Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», з яким позивач уклав договір про відступлення права вимоги від 1 липня 2010 року, та відповідачем 10 квітня 2008 року укладено кредитний договір №ML-0BN/043/2008, зобов'язання за яким позивальник не виконав та заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2013 року вирішено стягнути солідарно зі [PERSON] та поручителя [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 429\~395,79 грн. Стверджує, що між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем 10 квітня 2008 року укладено іпотечний договір №РML-0BN/043/2008, предметом якого є чотирикімнатна квартира, загальною площею 80,43 кв.м, житловою площею 52 кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька область, м.Бахмут, пров.Ватутіна, 27/35. Зазначає, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, а відтак просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме чотирикімнатну квартиру, загальною площею 80,43 кв.м, житловою площею 52 кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька область, м.Бахмут, пров.Ватутіна, 27/35, та належить [PERSON], шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною, що визначатиметься на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент відчуження предмета іпотеки, з наданням позивачу усіх прав продавця, в тому числі, але не виключно, надати право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації на предмет іпотеки, відомостей про осіб, які зареєстровані за адресою розташування предмету іпотеки, з правом оперативного управління предметом іпотеки, в тому числі права доступу, обладнання охоронними пристроями, з правом на укладення договорів з відповідними організаціями щодо надання послуг з охорони, правом на укладення договорів оренди з правом отримання орендної плати з метою задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» у розмірі 429\~395,79 грн. Крім того, просить зобовязати [PERSON] передати предмет іпотеки в управління Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» шляхом надання вільного доступу до приміщення квартири, передачею ключів та укладанням акту прийому-передачі. Представник позивача в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності та про підтримання позову в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2016 року постановлено проводити заочний розгляд справи. З урахуванням ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що 10 квітня 2008 року між Закритими акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», як кредитодавцем, та [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №ML-0BN/043/2008, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 34\~ 680,00 доларів США, розмір процентної ставки за користування кредитом 5,49% + FIDR (процентна ставка построкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту). Термін дії договору до 10 квітня 2029 року. Крім того, 11 квітня 2008 року між Закритими акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», як іпотекодержателем, та [PERSON], як іпотекодавцем, укладено договір іпотеки №РML-0BN/043/2008 (а.с.5-11), посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 3436. Згідно з п.2.1 договору іпотеки, іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором №ML-0BN/043/2008 від 10 квітня 2008 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього. Іпотека за цим договором забезпечує виконання вимог іпотекодержателя щодо: повернення кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати пені за прострочення повернення кредиту та процентів, а також сплати штрафу за нецільове використання кредиту; відшкодування збитків, витрат та будь-яких інших штрафів, комісій, викликаних порушенням кредитного договору. Предметом іпотеки є чотирикімнатна квартира, загальною площею 80,43 кв.м, житловою площею 52 кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька область, м.Бахмут, пров.Ватутіна, 27/35, яка належить іпотекодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 3357. Вартість предмета іпотеки визначена за згодою сторін договору та становить 202\~000 грн. В подальшому, додатковим договором №1 від 12 травня 2009 року до договору іпотеки РML-0BN/043/2008 від 11 квітня 2008 року (а.с.12-13), визначено, що розмір боргових зобовязань, забезпечених іпотекою, становить 36\~101,76 доларів США; зазначений розбір може збільшуватись на суму невиконаних платіжних зобовязань боржника. Іпотекою забезпечені боргові зобовязання в разі зміни їх розміру, відповідно до умов кредитного договору. Також, 1 липня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», як фактором, та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», як клієнтом, укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 6024 (а.с.18-22). За цим договором, у звязку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитним договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до цього договору, укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в Додатку №1 до цього договору, що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься у Додатку №1 до цього договору, укладеними між клієнтом та боржниками/третіми особами, сторони домовились про те, що клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно. За Додатком №1 до договору про відступлення права вимоги, боржником є [PERSON], право вимоги щодо якого за іпотечним договором № РML-0BN/043/2008 відступлено фактору. Відповідні зміни були внесені у Державний реєстр іпотек щодо квартири за адресою: Донецька область, м.Бахмут, пров.Ватутіна, 27/35, про що свідчить Інформаційна довідка від 17 жовтня 2016 року №70593363. Згідно з 6.3 договору іпотеки №РML-0BN/043/2008 від 11 квітня 2008 року, жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує: права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 7 договору іпотеки №РML-0BN/043/2008 від 11 квітня 2008 року передбачено право передачі предмета іпотеки в управління після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.\~1048 ЦК України). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.572, ч.1 ст.575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Встановлено, що заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2013 року у справі №219/5347/2013-ц стягнуто, зокрема, зі [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором ML-0BN/043/2008 від 10 квітня 2008 року в розмірі 53\~721, 48 доларів США, що в еквіваленті складає 429\~395,79 грн., яка складається з 36\~101,76 доларів США заборгованості за кредитом та 17\~619,72 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом. Рішення суду набрало законної сили 17 березня 2014 року, боржником не виконано. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Крім того, положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У п.42 Постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав розяснення про те, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215\~Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись, серед іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Разом з тим, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» Верховний Суд України у постановах від 27 травня 2015 року у справі №6-61цс15 та від 7 жовтня 2015 року у справі №6-1935цс15 прийшов до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Так, ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2016 року за клопотанням представника позивача по справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу щодо встановлення ринкової вартості предмета іпотеки. Однак, ухвала суду не виконана у звязку з відсутністю доступу до предмета іпотеки. Суд враховує також правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року по справі №6-1205цс15. В ході розгляду справи встановлено, що апеляційний суд не врахував вимоги частини шостої статті\~38,\~статті 39 Закону України «Про іпотеку» та дійшов помилкового висновку про визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, з огляду на указану в іпотечному договорі оціночну вартість предмета іпотеки. Відтак, Верховний Суд України дійшов до висновку, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої\~статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З огляду на викладене, оскільки наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та відсутністю оцінки предмета іпотеки, окрім узгодженої сторонами у договорі іпотеки вартості, суд вважає, що підлягає застосуванню правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року по справі №6-1205цс15. Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст.34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Зазначене законодавче положення відображено також і у ст.7 договору іпотеки №РML-0BN/043/2008 від 11 квітня 2008 року. Суд звертає увагу також на те, що способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 Цивільного кодексу України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)\~відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші\~\~ способи\~\~ відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зі змісту ч.\~2\~ст. 16 Цивільного кодексу України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55,\~124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому позовні вимоги про надання окремих повноважень употекодержателеві, пов'язаних з процедурою відчуження предмета іпотеки не суперечать вимогам Закону та спрямовані на забезпечення здійснення ефектовного захисту відповідного права. Окрім того, необхідність передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателю до продажу шляхом зобов'язання до вчинення певних дій випливає з ненадання іпотекодавцем доступу до предмета іпотеки. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач-боржник за кредитним договором не виконав своїх зобовязань, а відтак на іпотечне майно, яке є предметом договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором, слід звернути стягнення. Водночас, статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)\~Закону України\~«Про іпотеку». Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України»\~м.Артемівськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з ч.ч.1-3 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року набрав чинності 15 жовтня 2014 року та діє станом на момент винесення рішення по справі. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Також зупиняється реалізація права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року не підлягає виконанню. Відповідно до ст.217 Цивільного процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відтак, суд приходить до висновку, що з урахуванням зазначених вимог чинного законодавства України, з метою збереження майна, що перебуває в іпотеці та знаходиться у зоні проведення антитерористичної операції, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити до припинення дії положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №\~1669-VII, що стосуються зупинення дії статті 38 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки). Правильність вказівки у резолютивній частині рішення суду на зупинення його виконання підтверджується, зокрема, правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалі від 22 липня 2015 року по справі №6-10371св15.

Outcome: approved