Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 06.07.2009 року банк, назва якого змінена на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 1000,00 на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 22.09.2014р. кредитний ліміт збільшився до 5850,00 грн. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Відповідач взяв на себе зобов`язання на умовах договору та у визначені договором строки повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах передбачених Договором, та Умовами та правилами надання банківських послуг. У порушення умов кредитного договору, відповідач не виконав свої зобов`язання, в наслідок чого станом на 30.04.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 632484,43 грн, з яких заборгованість за кредитом 5841 грн. 76 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 620842 грн. 67 коп. заборгованість за пенею - 5800 грн. 00 коп.. Просив стягнути заборгованість у сумі 131315,07 грн, з яких 5841 грн 76 коп. - заборгованість за кредитом та 125473 грн. 31 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06.07.2009 р. по 31.03.2018р. та судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп. 22.10.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.02.2021 р. відповідач надала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що в сумою заборгованості не згодна, з жовтня 2014 року від банку не отримувала вимог щодо сплати боргу, з правилами надання банківських послуг не ознайомлена. Просила застосувати позовну давність до вимог. 25.02.2021р. представником позивача було надіслано до суду відповідь на відзив, в якому він зазначив, що згідно змісту анкети-заяви від 06.07.2009 року та 10.045.2013, яка була підписана відповідачем, останньою було підтверджено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді, також до матеріалів позовної заяви було долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з якого чітко вбачається, що відповідачу було встановлено поточну процентну ставку в розмірі 30 % на рік, таким чином, сторонами при укладенні договору були оговорені всі істотні умови договору. Окрім того, представник позивача зазначає, що відповідачу було видано кредитну картку, згодом пере випущено її з кінцевим терміном його повернення до 02/17 року, останній платіж відповідачем здійснений 30.09.2019р. позивач же звернувся до суду 17.07.2020 року, в зв`язку з чим вважає, що строк позовної давності позивачем було дотримано. Також представник позивача просив звернути увагу суду на той факт, що протягом певного часу відповідач користувалася кредитним коштами, належним чином здійснюючи свої зобов`язання за договором, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, в зв`язку з чим представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 18.03.2021 р. представником позивача надана заява про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідача 21952,58 грн, з яких 5841,76 - заборгованість за тілом кредиту, 14177,56 - заборгованість за простроченими відсотками, 1933,26 - заборгованість з пені. 09.03.2021р. відповідачка надала письмову думку на заяву на зменшення розміру позовних вимог, у якій також не погодилась із розміром заборгованості та просила застосувати строк позовної давності. Суд, ураховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом установлено, що 06.07.2009 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладений Договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на суму 1000,00 на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 22.09.2014р. кредитний ліміт збільшився до 5850,00 грн.. Згідно умов договору, позичальник зобов`язався повернути кредит частинами у розмірах та у строки повернення кредиту, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом. Кредитний договір між сторонами було укладено в спосіб подання письмової згоди відповідача на надання відповідної платіжної картки, видачі позивачем відповідачеві такої картки, та ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а відтак породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі. Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві обумовлену сторонами грошову суму шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. У порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за ним станом на 31.05.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 21952,58 грн, з яких 5841,76 - заборгованість за тілом кредиту, 14177,56 - заборгованість за простроченими відсотками, 1933,26 - заборгованість з пені, що підтверджено розрахунком заборгованості та яку позивач просить стягнути на свою користь. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно дост. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст.530,631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено уст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу(ч. 2ст. 1050 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ч. 1 та ч. 2ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, обґрунтовуючи свій позов посилався на те, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку є невід`ємною частиною спірного кредитного договору, надавши «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг», розміщених на сайті: https://privatbank.ua. Але, при цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, бо вказані умови встановлюють для відповідача нові умови та правила його кредитування, надають можливість банку здійснювати додаткові заходи, які збільшують вартість кредиту, збільшують права та обов`язків кожної із сторін. Враховуючи наведене, суд вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.03.2011 року, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови ніж ті, що зазначені в анкеті-заяві. У «Анкеті-заяві» позичальника від 06.07.2009 погоджена сторонами процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, та відсутні будь-які домовленості щодо збільшення строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк,у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, суд не може прийняти до уваги той факт, що сторонами було узгоджено збільшення строку позовної давності до 50 років, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. В той же час, суд також приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, з огляду на наступне. З виписки з рахунку відповідача вбачається, що платежі на погашення заборгованості здійснювалися 30.09.2019. (а.с. 10), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду в 17.07.2020 році. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу позивачем було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5850,00 грн., з яких сума неповернутого кредитку складає 5841,76, яку позивач просить стягнути з відповідача. Враховуючи, що вказані грошові кошти в добровільному порядку відповідачем погашені не були, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача. Також позивачем заявлено до стягнення суму процентів, нарахованих в сумі 14177,56 грн. Суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що строк дії картки сплив 02.17р., що підтверджено позивачем. За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч.1). Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку (ч.2). Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною (ч.3). Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховані, перераховані позивачем по 28.01.2021. Проте, згідно із умовами Кредитного договору кредит надавався відповідачу з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 02.17р. Нарахування процентів, штрафних санкцій після закінчення строку дії кредитного договору суд вважає неправомірним, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки судом встановлено, що остання кредитна картка, на підставі якої відповідач користувався кредитним лімітом, мала строк дії до лютого 2017 року, що відповідає строку кредитування, іншого строку дії договору та інших умов виконання зобов`язань сторони не передбачили, суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який згідно з ч.4ст.263 ЦПК України та ч.6ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має враховуватися судами. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Окрім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що протягом строку дії кредитного договору позивачем здійснювалися зміни процентної ставки за кредитом, зокрема, з дати відкриття карткового рахунку та видачі кредитної картки процентна ставка становила 30 % річних, з 01.09.2014 року 34,8 % річних, з 01.04.2015 року 43,20 % річних (а.с. 7-9 Суд вважає за необхідне зауважити, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження правомірності зміни процентної ставки, оскільки матеріали справи не містять жодних додаткових угод щодо узгодження таких змін з відповідачем, в зв`язку з чим суд вважає, що процентну ставку було підвищено позивачем безпідставно. Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що станом 31.08.2014 року заборгованість по процентам за наданим кредитом (з розрахунку процентної ставки 30 % річних) становила 1065,54 грн. (а.с. 8). Суд приходить до висновку про необхідність проведення розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом, починаючи з 01.09.2014 року, з розрахунку процентної ставки в розмірі 30 % річних, про яку відповідач був обізнаний. Також суд вважає за необхідне при проведенні розрахунку використовувати методику, яку було наведено позивачем в додаткових поясненнях, та яка діяла до 02.17 року, тобто в межах строку, протягом якого відповідач користувалася кредитним коштами, оскільки всі наступні зміни методики нарахування з відповідачем узгоджені не були, про що свідчить відсутність відповідних доказів в матеріалах справи. Таким чином, сума заборгованості за період з 01.09.2014 року по 28.02.2017 року (кінцевий строк дії картки) становить: 5841,76 х 30/365 х 911 = 4374,12 грн., де 5841,76 грн. поточне тіло кредиту; 30 % - процентна ставка; 360/365 кількість днів у році; 911 кількість днів, за які здійснюється нарахування; 4374,12 грн. сума нарахованих процентів. Таким чином, загальна сума процентів, яка підлягає стягненню з відповідача становить 5439,66 грн. та складається з: 1065,54 грн. сума процентів за період з 06.07.2009 року по 30.08.2014 року, 4374,12 грн. сума процентів за період з 01.09.2014 року по 28.02.2017 року. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги частково в загальному розмірі 11281,42 грн., яка складається з: 5841,76 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5439,66 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06.07.2009 року по 28.02.2017 року. Крім того, суд вважає, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача заборгованості за пенею 1933,26 грн, задоволенню не підлягають, враховуючи таке. Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Згідно зі ст. ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим. Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України. 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання ч. 6 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 5 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання. Також на виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де у підп. 1 п. 1 зазначено Волноваський район Донецької області. Встановлено, що позивач просив стягнути з позичальника в загальній сумі 1933,26 грн. за порушення основного зобов`язання за кредитним договором, який включає період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З урахуванням положень вказаного закону, підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за пенею відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє за безпідставністю вимог. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2102 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1080,22 грн. (51,39%) пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 526, 530, 549, 611, 615, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: partial