Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В обрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Оскільки постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно через відсутність правовстановлюючого документу , вимушена звернутися за захистом порушеного права до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2020 року провадження по справі відкрито. В судове засідання представник позивача [PERSON] надала клопотання про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Відповідач , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав , в зв`язку з чим на підставі ч.2 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , , що підтверджується свідоцтвом про народження , копією свідоцтва про шлюбу. [PERSON] померла [INFO] , що встановлено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.06.2012. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру за адресою [ADDRESS] . 19.12.2012 позивачка звернулася до приватного нотаріуса ЗМНО Гура М.Г. із заявою про прийняття спадщини. 19.12.2012 року аналогічна заява про прийняття спадщини надійшла від відповідача [PERSON] , яка є донькою спадкодавця. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 140/2012 від 19 грудня 2012 року , яка витребувана судом від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г.. Постановою приватного нотаріуса ЗМНО Гура М.Г. від 26.06.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадчину за законом після померлої матері [PERSON] з тих підстав, що [PERSON] документ, що посвідчує право власності спадкодавця на квартиру, зареєстрований згідно чинного законодавства не був наданий. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм спадкового законодавства у справах про визнання права власності у порядку спадкування судам необхідно встановити, яке саме майно належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, про визнання право власності на яке в порядку спадкування за законом заявлені позовні вимоги. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З матеріалів справи вбачається, що згідно договору № 2364 купівлі-продажу нерухосоті, від 26.12.1995 року, зареєстрованого Уніврсальною біржею «Хортиця» , [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстрований в ТОВ «ЗМБТІ». Також, в матеріалах справи наявна копія технічного паспорту , якою підтверджено належність [PERSON] на праві власності спірного нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що право власності спадкодавця на спірну квартиру не оспорюється жодною особою, права та законні інтереси інших осіб не порушено, суд приходить до висновку , що з урахуванням надання позивачем належних та допустимих доказів судом встановлено належність спадкодавцю на праві власності квартири [ADDRESS] . Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст. 1261 ЦК України, як донька спадкодавця. Відповідач [PERSON] також є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] та прийняла спадщину, шляхом подання заяви про прийняття спадщини, до нотаріуса . Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Ці частки за угодою між спадкоємцями можуть змінюватись. Таким чином , суд вважає, що , оскільки судом встановлено наявність двух спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , які у встановлені законом строки прийняли спадщину , та відмови від неї не заявляли , наявні підстави для визнання за позивачкою права власності лише на 1 /2 частину спірної квартири , а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial