Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянки: кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1502 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]; кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1818 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтовує тим, що 28.08.1993 р. між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням суду від 13.08.014 р. Під час перебування у шлюбі позивачем 01.09.1998 р. отримала від [PERSON] у власність грошові кошти в розмірі1800,00 грн. для придбання земельної ділянки, а 08.09.1998 р. позивач придбала за вказані кошти земельну ділянку в [ADDRESS]. 16.10.2003 р. позивач отримала від [PERSON] на підставі договору позики у власність грошові кошти в розмірі 13000,00 грн. для придбання земельної ділянки в [ADDRESS] для власних потреб. 20.10.2003 р. позивач придбала у власність земельну ділянку на території Путрівської сільської ради площею 0,18 га на підставі договору купівлі-продажу, право власності на яке зареєструвала 11.09.2017 р. Борг за борговими розписками позивач повернула 10.12.2016 р. - [PERSON] в розмірі 13000,00 грн., та 26.12.2016 р. - [PERSON] в розмірі 1800,00 грн. За таких обставин, позивач вважає, що вказані земельні ділянки вона придбала за особисті кошти, отримані на підставі розписок, які вона повертала особисто вже після розірвання шлюбу, тому не створила при цьому будь-яких обов'язків для іншого члена подружжя - відповідача, а тому вважає, що дані земельні ділянки є її особистою власністю. Відповідачем подано відзив на позов, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що вказані земельну ділянки, які є предметом позову, були придбані за спільно нажиті позивачем кошти, в тому числі і за ті кошти, які були набуті ним, а саме подаровані на весілля його матір'ю, здобуті внаслідок продажу спільної квартири на суму 9500,00 грн. Крім того, зазначає, що запозичені позивачем кошти не є її особистою власністю, а є об'єктом спільної власності подружжя і мають ділитися між ним. Тому, навіть, якщо позивач на час перебування в шлюбі використовувала запозичені кошти, то вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є її особистою власністю. Вважає, що позивач не вірно обрала спосіб захисту, оскільки мала б подати позов про поділ спільного майна яке набуте на період шлюбу. За таких обставин просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивачем 11.05.2018 р. подано відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що доводи відповідача є непрадивими і безпідставними. Вважає, що наданий відповідачем договір купівлі-продажу квартири від 20.07.2002 р. не підтверджує, що кошти від її продажу були вкладені в купівлю земельної ділянки і використані в інтересах сім'ї. Також зазначає, що надана відповідачем копія трудової угоди не містить жодного інформації щодо предмета доказування та викликає сумнів щодо джерела її походження. Відтак вважає, що відповідачем не спростовано доводів позивача, не підтверджено його доходів під час перебування у шлюбі та доказів направлення їх саме на придбання земельних ділянок та використання їх в інтересах подружжя. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив, також зазначив, що відповідач не приймав участь в придбанні майна і на сьогоднішній день не заявляє на нього прав, однак позивач позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном. Позивач придбала вказані земельні ділянки за кошти отримані у позику, борг по яким вона повернула вже після розірвання шлюбу. Вказує, що відповідачем не доведено, що кошти від продажу квартири він витратив на сімю, а надана відповідачем трудова угода укладена вже після купівлі земельної ділянки, та не містить зазначення зарплати. Тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи суду не надіслали. Заслухавши пояснення представника, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 28.08.1993 р. між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний згідно з рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.08.2014 р. (а.с.7,14). Відповідно до договору від 08.09.1998 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] купила земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS]. Продаж вчинено за 1751 грн. 60 коп. відповідно до п. 9 Договору, зміст ст. 22 КЗпШС України сторонам роз'яснено (а.с.10,11). Згідно з Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.10.2003 р., [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку площею 0,18 га, розташовану на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області. Продаж земельної ділянки відбувся за ціною:12348 грн. (а.с.12-13). Право власності на дану земельну ділянку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2017 р. (а.с.17). Відповідно до наданих позивачем копій розписок, позивач [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в позику в розмірі 1800,00 грн. для придбання земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS], для власних потреб. За домовленістю кошти зобов'язується повернути в семиденний строк з дня пред'явлення вимог про їх повернення, але не раніше 30.12.1999 р. (а.с.8). Також, відповідно до наданої копії договору позики від 16.10.2003 р., [PERSON] позичила у [PERSON] 13000,00 грн. для придбання земельної ділянки, розташованої в с. Кобці по вул. Ковшевацького 2-б для власних потреб. Позику зобов'язується повернути в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги про їх повернення, але не раніше 01.02.2004 р. (а.с.9). Відповідно до наданих позивачем копій розписок, [PERSON] повернула борг [PERSON] - 10.12.2016 р., а [PERSON] - 26.12.2016 р. (а.с.15,16). Відповідно до ст. 22 КЗпШС України, який діяв на час придбання земельної ділянки відповідно до договору від 08.09.1998 р., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Положеннями п. ЗУ «Про власність», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 08.09.1998 р., [PERSON], нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Як вбачається із змісту договору, позивачу під час його укладення було роз'яснено положення ст. 22 КЗпШС України і жодних зазначень щодо належності даного майна до приватної власності [PERSON] даний договір не містить. Відтак, судом не вбачається жодної правової підстави для визнання за позивачем права особистої приватної власності на земельну ділянку, отриману внаслідок укладення даного договору. Щодо земельної ділянки площею 0,18 га, розташованої на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, придбаної відповідно до договору від 20.10.2003 р., зазначаю наступне. Правовідносини по позову щодо даної земельної ділянки регулюються Сімейним Кодексом України (далі за текстом (далі за текстом ЦК України). Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, через формулювання її ознак. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 Сімейного кодексу України. Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Правовою позицією Верховного суду України від 07.10.2015 р. у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 р. у справі № 6-727цс16 та від 12.09.2012 р. у справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відтак, посилання позивача на використання отриманих в позику коштів для придбання земельної ділянки саме як на підставу своїх вимог, не дає суду беззаперечні підстави вважати придбане майно її особистою власністю, оскільки вищезазначеними законом і судовою практикою призюмується, що укладаючи договір (в тому числі і позики), позивачем вважається таким, що діє за згодою другого з подружжя. Крім того, судом приймається до уваги наданий позивачем договір купівлі-продажу квартири від 12.07.2002 р., відповідно до якого [PERSON] та [PERSON], як співвласник квартири [ADDRESS], продали вказану квартиру за 9500,00 грн. (а.с.45). Зазначений договір підтверджує матеріальні можливості відповідача під час перебування його в шлюбних стосунках з позивачем та його внесок в дохід сім'ї, що може розцінюватись як джерело походження коштів для придбання земельної ділянки, як спільного сумісного майна, що в свою чергу спростовує доводи позивача щодо придбання даної земельної ділянки виключно за кошти, отримані нею в борг. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). При цьому, суд вважає, що за таких обставин позивачем не надано беззаперечних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що саме кошти, отримані за договором позики були використані для придбання земельної ділянки (квитанції, банківські документи щодо перерахування коштів), що дає суду підстави сумніватися в достовірності наданих позивачем доказів, оскільки вони протирічать доказам, наданим відповідачем. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 р.) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При цьому, суд звертає увагу, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що придбана за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.10.2003 р., земельна ділянка площею 0,18 га, розташованана території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області є предметом даного позову, а саме земельною ділянка площею 0,1818 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. кадастровий номер [NUMBER], - враховуючи відмінність адрес. Отже, суд враховує, що позивач не надав достатніх, належних та допустимих доказів про те, що вказана земельна ділянка була придбана за кошти, які належали їй особисто, в тому числі, оскільки відповідно до положень ч.2, ч.4 ст.65 СК України - при укладанні договорів одним із подружжя (в тому числі, це стосується вказаного договору позики) вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, при цьому, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Разом з тим, судом враховується та обставина, що позивач, яка відповідно до розписок, особисто вже після розірвання шлюбу повернула кошти, які були отримані в борг за час шлюбу, не позбавлена можливості звернутися до відповідача з позовом про поділ спільного майна (боргів) подружжя. А отже, у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed