Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що ПАТ «Акцент-Банк» уклав із відповідачем кредитний договір 9 листопада 2013 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на прийняття Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, відповідно до яких договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна зі сторін не запропонує припинення договору. Відповідно до вказаних Умов кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінити його, на що погоджується клієнт банку. Порядок нарахування та умови погашення кредиту, відсотків, комісії та відповідальність за порушення кредитного договору передбачена положеннями такого договору, за якими банк може змінити відсоткову ставку шляхом надання виписки позичальнику по картковому рахунку. Однак відповідач не виконав своїх зобовязань, на підставі чого заборгував банку суми з повернення кредиту, відсотків, комісії, пені та штрафів на загальний розмір 39089,25 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі разом із судовими витратами на користь банку. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні, наполягаючи на задоволенні позову, вказувала, що заборгованість відповідача належним чином підтверджена матеріалами справи. Заперечувала при цьому проти доводів [PERSON] в частині, що це на він укладав із банком угоду кредитування від 9 листопада 2013 року. Так зазначала, що відповідач не звертався ані до служби внутрішньої безпеки банку, ані до правоохоронних органів з приводу неправомірного використання його документів, не наполягав на проведені експертного дослідження по справі, на підставі чого просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість разом із судовими витратами на користь позивача. Відповідач, [PERSON], у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позову, вказував, що він не укладав із банком кредит в листопаді 2013 року, не брав кредит у позивача та взагалі ніколи не звертався до представників такого банку. Зазначав натомість, що в нього було викрадено паспорт громадянина України та ідентифікаційний номер, який був у паспорті, восени 2013 року. Про це він дізнався, коли навесні 2014 року до нього почали звертатись банківські установи про необхідність повернення кредитних коштів, які він нібито брав. Так до нього писали листи з вимогами представники «ОТП-Банк» та «Приватбанк». Зауважував, що його паспорт зберігався вдома, звідки його могли викрасти друзі його померлого брата, які вели антигромадський образ життя. Додавав, що він одразу звернувся до поліції з приводу втрати ним паспорту, коли отирмав листа з «ОТП-Банк», внаслідок чого він спочатку отримав новий паспорт в травні 2014 року, а потім відновив ідентифікаційний номер. Вказував при цьому, що на кредитному договорі із банком-позивачем від 9 листопада 2013 року видно, що фото до його викладеного паспорту було приклеєно іншої людини, та підписи у документах кредитної справи йому не належать. Додавав, що заяву про шахрайські дії з таким кредитним договором у нього не прийняли у поліції, де вказали, що із такої заявою повинен звертатись банк. До служби безпеки позивача не звертався, бо про існування такого кредиту дізнався лише після звернення до суду представників «А-Банк». При цьому проти проведення експертного дослідження на предмет визначення не належності йому підпису на кредитному договорі від 9 листопада 2013 року він не заперечував, однак вказував, що за браком коштів він не в змозі сплатити витрати експерта. Просив суд відмовити у позові. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору споживчого кредитування 9 листопада 2013 року між представниками ПАТ «Акцент-Банк» та особою від імені [PERSON] підтверджується копією заяви позичальника від 9 листопада 2013 року про надання позичальнику банком кредитного ліміту зі сплатою відсотків за використання грошових коштів в розмірі 30% на рік на залишок заборгованості, що підтверджується тарифами банку. При цьому своїм підписом позичальник підтвердив своє ознайомлення та згоду на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифами банку, що є разом із заявою позичальника договором кредитування, заа якими передбачено нарахування пені та штрафів за порушення умов кредитування (а. с. 6, 7). Згідно із п. п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг підписання кредитного договору позичальником підтверджує його згоду на визначення банком кредитного ліміту, який може бути в будь-який момент змінений банком (а. с. 8). За п. 9.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з часу його підписання, та якщо протягом вказаного строку не було договір припинено за заявою сторони такого договору, то він автоматично вважається пролонгованим на такий самий термін (а. с. 9). Зміна назви юридичної особи «Акцент-Банк» на Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а. с. 15). Однак суд зазначає, що представниками позивача не було доведено укладання кредитного договору від 9 листопада 2013 року саме із відповідачем. Так підставою для укладення такого кредитного договору стало надання позичальником 9 листопада 2013 року паспорту серія ВА № 997554, виданого на [PERSON] 12 вересня 1997 року Орджонікідзевським РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області, а також надання ідентифікаційного номеру на [PERSON] № [NUMBER] (а. с. 6). Натомість відповідач звертався 22 квітня 2014 року до Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області із заявою за фактом втрати ним паспорту громадянина України на його імя, яка була зареєстрована за № 4371 (а. с. 30). Суд зазначає, що на підставі відповіді від 28 вересня 2016 року Лівобережного районного відділу в місті Маріуполі ДМС України ГУ в Донецькій області вбачається, що [PERSON] дійсно документувався паспортом громадянина України 23 травня 2014 року (серія ВТ № 104157) внаслідок втрати попереднього паспорту громадянина України (ВА № 997554 від 12 вересня 1997 року) та уточненням написання прізвища з «Ясюкоіць» на «Ясюкоіц» (а. с. 56). Факт видачі відповідачу, [PERSON], 4 червня 2014 року довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру при предявлені ним паспорту громадянина України (ВТ № 104157) підтверджується відповіддю від 15 вересня 2016 року Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області (а. с. 44). Доводи відповідача, що він дізнався про втрату ним паспорту в квітні 2014 року підтверджується повідомленням від 7 квітня 2014 року ТОВ «М. [PERSON]» про наявність за [PERSON] боргу перед «ОТП [PERSON]» за кредитним договором від 27 жовтня 2013 року (а. с. 31). Вказане також підтверджується заявою відповідача до Служби безпеки «ОПТ [PERSON]» від 30 червня 2014 року, отримане представниками банку 18 липня 2014 року, де відповідач вказував, що у нього восени 2013 року було вкрадено паспорт громадянина України та ідентифікаційний код, та який додавав, що буде звертатись до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії представників такого банку, на підставі чого просив розібратися із ситуацією, що виникла (а. с. 32, 33). Суд крім цього зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, що дівоче прізвище матері відповідача, [PERSON], - "Лебеденко", що підтверджується свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «Ясюкоіц», актовий запис № 3552 від 12 вересня 1969 року, а також свідоцтвом про народження [PERSON], актовий запис № 931 від 28 вересня 1970 року, де батьками відповідача вказані [PERSON] та [PERSON] Натомість у спірній анкеті позичальника від 9 листопада 2013 року вказано, що дівоче прізвище матері позичальника "Бойцова" (а. с. 6, 47, 59, 62). Також, оглянувши фотографію у паспорті позичальника (ВА № 997554, виданого 12 вересня 1997 року), яка міститься у матеріалах кредитної справи, та фотографію відповідача у паспорті [PERSON], виданому замість втраченого 23 травня 2014 року (ВТ № 104157), вбачається, що на цих документах різні особи (а. с. 11, 29, 60). При цьому за наслідком огляду оригіналів кредитної справи від 9 листопада 2013 року та оригіналу паспорту відповідача від 23 травня 2014 року вбачається, що підписи позичальника у кредитному договорі від 9 листопада 2013 року та документах доданих до нього мають суттєві відмінності від підпису відповідача (а. с. 6, 11, 29, 59, 60). Таким чином на підставі досліджених доказів у справі в сукупності суд дійшов висновку, що 9 листопада 2013 року представниками ПАТ «Акцент-Банк» був укладений кредитний договір не з відповідачем, [PERSON], а з іншою особою. Суд тому вважає, що позов був предявлений до особи, яка не повинна відповідати за вимогами позивача, оскільки суд встановив, що відповідач фактично не отримував кредитні кошти за договором від 9 листопада 2013 року. З урахуванням наведеного та за відсутності необхідних доказів на підтвердження обґрунтованості позову ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором від 9 листопада 2013 року, суд дійшов переконання, що у задоволенні заявлених вимог банку слід відмовити.

Outcome: dismissed