Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач просить суд, з урахуванням змінених позовних вимог, ухвалити рішення, згідно якому стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №910.72043 в сумі 50915,03грн, яка складається з: основного боргу 0грн, простроченого боргу 283386,92грн, прострочених процентів 22062,93грн, строкових процентів 465,18грн, нарахованої комісії 0грн, простроченої комісії 0грн; дебіторської заборгваності 0грн; в рахунок погашення кредитних зобовязань [PERSON], за кредитним договором № 910.72043, укладеним між ним та ПАТ «ІДЕЯ БАНК», звернути стягнення на користь ПАТ «Ідея Банк» на предмет застави, який належить [PERSON], а саме на автомобіль ВАЗ (Лада) 217030, 2010 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) ХТА217030А0232444, новий реєстраційний № [NUMBER] (надалі - транспортний засіб/предмет застави), шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним субєктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які повязані з продажем автомобіля тощо); вилучити у [PERSON] транспортний засіб, який є предметом застави та передати ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації посилаючись на те, що 02.08.2010 між ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №910.72043 (далі - кредитний договір), згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 64869,55грн на купівлю транспортного засобу ВАЗ (Лада) 217030, 2010 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) ХТА217030А0232444, реєстраційний № [NUMBER]. Строк користування кредитними коштами за Кредитним договором - до 08.02.2015. Частина грошових коштів була перерахована на купівлю вище зазначеного автомобіля, решта - перерахована на фінансування страхового платежу та інших витрат повязаних із купівлею автомобіля. Додатком №1 до кредитного договору встановлено графік щомісячних платежів, відповідно до якого [PERSON] мав сплачувати встановлену договором нараховану суму коштів. Кредитні кошти в сумі, зазначеній в п.1 кредитного договору було надано відповідачу у користування зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 24,99 % та сплатою всіх інших обовязкових платежів по договору. Відповідно до умов кредитного договору Банк має право ініціювати перед Позичальником перегляд зміну процентної ставки з відповідним повідомленням про це Позичальника рекомендованим поштовим відправленням на адресу Позичальника, вказану в договорі. Якщо Позичальник не погоджується з запропонованим Банком переглядом (зміною) фіксованої процентної ставки по кредиту, він зобовязаний протягом встановленого в договорі строку письмово повідомити Банк про свою незгоду. Доказом того що, сторони дійшли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, є те, що Позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі. Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до себе. Станом на дату подання цієї заяви Відповідач не виконує зобовязання за кредитним договором у встановлені строки, у звязку з чим Позивач був змушений звернутися до суду. Останній платіж боржником здійснено 25.02.2014 року. Заборгованість Відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку № 19092491072043.980 та розрахунком заборгованості станом на 26.05.2016 року. Відповідно до отриманої інформації від органів МВС України актуальним власником заставного транспортного засобу є [PERSON]. Застава є способом забезпечення зобовязань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин реалізація (продаж) майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє застави, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст. 25, 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі №6-7 цс13. На час реалізації заставленого майна обтяження припинено не було. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 26.01.2017 року заперечував проти позову у повному обсязі та заявив клопотання про застосування позовної давності, оскільки останній платіж ним особисто було зроблено 07.06.2011. Відповідач [PERSON] не визнала позовні вимоги у повному обсязі, надала письмові заперечення, з яких вбачається, що неможливо одночасне звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості з двох різних осіб. Пункт 41 Постанови Пленуму Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року передбачає, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Таким чином, за ситуації, коли кредитором подано два різних позови (чи до одного, чи до різнихсудів), суддям варто зупиняти провадження у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки визначити таку співмірність на етапі розгляду цих справ неможливо. Крім цього, про неможливість визначення такої співмірності свідчить і положення абз. 1 п. 42 Постанови Пленуму - при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайніціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експерот на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Особливу увагу слідз вернути на наступне формулювання, що міститься у абз. 2 п. 42 Постанови - при цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про потеку" (абостатті 589 ЦК щодо заставодавця). Крім цього, зазначену проблему розглядає також Верховний суд України у своєму Листі від 01 лютого 2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна». Так, рішення судів, ухвалені з урахуванням вищезазначених розяснень, є такими, що не відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Враховуючи викладені положення законодавства, з урахуванням того, що в даній конкретній справі заставодержатель та боржник за кредитом є особами різними, то необхідно зазначити, що абсолютно неприпустимим є одночасне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет застави. Подібні дії могли б призвести до подвійного стягнення однієї і тієї ж самої суми коштів з двох різних субєктів - двох фізичних осіб, які зазначені у якості Відповідачів. Строк позовної давності за вимогами Позивача сплинув щодо половини суми, на яку ПАТ «Ідея Банк» заявлено позовні вимоги. Згідно із випискою із особового рахунку № 22077491072043, яку надав Позивач, вбачається, що [PERSON] зробив останні платежі на користь ПАТ «Ідея Банк» 07.06.2011 та після цього платежів більше не здійснював. Так, вказані у виписці платежі від 02.08.2011 на суму 18191,46грн, від 02.12.2011 на суму 30000грн та від 25.02.2014 на суму 4644,19грн [PERSON] не здійснював, та дані платежі здійснені страховими компаніями. Враховуючи викладене, позовна давність за всіма платежами у проміжок часу між 02.07.2011 до 02.07.2013 сплинула та обгрунтованих підстав для її поновлення Позивачем не вказано. Саме такої правової позиції притримується Верховний суд України, ткий при винесенні своєї постанови у справі № 6-116 цс 13 від 06.11.2013 постановив наступне: «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів». Враховуючи викладені положення, належними та такими що заявлені без порушення строків позовної давності позовні вимоги є лише в частині прострочених платежів за період 25.02.2014 - в сумі 4644, 19 грн. За іншими платежами трирічний строк позовної давності сплинув, оскільки Позивач заявив свої позовні вимоги 06.07.2016 (дата отримання позовної заяви судом) та відповідно вказані вимоги можуть стосуватися за трирічним правилом лише тих платежів, які не здійснені Відповідачем з 06.07.2013. А до вказаних платежів згідно із випискою по рахунку № 22077491072043 відносяться лише платежіза період 25.02.2014 - в сумі 4644,19грн. Однак, згідно із відомостями самого Позивача, вказаний платіж від 25.02.2014 - в сумі 4644, 19 грн. є таким, що сплачений третьою особою, як страхове відшкодування. По-третє розмір заборгованості [PERSON] не доведений належними та допустимими доказами. Позивачем на підтвердження суми заборгованості надано до суду Довідку-розрахунок заборгованості, яка підписана представником Позивача - виконавцем та директором Департаменту кредитного адміністрування [PERSON] та скріплена печаткою Позивача. Разом з тим, природа вказаного розрахунку та його достовірність викликає обґрунтовані сумніви у правильності його здійснення, у його достовірності і як наслідок у його допустимості для використання у якості доказів під час судового процесу. Вказаний розрахунок складаються з 1 листа, який включає в себе З різних підсумованих розрахунки. При цьому, абсолютно незрозумілим є те звідки взялися вказані загальні суми. З яких окремих часток та за які конкретно періоди часу вони сформовані. Недоведення розміру заборгованості у звязку із сумнівними розрахунками є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, позивачем не виконано вимоги закону, які необхідними передумовами для звернення на предмет застави. Відносини зі звернення стягнення на предмет застави регулюють зокрема, Цивільним Кодексом України, Законом України заставу», Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», які лише у системі здійснюють регулювання порядку та способу звернеш застави. Згідно ч. З ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів реєстрацію обтяжень», обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобовязаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Позивачем вищевказана вимога Закону виконана не була, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, який надано позивачем у якості додатку до позову, та згідно із яким звернення стягнення в реєстрі не зареєстровано. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог -редиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Якщо боржник у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обовязок щодо передачі предмета абезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення дійснюється на підставі рішення суду. До Державного реєстру обтяжень рухомого майна не внесено змін про особу обтяжувача, якщо дійсно ПАТ «Плюс Банк» було перейменовано, як зазначає позивач. Окрім цього, у вказаному Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зідсутні відомості про особу, яка згідно із логікою позивача на сьогодні є утримувачем заставленого майна. На додаток до цього, за відсутності відомостей про ініціювання процедури звернення стягнення на предмет застави позивач не міг та відповідно не виконав вимог ч.2, ч.З ст. 28 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» з приводу надання письмової вимоги на адресу боржника (або утримувача застави як є в нашому випадку) та лише після спливу 30 днів після такої дії - звертатися до суду із вимогою про вилучення предмета застави примусово. Недотримання Банком встановленої законом процедури звернення стягнення на предмет застави, є самостійною та достатньою підставою у відмови задоволення позовних вимог Банку. Зазначена правова позиція в повній мірі підтверджується висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та судовою практикою апеляційного суду Харківської області, а саме: ухвалою ВССУ від 15.08.2012 у справі № 6-20585-св 12 (номер рішення в ЄДРСР 26093226), ухвалою ВССУ від 09.09.2015 у справі № 6-10299св 15 (номер рішення в ЄДРСР 50527442), ухвалою ВССУ від 16.12.2010 у справі № 6-592-свЮ (номер рішення в ЄДРСР 13706472), ухвалою АСХО від 26.03.2013 у справі № 2018/2-893/11 (2018/2- 4602/11) номер рішення в ЄДРСР 30882430, рішенням АСХО від 25.06.2013 у справі № 2021/2591/2012 (номер рішення в ЄДРСР 32121919. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яка має бути початкова ціна продажу заставленого майна в ході його реалізації. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню і моги обтяжувана; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального луження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом гюведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Позивач у заяві про зміну предмету позову зазначив, що просить суд вернути стягнення на предмет застави у спосіб продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної належним субєктом оціночної діяльності. Між тим, в порушення наведених вимог в позовній заяві, а так само в наданих позивачем доказах, не зазначено початкову ціну продажу заставленого автотранспортного засобу. Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобовязанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Враховуючи викладене, на позивача покладається тягар доведення розміру обґрунтованої початкової вартості продажу автотранспортного засобу, із наданням допустимих доказів (зокрема висновку експертизи) дійсної вартості ВАЗ (Лада) 217030, 2010 року випуску станом на 2017 рік. Також, необхідно зазначити, що Верховний суд України сформував свою правову позицію щодо аналогічного виду застави (щодо іпотеки) з питання обовязкового визначення судом початкової вартості продажу заставленого майна у своїй постанові від 21.12.2016 у справі № 6-2839цс 16. Оскільки предмет регулювання відносин та норми закону в даній справі аналогічний до предмету регулювання та законодавчих норм у справі № 6-2839цс16, зазначена постанова має обовязковий характер для врахування у даній справі. Так, Верховний суду України зазначив у своїй постанові від 21.12.2016 справі № 6-2839цс16, що «Передбачений перелік компонентів, які є обовязковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, суд повинен встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.08.2010 між ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №910.72043 (далі - кредитний договір), згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 64869,55грн на купівлю транспортного засобу ВАЗ (Лада) 217030, 2010 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) ХТА217030А0232444, у сумі 57246,00грн, фінансування страхового платежу для страхувння ТЗ на умовах повного КАСКО в сумі 5127,61грн, фінансування страхового платежу за страхування життя Позичальника в сумі 1248,47грн, фінансування страхового платежу за договором добровільного страхування фінансових ризиків, повязаних із втратою роботи укладеного з ПрАТ «Альфа Страхування» у розмірі 1247,47грн. (а.с.20-21). Згідно п.1 параграфу 2 Договору за користування кредитом Позичальник сплачує проценти річні в розмірі 24,99%. Параграфом 4 передбачено, що позичальник зобовязаний протягом дії Договору сплачувати кредит та проценти у вигляді ануїтетних платежів (щомісячні платежі) в терміни та в сумах, визначених у графіку щомісячних платежів, що є Додатком №1 до Договору. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 02.08.2010 між ПАТ «Плюс-Банк» та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу №910.72043, згідно умов якого останній передав у заставу належний йому автомобіль ВАЗ 217030, 2010 року випуску, номер кузова ХТА217030А0232444, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.24-25). Вказане рухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 29.09.2010 зі строком дії до 29.09.2015 (а.с.14). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено нормою ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За нормами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобовязань у [PERSON] утворилася заборгованість перед банком, яка відповідно розрахунку становить 50915,03грн, з яких: 28386,92грн прострочений борг; 22062,93грн- прострочені проценти; 465,18грн - строкові проценти (а.с.158-159). Як вбачається з виписки з особового рахунку та розранунку заборгованості останню сплату щомісячного платежу здійснено 25.02.2014 в сумі 4644,19грн, що являється страховим відшкодуванням за [PERSON], тоді як до суду позов надійшов 06.07.2016, тобто в межах строку позовної давності. Щодо сплати зазначеної вище суми 4644,19грн ПрАТ «Альфа Стахування», проти якої заперечував відповідач [PERSON], зазначаючи, що йому не відомо з яких причин було здійснено цей платіж та він не має ніякого відношення до цього, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 985 ЦК України\~страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Чинне законодавство у страховому зобов'язанні виділяє два види третіх осіб. Перший вид - це застраховані особи, під якими слід розуміти фізичних осіб, у житті яких можуть трапитися події, у разі настання яких виникає обов'язок страховика здійснити страхові виплати такому застрахованому або вигодонабувачу. Введення застрахованої особи до кола суб'єктів відносин страхування допускається лише за її згодою. Застраховані особи можуть набувати прав і обов'язків страхувальника згідно з договором страхування. Другим видом є вигодонабувачі. Тобто, визначаючи у договорі страхування вигодонабувачем третю особу, страхувальник добровільно і свідомо зменшує обсяг своїх прав за вказаним договором, у тому числі і право вимоги виконання страховиком договору щодо виплати страхового відшкодування. Із зазначеного випливає, що договір страхування надає третій особі право вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь, тобто наділяє вигодонабувача правами страхувальника, але не покладає на нього обов'язків останнього. Стягувати чи не стягувати зі страховика страхову виплату - це право зазначеної третьої особи. Відповідно до договору добровільного страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземного транспорного засобу, укладеного 30.03.2010 між страховиком - ПрАТ «Альфа Страхування», страхувальником [PERSON], вигодонабувачем для отримання страхового відшкодування призначено ПАТ «Плюс Банк». Згідно п.15.10 даного договору страхове відшкодуання виплачується Страховиком Вигодонабувачу та/або, за письмовою згодою Вигодонабувача, Страхувальнику. ПрАТ СК «Альфа Страхування» направило лист 07.02.2014, зі змісту якого вбачається, що з метою отримання рішення Вигодонабувача за договором страхування, просять надати відповідь стосовно спрямування коштів страхового відшкодування згідно із заявою Страхувальника на виплату або повідомити рішення стосовно даної виплати з зазначенням отримувача, на що позивачем 18.02.2014 надана відповідь, згідно якої існує непогашена заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором від 02.08.2010, у звязку з чим, страхове відшкодування просять направити на р/р ПАТ «Ідея Банк» (а.с.197-198). Таким чином, оскільки вигодонабувач не відмовися від отримання страхового відшкодування та не надав письмової згоди щодо виплати такої на користь [PERSON], вона правомірно була зарахована на погашення заборгованості останнього перед позивачем. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з [PERSON] в сумі 50915,03грн підлягають задоволенню. Щодо звернення стягнення на предмет застави та вилучення його у відповідача [PERSON] з передачею його на період реалізації суд зазначає наступне. Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу»\~та\~ст. 572 ЦК України). Згідно із\~ст. 19 Закону України «Про заставу»\~за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.\~ Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 20 Закону України «Про заставу»\~заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет застави покладається на заставодержателя. Відповідно до частини першої\~статті 11 ЦПК України\~суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет застави у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Відповідно до\~ст. 589 ЦК України\~у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.\~ Як передбачено\~ст. 590 ЦК України\~звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.\~Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"у разі задоволення\~судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених\~статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно\~до\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами чинного законодавства позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом\~укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року(справа № 6-10цс13). Як передбачено п.п. 2,6 параграфу 2 Договору застави відчуження, заміна, обтяження Предмету застави будь-якими зобовязаннями здійснюється Заставодавцем тільки за письмовою згодою Заставодержателя. Заставодавець не має права без письмової згоди Заставодержателя, в тому числі відчужувати транспортний засіб чи здійснювати інші дії, повязані із зміною права власності на нього. Згідно даних Регіонального сервісного центру в Харківській області 06.01.2015 автомобіль ВАЗ 217030, 2010 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) ХТА217030А0232444, реєстраційний номер [NUMBER] належав [PERSON] та 06.01.2015 здійснено перереєстрацію зазначеного вище транспортного засобу на ім'я [PERSON] на підставі довідки-рахунку та присвоєно реєстраційний номер [NUMBER]. За вимогами ст.9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Як встановлено судом, відповідачем [PERSON], транспортний засіб, в порушення договору застави та ст.9 зазначеного вище Закону, відчужений [PERSON] без згоди заставодержателя і без письмового повідомлення про це обтяжувача. Відповідно до\~ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Як вбачається з Витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 29.09.2010 та 05.04.2017, відомості про обтяження зазначеного вище автомобіля перебували у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна з 29.09.2010 та зазначено, що термін дії обтяження до 29.09.2015, який було продовжено 03.08.2015 реєстратором Львівської філії ДП «Національні інформаційні системи» до 03.08.2020. Отже, станом на 06.01.2015, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявні відомості щодо обтяження автомобіля ВАЗ 217030, 2010 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) ХТА217030А0232444. Оскільки банк не надавав згоди на відчуження предмета застави, та станом на момент придбання автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявні відомості щодо його обтяження, тому [PERSON] не є добросовісним набувачем майна. Відповідно до ч. 1\~ст. 27 Закону України «Про заставу», ч. 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»\~реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст. ст.\~25,\~26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року (справа № 6-7цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа № 6-168 цс14). Згідно з п. 2 § 5\~договору застави, укладеному між сторонами у справі, звернення стягнення та предмет застави здійснюється за вибором\~заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі\~- покупцю.\~\~ За положеннями\~ч. 2\~ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»\~у разі задоволення судом позову про\~\~звернення\~\~стягнення\~\~на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема: заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або\~передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. При цьому, вимоги позивача про вилучення предмета застави та передачу в управління банку на період до його реалізації є саме такими заходами. Крім того, у п. 1\~§ 3 договору застави передбачено, що\~заставодавець уповноважує заставодержателя вилучити предмет застави\~разом з документами та ключами до нього, у заставодавця та/або в третіх осіб, де б та в кого б він не знаходився, й передати його на зберігання на майданчик заставодержателя або сторонньої організації (особи) - зберігача, та/або зняти реєстраційні номери з транспортного засобу, у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п. 1 § 5 договору застави (зокрема, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані, порушення заставодавцем будь-якого із зобовязань, передбачених цим Договором), а також управляти ним та зберігати його за рахунок заставодавця та до усунення порушень чи обставин, які стали підставою вилучення предмету застави. При виконанні зазначених дій вважається, що заставодержатель управляє предметом застави та діє як повноважний представник заставодавця, а договір є згодою заставодавця на виконання заставодержателем зазначених вище дій. \~Таким чином, хоча повноваження заставодержателя щодо вилучення предмета застави та передачі його в управління банку врегульовано п.\~1 § 3 договору застави, однак для того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду, згідно зі\~ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»,\~вилучив у боржника транспортний засіб і передав його на зберігання стягувачу, це повинно бути зазначено у рішенні суду.\~\~ Як на підставу своїх заперечень відповідач [PERSON] посилається на ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки позивачем не була виконана дана норма Закону та не внесено відомості в Державний реєстр про звернення стягнення на предмет обтяження. Суд зазначає, що дана норма Закону не може бути застосована саме до даних правовідносин, які виникли між сторонами, виходячи з наступного. Згідно зі\~ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»\~звернення стягнення на\~\~предмет\~\~забезпечувального\~\~обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку , встановленому законом, або\~\~в\~\~позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет\~забезпечувального\~\~обтяження не позбавляє права обтяжувача звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на\~\~предмет забезпечувального\~\~обтяження, зобов'язаний до\~\~початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному\~\~реєстрі\~\~відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Крім того, відповідно до п. 3 Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв (далі - Інструкція) внесення змін до запису у Реєстрі здійснюється Реєстратором на\~\~підставі\~\~заяви\~\~про\~\~реєстрацію\~\~змін обтяження рухомого майна. Згідно з п. 3.3 цієї\~\~Інструкції\~\~при реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження\~\~вноситься\~\~назва органу,\~\~який\~\~видав цей документ, або прізвище, ім'я, по-батькові нотаріуса, який його посвідчив. Таким чином, внесення змін до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, в тому числі і щодо звернення стягнення на це майно, можливо лише на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. Сама по собі позовна заява не може бути підставою для внесення до Державного реєстру даних для звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяжування до того часу, поки не набере чинності рішення суду\~\~про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, яке і буде у даному випадку підставою для внесення змін до Державного реєстру.\~\~ Як вбачається з матеріалів справи, позивач - обтяжувач обрав спосіб звернення стягнення на підставі рішення суду, а не шляхом вчинення\~\~виконавчого напису нотаріуса чи інший\~\~позасудовий порядок. За таких обставин обов'язок зареєструвати початок процедури звернення стягнення\~\~у даному випадку виникає у обтяжувача лише після набрання чинності рішенням суду\~\~про звернення стягнення на предмет іпотеки.\~Відтак, відсутність такої реєстрації до ухвалення судом рішення про звернення стягнення не є підставою для відмови у позові про звернення стягнення. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: approved