Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, відповідно до вимог якого, просить суд визначити, що її частка, у спільній сумісній власності - житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Чумаки, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б.\~124 становить 1/2 частку цього нерухомого майна, визнати за нею право власності на 1/2 частину житловому будинку «А» загальною площею 49.5 кв.м., житловою площею 32.2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с.Чумаки, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б. 124, без виділу частки в натурі. Представник позивача в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просивши суд відмовити у їх задоволенні, вважаючи даний позов передчасним. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого 01 листопада 1996 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], позивач [PERSON] та її сестра [PERSON], являються спадкоємцями за заповітом в рівних частках кожна після смерті батька [PERSON], померлого 07 грудня 1995 року, спадкового майна: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Чумаки, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б. 124. 15 листопада 1996 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 1996 року за № 1-3358 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 008762 на ім'я [PERSON], на ? частку земельної ділянки площею 0.0968 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: с. Чумаки (с. Карла Лібкнехта), Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б. 124. Як вбачається з матеріалів справи 24 серпня 2013 року сестра позивача [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 528565, виданим виконавчим комітетом Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 28 серпня 2013 року. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] являється її донька [PERSON], яка прийняла спадщину. Позивачем втрачений оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Чумаки, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б. 124, а саме оригінал свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 01 листопада 1996 року за № 1-3356. 17 вересня 2016 року позивач звернулась до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 1996 року за № 1-3356. В судовому засіданні встановлено, що у видачі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 1996 року за № 1-3356 позивачу відмовлено у зв'язку з наступним «Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 глави 22 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012р.) у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа, дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялась нотаріальна дія. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки. При розгляді наданих документів, було виявлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видавалось одночасно, двом особам: [PERSON] та [PERSON] одним документом. На цей час [PERSON] є померлою особою, її спадкоємці за видачею дублікату свідоцтва про право на спадщину не звертались, відомостей щодо наявності у них оригіналу цього документу немає». Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підтвердженням того факту, що [PERSON] є власником частки у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Чумаки, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б. 124, є архівна довідка КП ДР «Бюро технічної інвентаризації» від 11 серпня 2016 року вих. № 1050. Відповідно до даної довідки власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Чумаки, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по вулиці Косіора б. 124 є [PERSON] та [PERSON], форма власності: спільна сумісна. З даної довідки БТІ також вбачається, що частки у праві спільної сумісної власності не виділені. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до вимог ст.ст. 355, 357, 364, 370 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні на момент набуття права власності на зазначене майно між співвласниками не було укладено ніяких домовленостей та угод щодо часток у сумісній власності, які б давали привід вважати, що частки кожного із співвласників не є рівними. Про рівність часток між співвласниками також зазначено і у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд також розподілена порівну по 0.0968 га кожному із співвласників. У зв'язку з тим, що співвласник нерухомого майна - [PERSON] на даний час є померлою, виділити частки шляхом укладення письмового нотаріально посвідченого договору про виділення часток у спільній сумісній власності не є можливим. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Після дослідження та оцінки доказів у справі, докази надані позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, судом вважаються належними та допустимими, згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України і вони свідчать про обґрунтованість та законність позовних вимог. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON], не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума судового збору в розмірі 632,20 грн., сплачені нею при подачі позову, а також суму у розмірі 7,80 грн. на користь Держави, недоплаченої позивачкою при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved