Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,5464 гектарів, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0524385800:01:002:0068, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, та належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ВН №028875, виданого Тульчинською райдержадміністрацією Вінницької області 06.11.2002. До видачі вищевказаного державного акту його мати володіла вказаною земельною ділянкою на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серія ВН №0437403 від 16.06.2000. Він звернувся до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дану земельну ділянку у зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю виданий після смерті його матері. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати за ним право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його матері [PERSON] , а саме, на земельну ділянку. Позивач в підготовче засідання не з`явився. Від його представника надійшла заява, згідно якої він просить розглянути справу у його та позивача відсутність, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач - представник Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в підготовче засідання не з`явився. Направив суду заяву, в якій просить справу розглянути без представника відповідача, позовні вимоги визнаються повністю. Відповідно до ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у підготовчому засіданні за відсутності учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказах, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть від 06.04.2001 серія [NUMBER] (а.с.7) [INFO] в с.Усачове, Біляївського району, Одеської області померла [PERSON] , яка в свою чергу являлась матір`ю позивача, про що свідчить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.09.2016 (а.с.68). Після її смерті відкрилася спадщина за законом, яка складалася із: - земельної ділянки площею 2,5464 гектарів, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0524385800:01:002:0068, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, та належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ВН №028875, виданого Тульчинською райдержадміністрацією Вінницької області 06.11.2002, що в свою чергу також підтверджується копією даного державного акту (а.с.8) та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.04.2018 №ВН-0508187582018 (а.с.13-15). Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) від 16.06.2000 (а.с.9) вбачається, що [PERSON] як члену КСП "Іскра" с.Тарасівка, Тульчинського району, Вінницької області належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Іскра" розміром 2,54 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Згідно копії спадкової справи №340/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 58-71) вбачається, що 13.06.2016 [PERSON] звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини і того ж дня відбулася реєстрація спадкової справи спадкодавця [PERSON] . Згідно копії довідки виконкому Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 03.05.2018 №719, наявної у спадковій справі, на момент смерті [PERSON] , вона проживала разом із сином [PERSON] 14.05.2019 за №2014/02-14 державним нотаріусом було повідомлено [PERSON] про те, що йому неможливо видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,5464 гектарів, що розташована на території Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, кадастровий номер 0524385800:01:002:0068, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, [PERSON] в зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ВН №028875, виданий Тульчинською райдержадміністрацією Вінницької області 06.11.2002, тобто після смерті спадкодавця. Інших заяв про прийняття спадщини серед матеріалів спадкової справи немає. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснив ВССУ у п.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4/-13 від 16.05.2013, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до [INFO] або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. Оскільки смерть спадкодавця [PERSON] наступила до [INFO] , тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.). Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ч. 1 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишила, а тому спадкування у даному випадку здійнюється за законом та її син [PERSON] - позивач у справі, як спадкоємець першої черги за законом, який на момент смерті матері проживав разом з нею, вступивши у фактичне володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Окрім того, згідно ст.560 ЦК УРСР 1963 року оформлення спадщини на той час було правом, а не обов`язком спадкоємця. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи норму ч.4 ст.206 ЦПК України, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Вирішуючи питання про судові витрати, суд,

Outcome: approved