Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача поділ майна, набутого у шлюбі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 1 року перебувал1 червня 1977 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу з відповідачем ними було придбано автомобіль марки "Kia Cerato”, д.н. [NUMBER], який було зареєстровано на відповідача. На теперішній час позивач проживає окремо від відповідача. Питання про добровільний поділ автомобіля або про порядок користування ним між сторонами не досягнуто, відповідач категорично не дає можливості позивачу користуватися автомобілем, не надає доступу до автомобіля. Позивач зазначає, що така поведінка відповідача порушує її права як співвласника майна. Тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля, іншу 1/2 частину залишивши у власності відповідача. Окрім цього за час шлюбу сторонами було придано гараж [ADDRESS] та садовий будинок у [ADDRESS], які так само залишились в користуванні відповідача. Позивач в поданій до суду позовній заяві просить визнати за нею право власності на ? частину вищевказаного гаражу та ? частину садового будинку відповідно, оскільки зазначене майно також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенню, посилаючись на обставини, які викладені в позові. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на те, що гараж та садовий будинок не можуть вважатись об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності за жодною із сторін на зазначені об'єкти нерухомого майна не зареєстровано, щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля зазначили, що автомобіль було придбано відповідачем за його особисті кошти в період коли сторони разом не проживали та спільного господарства не вели. В зв'язку з викладеним, просили в задоволенні позовних вимог - відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 11 червня 1977 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. На протязі останнього року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. За період перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідачем в 2008 році було придбано та зареєстровано на своє ім'я автомобіль марки "Kia Cerato”, д.н. [NUMBER]. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Згідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік, мають право на поділ майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). У відповідності до ч.1,4 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Договору про зміну часток у праві сумісної власності між сторонами укладено не було, шлюбний договір між ними не укладався. Режим окремого проживання між сторонами по справі на час придбання спірного майна судом не встановлювався. Сторони не дійшли згоди про грошову компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності. Враховуючи, що автомобіль, який є об'єктом поділу не може бути поділеним в натурі, та є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля та за відповідачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши автомобіль у їх спільній частковій власності. Даючи оцінку вимогам позивача в частині розподілу гараж [ADDRESS] та садовий будинок у [ADDRESS], суд виходить з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки судм встановло, що сторони набули в користування вищевказане майно в 1989 році - гараж [ADDRESS], та приблизно в цей же період часу - садовий булинок , то правовідносини, між сторонами щодо вказаного майна підлягають врегулюванню нормами законодавства, чинного на час їх виникнення, зокрема Цивільним кодексом Української РСР, Кодексом про шлюб та сім'ю України. У відповідності ст. 112 ЦК України в редакції 1963 року майно могло належати на праві спільної власності … двом чи кільком громадянам. Також, вказана норма розрізняла спільну власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). У відповідності зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу про шлюб та сім'ю України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В силу ст. 71 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що предметом спору щоо подіу майна подружжя, може бути лише майно щодо якого встановлено режим приватної власності. Однак в судовому засіданні встановлено і підтверджено доказами наданими сторонами, що право власності на гараж [ADDRESS] та садовий будинок у [ADDRESS] за бідь-ким із сторін не зареєстровано. З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не є обґрунтованими та є такими, що не підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд враховуючи результати розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 458 грн.33 коп.

Outcome: partial