Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 19789,91 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15.09.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №LVDRRK12250176 від 15.09.2006 року відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 4900 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості. Однак своїх зобов'язань за вказаним договором відповідач не виконує у зв'язку з чим станом на 10.03.2016 року має заборгованість в розмірі 19789,91 грн., яка складається з : 166,60 грн. - заборгованість за кредитом; 4689,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14933,39 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Представник позивача позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позові. Відносно заяви про застосування строків позовної давності, то вважає її безпідставною, оскільки зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку звернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. 1948 ЦК України. Відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності настав 23.06.2014 року. Кредитна картка «Універсальна» ним була оформлена 09.01.2014 року практично через три роки після закінчення строку позовної давності - 23.09.2011 року та не має жодного відношення до позову про стягнення заборгованості за кредитним договором №LVDRRK12250176. Однак з такої позивач самовільно перевів платіж в розмірі 1165,04 грн. як сплату процентів 25.03.2014 р. Жодних з платежів з моменту закінчення строку договору він не проводив. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 15.09.2006 року між позивачем Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № LVDRRK12250176, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 4900 грн. строком до 15.09.2008 року зі сплатою 24 процентів річних, із щомісячним платежем 301,53 грн. на строк з18 по 25 число кожного місяця. Позивач подав розрахунок заборгованості станом на 10.03.2016 року, яка становить 19789,91 грн., яка складається з: 166,60 грн. - заборгованість за кредитом; 4689,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14933,39 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Останній платіж здійснений 25.03.2014 року як сплата процентів. Однак, на заперечення такого відповідачем, позивачем не представлено детального розрахунку заборгованості, з якого б було видно звідки саме надійшли такі кошти, оскільки з 29.04.2008 року відповідач коштів не вносив, враховуючи, що дія договору закінчилась 15.09.2008 року. Тому суд не може брати вказаний розрахунок до уваги як належний доказ. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст. 611 ЦК України вказано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Стаття 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється у три роки, а стаття 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України) (правова позиція 6-133цс14 від 01.10.2014 року). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише 21.03.2016 року. Таким чином, на момент пред'явлення даного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» пройшло більше трьох років з моменту початку перебігу строку позовної давності, тобто сплив строк позовної давності. Згідно зі ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч. 4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи пропуск позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав та наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed