Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовують тим, що відповідно до договору дарування квартири, засвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. 30.07.2013, позивачі [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] кожному по 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно витягу № 7243102 від 30.07.2013 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири. Згідно витягу № 7243822 від 30.07.2013 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири. Відповідно до даних довідки з місця проживання про склад сім'ї від 26.05.2016 за вих. № 2215, виданої КП "Придніпровською службою утримання будинків", в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), та [PERSON].(сестра). Як зазначають позивачі, відповідач [PERSON] з вересня 2011 року не проживає в вказаній вище квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в квартирі не має і, взагалі квартирою не цікавиться. А комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідач з вересня 2011 року жодного разу не з'являвся у вищевказаній квартирі, де проживають позивачі, комунальні платежі за себе не сплачував, всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені тільки на позивачів. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який зазначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст.316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.І ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.І ст.321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст.391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члені сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивачі просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. В судове засідання позивачі не з'явилися, до початку судового засідання надали заяву від 08.08.2016, в якій просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до копії договору дарування квартири від 30.07.2013, засвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю., позивачі [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] кожному по 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.07.2013 за № 7243102 за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7243822 від 30.07.2013, за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири. Відповідно до копії довідки виданої КП "Придніпровською службою утримання будинків" від 26.05.2016 за вих. № 2215 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), та [PERSON].(сестра). Згідно акту від 26.05.2016 складеного сусідами: [PERSON], [PERSON], в квартирі [ADDRESS] підтверджена відсутність відповідача [PERSON] Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно ч.1 ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний Суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України,

Outcome: approved