Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що 24.09.2014 року між [PERSON], та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького МУЮ у Вінницькій області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2736. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. В період спільного шлюбу між мною та відповідачем було придбано автомобіль КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539, згідно довідки рахунку, що вбачається з облікової картки №59398030 від 12.03.2015 року. На даний час позивач хворіє та лікується в лікувальні установі (онкологічний диспансер). Після того, як відповідач дізнався про тяжке захворювання позивача вона залишила квартиру [ADDRESS], де сім'я проживала спільно забрала транспортний засіб та документи на нього в телефонній розмові повідомила, що не бажає більше спільно проживати щодо транспортного засобу повідомила, що вважає його її особистим майном в зв'язку з чим і винник спір з приводу поділу вказаного майна. Відповідач [PERSON], звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, мотивуючи його тим, що легковий автомобіль, поділ якого є предметом судової справи, був придбаний [PERSON] за кошти, які їй подарував батько [PERSON], тобто за її особисті кошти, а не за спільні гроші подружжя, тому просила визнати його її особистою приватною власністю. В судовому засіданні представник позивача (відповідача) [PERSON] [PERSON], позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що автомобіль був прибаний в шлюбі, а тому він є спільною власністю подружжя. Представник надав суду докази отримання позивачем значного доходу та можливості купівлі . Представник відповідача (позивача) [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги не визнав, пояснив, що легковий автомобіль, поділ якого є предметом судової справи, був придбаний [PERSON] за кошти, які їй подарував батько [PERSON], тобто за її особисті кошти, а не за спільні гроші подружжя. З огляду на це, вимоги первісного позову про визнання автомобіля спільною власністю подружжя та визнання права власності на його частину є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, зустрічний позов слід залишити без заоволення з наступних підстав. Суд дослідив матеріали справи: -копія свідоцтва про шлюб, відповідно до якого 24.09.2014 року між [PERSON], та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького МУЮ у Вінницькій області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2736 (на а.с. 5); -копія відповіді Територіального сервісного центру №0541 від 06.04.2016 року на адвокатський запит, відповідно до якої надано роздруківки карток обліку автомобіль КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539, що зареєстрований згідно облікової картки №59398030 від 12.03.2015 року за [PERSON], та згідно облікової картки №87201959 від 12.03.2016 року. знято відповідний автомобіль з обліку для реалізації (на а.с. 6-8, 42); -копія довідки з лікувальної установи «Вінницький обласний клінічний онкологічний диспансер» від 16.03.2016 року, відповідно до якої [PERSON], знаходиться на стаціонарному лікуванні в хіміотерапевтичному відділенні Вінницького обласного клінічного онкологічного диспансеру (на а.с. 9); -лист Територіального сервісного центру №0541 від 14.06.2016 року із копією підстав реєстрації та зняття з обліку транспортного засобу марки КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539, власник [PERSON], а також реєстрації вказаного транспортного засобу у звязку з не продажем за [PERSON]. Дата первинної реєстрації транспортного засобу вказана 01.12.2009 року (на а.с. 36-39, 41-49); -рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2016 року, відповідно до якого шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 40) -. заява [PERSON], до Територіального сервісного центру №0541 про надання дозволу [PERSON], на право користування транспортного засобу марки КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539 (а.с. 50-51) -Довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №333047 від 25.04.2016 року, відповідно до якої [PERSON], встановлено першу групу інвалідності (на а.с. 55); -Довідки про дохід позивача [PERSON], за 2014-2015 роки, відповідно до яких між [PERSON], та ТОВ «Сіклум», був укладений договір від 21.06.2012 року, за яким ФОП [PERSON], надавав послуги з розробки програмного забезпечення та отримував щомісячну винагороду (на а.с. 130-131). Вказані докази суд вважає належними, допустимими та приймає їх. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Із досліджених судом доказів встановлено, що 24.09.2014 року між [PERSON], та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького МУЮ у Вінницькій області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2736 (а.с. 5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 40). В період спільного шлюбу між мною та відповідачем було придбано автомобіль КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539, згідно довідки рахунку, що вбачається з облікової картки №59398030 від 12.03.2015 року (6-8, 42). Відповідно до листа Територіального сервісного центру №0541 від 14.06.2016 року із додатками: копією підстав реєстрації та зняття з обліку транспортного засобу марки КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539, власником автомобіля є [PERSON], а також вбачається, що реєстрація вказаного транспортного засобу відбулась у звязку з не продажем за [PERSON]. Дата реєстрації транспортного засобу за [PERSON], вказана 12.03.2015 року (на а.с. 36-39, 41-49) Заявою [PERSON], до Територіального сервісного центру №0541 надано [PERSON], право користування транспортним засобом марки КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539 (а.с. 50-51) Із довідки з лікувальної установи «Вінницький обласний клінічний онкологічний диспансер» від 16.03.2016 року, вбачається, що [PERSON], знаходиться на стаціонарному лікуванні в хіміотерапевтичному відділенні Вінницького обласного клінічного онкологічного диспансеру та актом огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №333047 від 25.04.2016 року, [PERSON], встановлено першу групу інвалідності (на а.с. 9, 55) Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-2333цс15, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу,але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Із довідки про дохід позивача [PERSON], за 2014-2015 роки, вбачається, що між [PERSON], та ТОВ «Сіклум», був укладений договір від 21.06.2012 року, за яким ФОП [PERSON], надавав послуги з розробки програмного забезпечення та отримував щомісячну винагороду (на а.с. 130-131). А тому, з огляду на вищевикладене та зважаючи на те, що спірне нерухоме майно було придбане сторонами у період шлюбу, а саме згідно із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вбачається що автомобіль зареєстрований за [PERSON], 12.03.2015 року (а.с. 41), джерелом набуття останнього були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Крім того, під час розгляду справи в суді сторонами не заперечувалась та обставина, що спірний транспортний засіб був придбаний ними під час шлюбу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Оскільки, в судовому засіданні сторонами було визнано та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу підтверджено, що в період шлюбу сторонами було придбано автомобіль КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539, що зареєстрований згідно облікової картки за [PERSON] 12.05.2016 року з реєстраційним номером АВ8177СЕ., та останній на час розгляду справи є в наявності, суд приходить до обґрунтованого висновку, що останній є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля КІА CEED № кузова U5YEF2422LI48539 особистою приватною власністю [PERSON] суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка, майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання в звязку з припиненням шлюбних відносин. Згідно із ст.ст. 11, 58, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 03.06.2015р. у справі № 6-38цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦАК України є обовязковою для усіх судів, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. Як вже зазначалось вище, із довідки про дохід позивача [PERSON], за 2014-2015 роки, вбачається, що між [PERSON], та ТОВ «Сіклум», був укладений договір від 21.06.2012 року, за яким ФОП [PERSON], надавав послуги з розробки програмного забезпечення та отримував щомісячну винагороду (на а.с. 130-131). Тому, суд критично ставиться до твердження відповідача (позивача) [PERSON], що легковий автомобіль, поділ якого є предметом судової справи, був придбаний [PERSON] за кошти, які їй подарував батько [PERSON], тобто за її особисті кошти, а не за спільні гроші подружжя, а тому він є її особистою приватною власністю, оскільки на підтвердження вказаних обставин вона належних та допустимих доказів щодо цього не надала. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку що первісний позов слід задовольнити, в задоволенні зустрічного - відмовити. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved