Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку розташованому [ADDRESS] та виселити її з займаного житлового приміщення. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що постановою Господарського суду м. Києва від 13 лютого 2014 року ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. За результатом аналізу документів ліквідатором ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» Гусаком Ю.М. встановлено, що відповідно до Акта державної приймальної комісії № 89-380 від 24.10.1991 року будівлю за адресою: [ADDRESS] було прийнято в експлуатацію як гуртожиток для малосімейних. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок проживання робітників державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» у гуртожитку, гуртожиток призначається для проживання одиноких громадян, які не перебувають у сімейних стосунках у період роботи на підприємстві. Наказом підприємства від 15.06.2010 року № 24-к [PERSON] прийната на посаду оббивальника 3 розряду. Відповідачу 23.09.2010 року Солом»янською РДА було видано ордер №016922, на зайняття кімнати [ADDRESS]. Згідно з Актом інвентаризації гуртожитку станом на 16 грудня 2013 року відповідачка проживає в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку. Припинивши трудові відносини з підприємством, відповідачка продовжує проживати в гуртожитку та займати житлове приміщення. Виходячи з цього, позивач просить задовольнити позов та виселити відповідачку з займаного приміщення з підстав, передбачених ст. 132 ЖК України. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що відповідно до статті 127 ЖК, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до розпоряджень Солом»янської районної у місті Києві державної адміністрації житловий будинок по [ADDRESS] був зареєстрований як гуртожиток в РДА у період з 24 березня 2009 року по 12 лютого 2015. Проте, 12 лютого 2015 року будинок був виключений з числа гуртожитків розпорядженням Солом»янської РДА № 89. Отже, з 12 лютого 2015 року житловий будинок по [ADDRESS] має статус житлового будинку відомчого державного фонду для постійного проживання та підлягає передачі до комунальної власності. Таким чином, квартира, у якій законно мешкає відповідачка, не відповідає юридичним поняттям помешкання в гуртожитку, а відповідає поняттю повноцінного житлового приміщення, - квартири для постійного проживання. З 31.01.2006 року відповідачка була зареєстрована в будинку по [ADDRESS]. [INFO] у відповідачки народився син [PERSON], який так само зареєстрований та мешкає за цією ж адресою. 23.09.2010 року відповідачці був виданий ордер на вселення в житлове приміщення, - в однокімнатну квартиру [NUMBER] (в ордері зазначено не «кімната», а саме «квартира») в будинку по [ADDRESS]. Відповідачка у січні 2006 року вселилась у будинок по [ADDRESS], у ньому функціонував готель. Крім цього, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач не ставить під сумнів ордер, виданий відповідачці, не просить суд визнати його недійсним, тому правомірність видачі ордеру та правомірність вселення не підлягає доказуванню в даній справі, так як не є предметом спору. За таких обставин вважає, що квартира, в якій мешкає відповідачка, не відповідає юридичним поняттям помешкання в гуртожитку, а є окремою ізольованою квартирою. Представник 3-ї особи - «Укроборонпром» у судовому засіданні позов підтримав. Представник Військової прокуратури Київського гарнізону в судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно зі ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. За правилами ст. ст.128 та 129 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення. Встановлено що на 3-му поверсі будинку з 1992 року до 2009 року був розташований готель ДП «КАРЗ» «Усмішка». Наказом директора підприємства № 56/1 від 01 вересня 2009 року прийнято рішення про припинення функціонування готелю та передачу гуртожитку до комунальної власності територіальної громади Солом»янського р-ну м. Києва. Наказом ДК «Укроборонпром» від 09 січня 2014 року №5 «Про передачу у власність об'єктів соціальної сфери» зобов'язано керівника ДП «КАРЗ» передати гуртожиток у комунальну власність територіальної громади міста Києва. Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації №74 від 10 лютого 2014 року «Про затвердження реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Солом'янському районі міста Києва» було затверджено реєстр житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Солом'янському районі міста Києва. Згідно витягу з даного реєстру будинок по [ADDRESS] складається з 24 окремих квартир з повним сантехнічним обладнанням окремих квартир. Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 5 лютого 2015 року №78 «Про утворення робочої групи з комплексного обстеження частини будівлі за адресою: [ADDRESS]» була створена робоча група по комплексному обстеженню технічного стану частини будівлі. Відповідно до Акту комплексного обстеження частини будівлі за адресою: [ADDRESS] від 6 лютого 2015 року на 2-му та 3-му поверхах будівлі розташовані окремі житлові приміщення: одно-, дво- та трикімнатні квартири, обладнані санвузлом, ванною кімнатою, кухнею та передпокоєм. В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач та чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку. Розпорядженням Солом"янської районної в м.Києві державної адміністрації № 867 від 20.09.2010 року затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету Державного підприємства МО України "Київський автомобільний ремонтний завод" від 21.12.2009 про видачу ордера [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] на родину з двох осіб (вона, син [PERSON]) без зняття з квартирного обліку. 23.09.2010 року відповідачці був виданий ордер [NUMBER] на вселення разом з дитиною в житлове приміщення, - в однокімнатну квартиру в будинку по [ADDRESS]. З довідки ф.3 та копії паспорта відповідачки вбачається, що вона зареєстрована в будинку по [ADDRESS] з 31.01.2006 року у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.127 ЖК України жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно з ч.ч.2,3 ст.132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач була прийнята на роботу оббивальником 3 розряду в цех №1 ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» з 15.06.2010 року (наказ № 24/к від 15.06.2010), звільнена з 05.04.2011 року за власним бажанням (наказ № 7/к від 05.04.2011). Огрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на норми Глави 4 ЖК України щодо користування гуртожитками. Так, будинок по [ADDRESS] набув статусу гуртожитку в порядку, визначеному законом, на підставі Розпорядження Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації №361 від 24 березня 2009 року. Відповідно до Розпорядження №89 від 12 лютого 2015 року будинок по [ADDRESS] виключено з переліку об»єктів, які використовуються під гуртожитки. Жиле приміщення в будинку відповідачці в порядку, визначеному ст.ст.127, 129 ЖК України, не надавалося. Таким чином, на правовідносини сторін не поширюються положення статті 132ЖК УРСР. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Будь-яких доказів, які б спростовували встановлені судом обставини та твердження представника відповідачки, а також надані нею письмові докази, які б відповідали вимогам ст. 57 ЦПК України, представником позивача суду не надано. В свою чергу твердження представника відповідачки підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі і письмовими. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Outcome: dismissed