Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державного казначейства України на користь [PERSON] 235060,33 грн. в рахунок відшкодування втраченої матеріальної шкоди та 100000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 183/2167/15 за позовом [PERSON] до [PERSON], про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 08 квітня 2015 року позивачем під час розгляду справи подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,10 га. комунальної власності [NUMBER], яка належить [PERSON] на підставі права власності згідно свідоцтва про право на спадщину від 27 листопада 1985 року БН, зареєстрованого Новомосковською державною нотаріальною конторою р. № 4439, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], в межах суми позову - 235 060,33 грн. Розглянувши заяву про забезпечення позову судом, 09 квітня 2014 року постановлено ухвалу про забезпечення позову, у відповідності до якої в межах цивільної справи № 183/2164/15 накладено арешт на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,10 га. комунальної власності [NUMBER], яка належить [PERSON] на підставі права власності, згідно свідоцтва про право на спадщину від 27 листопада 1985 року БН, зареєстрованого Новомосковською державною нотаріальною конторою р. № 4439, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрованої за адресою: Дніпропетровська область. [ADDRESS], в межах суми позову - 235 060,33 грн. В резолютивній частині ухвали суду від 09 квітня 2015 року зазначено, що на підставі ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. 10 квітня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за вихідним №7991/15-вих. направлено копію ухвали по цивільній справі №183/2164/15, провадження № 2-з/183/45/15 для негайного виконання. Однак, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Погорілим P.C. всупереч норми ч. 9, ч. 10 ст. 153 ЦПК України винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження тільки 15 квітня 2015 року з посиланням на Інструкцію про проведення виконавчих дій від 1999 року. Неправомірні дії Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області призвели до порушення встановлених законом строків щодо накладення арешту на майно, що в свою чергу призвело до відмови у державній реєстрації обтяження, а саме арешту нерухомого майна на житловий будинок, домоволодіння, розташований [ADDRESS] реєстраційною службою Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області та подальшого невиконання [PERSON] рішення суду, яким було задоволено позовні вимоги позивача. 16 квітня 2015 року позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровській області із скаргою на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровській області, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Погорілого P.C., щодо порушення строків винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 квітня 2015 року. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року в межах цивільної справи №183/2164/15 скаргу на дії державного виконавця відділу державної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровській області провадження № 4-с/183/36/15 повністю задоволено. Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровській області від 07 вересня 2015 року апеляційну скаргу відділу державної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровській області відхилено, ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року залишено без змін. Позивач та його дружина звернулися до правоохоронних органів із заявою про вчинення державним виконавцем кримінального правопорушення. Під час перевірки заяви співробітниками правоохоронного органу в діях посадових осіб відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області порушень не визнано. Посилаючись на норми ст.ст. 16, 22, 1166, 1172, 1195 ЦК України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу» просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 235060,33 грн. вартості авансу сплаченої [PERSON] в рахунок вартості домоволодіння [PERSON] та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. із посиланням на ст.23, 1173, 1174 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши на відсутність в діях державного виконавця порушень закону, отримання ухвали суду на виконання 14 квітня 2015 року, відчуження права власності [PERSON] 10 квітня 2015 року. Представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позову. Вказав на безпідставність позовних вимог, відсутність доказів на підтвердження як розміру так і факту завдання позивачу моральної та матеріальної шкоди. З поданої позовної заяви не зрозуміло, які саме вимоги висовуються до ДКСУ, не зазначено, чим саме Державна казначейська служба України порушила права позивача. Адже на сьогодні ніяких правовідносин між позивачем та Державною казначейською службою України не існує. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON], який показав, що на даний час, будучи державним виконавцем, здійснює дії щодо примусового виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 183/2167/15. Ним проведені всі необхідні дії для встановлення майна боржника - [PERSON], встановлено дохід боржника. Станом на день розгляду справи судом рішення не виконано. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження ВП № 49571684 судом встановлено наступне. 09 квітня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу про забезпечення позову по справі № 183/2164/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у відповідності до якої в межах цивільної справи накладено арешт на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,10 га. комунальної власності [NUMBER], яка належить [PERSON] на підставі права власності, згідно свідоцтва про право на спадщину від 27 листопада 1985 року БН, зареєстрованого Новомосковською державною нотаріальною конторою р. № 4439, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрованої за адресою: Дніпропетровська область. [ADDRESS], в межах суми позову - 235 060,33 грн. В резолютивній частині ухвали суду від 09 квітня 2015 року зазначено, що на підставі ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень /а.с.8/. Вищезазначена ухвала отримана Відділом державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 10 квітня 2015 року /а.с.13-14/. 15 квітня 2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Погорілим P.C. винесено постанову про арешт майна боржника - 1/2 частини домоволодіння, вказаного вище та оголошення заборони на його відчуження. Постанову направлено на виконання в органи реєстрації майна /а.с.9/. 15 квітня 2015 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Підставою рішення зазначено те, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, та як згідно проведених перевірок, право власності на 1/2 частину житлового будинку, домоволодіння, що розташований [ADDRESS], належить іншій особі /а.с.10/. З інформаційної довідки з Державного реєстру речового права на нерухоме майно № 38033943 від 25 травня 2015 року вбачається реєстрація відчуження права власності на спірний будинок 10 квітня 2015 року о 15:26 год. на підставі договору дарування 1/2 частки житлового будинку від [PERSON] на користь [PERSON] /а.с.140/. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року у справі №183/2164/15, провадження № 4-с/183/36/15, скаргу [PERSON], заінтересована особа - Відділ державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання дій державного виконавця неправомірними - задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Погорілого P.C. щодо порушення строків винесення Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 квітня 2015 року /а.с.14/. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровській області від 07 вересня 2015 року апеляційну скаргу відділу державної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції в Дніпропетровській області відхилено, ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року залишено без змін /а.с.20-21/. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, що набрало законної сили 09 листопада 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину задоволено, присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму авансу у розмірі 235060,33 грн., судовий збір в розмірі 2350,60 грн. /а.с.72-75/. На виконання рішення суду видано виконавчій лист про стягнення з [PERSON] заборгованості /а.с.76/. 09 грудня 2015 року Державним виконавцем відкрито виконавче провадження на виконання рішення суду ВП № 69571684 /а.с.78/, 17 грудня 2015 року та 22 січня 2016 року встановлена наявність нерухомого майна, належного [PERSON], отримання боржником пенсії по інвалідності /а.с.83-86, 87-89, 97/. 16 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору /а.с.95/ та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.102/. 22 січня 2016 року державним виконавцем складено акт опису і арешту майна боржника /а.с.109-112/, отримано пояснення боржника з приводу відсутності технічної документації. 03 лютого 2016 року на адресу стягувача державним виконавцем в порядку ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» направлено лист про надання згоди щодо авансування витрат на проведення виконавчих дій з приводу майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] /а.с.116/. 04 лютого 2016 року Державним виконавцем отримано заяву позивача про відмову від авансування витрат в зв`язку з відсутністю коштів та закриття виконавчого провадження № 49571684 /а.с.117/. Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно- курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа. (ч. 2 ст. 30 Закону України"Про виконавче провадження" ). Також, відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Однак, положеннями ч.2 означеної статті роз`яснено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За таких обставин, сума боргу, нестягнутого ВДВС у порядку виконавчого провадження, не може вважатися збитками в розумінні статті 22 ЦК України. Позивачем не доведено суду які саме втрати від знищення або пошкодження речі зазнав позивач, які доходи не одержав, а тому вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Водночас, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, оскільки, заявляючи позовні вимоги позивач посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону № 202/98-ВР. Оскільки ухвалою суду у справі № 183/2164/15, провадження № 4-с/183/36/15, скаргу [PERSON], заінтересована особа - Відділ державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання дій державного виконавця неправомірними - задоволено, встановлено протиправність дій державного виконавця. Доказів виконання судового рішення станом на день розгляду справи суду не надано, суд вважає, що діями службової особи відповідача позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях, які позивач зазнав внаслідок протиправних дій службової особи відповідача. Водночас, суд вважає розмір заявленої позивачем до стягнення моральної шкоди явно завищеним, не обґрунтованою в повному обсязі, а тому вважає достатнім та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 700,00 грн., внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Також, при оцінці розміру моральної шкоди суд виходить з того, що позивачем не доведено зв`язку неможливості виконання рішення суду із вчиненою відповідачем бездіяльністю, про що свідчить, зокрема, заява позивача від 04 лютого 2016 року, а тому розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню у даному випадку не може бути співмірним із сумою, визначеною до стягнення за не виконаним судовим рішенням. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору, суд виходить з того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: partial