюб та складено актовий запис № 145 (а.с. 3). Шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть, взаємини подружжя не підтримують, спору майнового характеру не мають. Бажання до примирення у позивача відсутнє. Подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати його прийняти заходи до примирення. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що шлюб [PERSON] та [PERSON] не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Оскільки позивач звернулася до суду з проханням залишити їй прізвище, набуте нею під час державної реєстрації шлюбу - "[PERSON]", суд, відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України, залишає за останньою прізвище, набуте нею під час державної реєстрації шлюбу - "[PERSON]".

Outcome: approved