Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким. Він, [PERSON], являється власником цілого житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. В даному житловому будинку з 02.08.2013 року був зареєстрований його син - відповідач по справі - [PERSON]. Проте він жодного дня в його будинку не проживав, участі у витратах по утриманню будинку і прилеглої до нього території та проведенні поточних ремонтів не брав. У добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся. Позивач вважає, що реєстрація відповідача у належному йому об'єкті нерухомості порушує його права як власника будинку та перешкоджає здійснювати свої правомочності стосовно об'єкта нерухомості, тому він просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з'явився, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився хоча про час та місце розгляду справи був оповіщений шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою місця його проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що позивач скористався своїми правами врегульованими ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача суд визнає неповажною, оскільки за правилами ст.74 ч.5 ЦПК України, у даному випадку вважається, що судовий виклик йому вручений належним чином, за таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України та проводить розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає правилам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 05.09.2011 року, та Витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 6-8) [PERSON] являється власником цілого житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Згідно записів вчинених у Домовій книзі на вищевказаний житловий будинок, судом встановлено, що у ньому зареєстрований по-між позивача, з 02.08.2013 року [PERSON], про що проставлено штемпель відповідної форми та змісту. Як убачається із акту обстеження складеного в складі депутата та сусідів, затвердженого Липовецьким міським головою від 06.05.2017 року, [PERSON] дійсно зареєстрований, але не проживає в [ADDRESS], з 02.08.2013 року по даний час (а.с. 15). Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ст.ст.150, 156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За згодою власника будинку член сім'ї власника вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Правилами ст.405 Цивільного кодексу України, визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Водночас ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи проводиться протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. З аналізу вказаної норми слідує, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно норм чинного законодавства позивач, як власник житла, має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він був відсутній за місцем проживання без поважних причин понад встановлені чинним законодавством строки, так як інше не було встановлено домовленістю між ними чи законом, тому останній не ніс жодних зобов'язань, відтак позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS], ґрунтуються на нормах закону, отож підлягають до задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.ст.79, 88 ЦПК України та присуджує із відповідача на користь позивача документально підтвердженні судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved