Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.01.2017 року. У зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON], який з 2013 року в ній не проживає, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим. Реєстрація відповідача за вказаною адресою чинить перешкоди позивачу вільно розпоряджатися своєю власністю, змушує нести додаткові витрати за комунальні платежі, чим порушує майнові права позивача. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач у підготовче засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у підготовче засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі. В порядку ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно до ч. 4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться у порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. За таких обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи та ухвалити рішення у відсутність сторін. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 23.01.2017 року, посвідченого Другою Херсонською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №3-24. Згідно довідки №184 від 02.02.2017 року виданої ТзОВ "Україна" за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON] Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до ЗУ від 17.07.1997р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст. ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд бере до уваги позицію відповідача, який позовні вимоги визнав у повному обсязі, що згідно положень ч.4 ст.206 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. З врахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування квартирою, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved