Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 24\~373 807,35 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 14.03.2015 по 31.03.2015, між ним та відповідачем в усній формі укладено договір купівлі-продажу товарів, на виконання якого [PERSON] було сплачено готівкові грошові кошти, про що свідчать копії фіскальних чеків придбаного ним товару. Відповідач не виконав зобов`язання щодо передачі товару, визначеного договором купівлі-продажу, тому він звертався до суду з позовом про стягнення суми коштів за придбаний товар, трьох відсотків річних, втрат від інфляції. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року по справі №331/5054/15-ц стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь [PERSON] суму коштів за придбаний товар у розмірі 708\~335, 74 грн., індекс інфляції від простроченої суми в розмірі 55\~250, 19 грн., три відсотки річних у розмірі 14\~613, 06 грн. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ДІЄСА» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя набрало законної сили. 15 травня 2019 року Великою палатою Верховного суду винесено постанову, відповідно до змісту якої рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року по справі №331/5054/15-ц залишені без змін, касаційна скарга ТОВ «ДІЄСА» залишена без задоволення. Тобто, є рішення судів, які набрали законної сили, де встановлено порушення прав споживача [PERSON] зі сторони ТОВ «ДІЄСА». У рішенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року по справі №331/5054/15-ц, стягувалася сума заборгованості починаючи з 22.07.2015 року, проте вищевказане рішення виконано лише 10.09.2018 року, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, підлягає сплаті пеня у розмірі трьох відсотків від суми основного боргу, тому просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 24373807,35 грн. Ухвалою суду від 25.06.2019 року по справі відкрито провадження, визначено про розгляд справи у загальному позовному проваджені, розпочати підготовче провадження. 23.07.2019 року, на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено що відповідач вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що до позовної заяви позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував наявність між позивачем і відповідачем укладеного договору про виконання робіт (надання послуг). Також, навіть якщо визнати факт того, що позивач придбав за готівку 89 пральних машин для особистого споживання, тобто він є пересічним споживачем, то між сторонами укладався саме договір купівлі-продажу, а не договір на виконання робіт чи надання послуг. Відповідачем не визнається факт існування правовідносин з позивачем, які виникли в березні 2015 року і те, що вони регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», тобто за якими позивач є споживачем, а відповідач продавцем. Відповідач наполягає, що в тих правовідносинах позивач діяв як самостійний суб`єкт господарювання, а 89 пральних машин не придбавалися для задоволення особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю. З приводу виконання рішення суду відповідач зазначає, що твердження позивача, що воно виконувалось фактично більше трьох років не відповідає дійсності, адже було виконане майже негайно, як тільки набрало законної сили. Рішеннями судів по справі №331/5054/15-ц з відповідача на користь позивача було стягнуто суму коштів за придбаний товар у розмірі 708\~335, 74 грн., індекс інфляції від простроченої суми у розмірі 55\~250, 19 грн., три відсотки річних у розмірі 14\~613, 06 грн., тобто відповідач вже поніс відповідальність, передбачену чинним законодавством за прострочку повернення грошових коштів, жодних інших санкцій до відповідача за даним Договором купівлі-продажу не передбачені, тому вважає позовні вимоги абсолютно безпідставними і в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Разом з відзивом, до суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, яку він обґрунтовує тим, що позивач сам вказує, що датою порушення його прав є 22.07.2015 року, а позовна заява про стягнення пені подана 19.06.2019 (через три роки), то строк позовної давності на стягнення неустойки є таким, що сплив, а отже позов не підлягає задоволенню, не тільки з підстав зазначених у відзиві, а й у зв`язку з закінченням строку позовної давності. 31.07.2019 до суду надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності від представника позивача [PERSON] , з якою він не погоджується, оскільки з матеріалів справи вбачається, що виконання грошового зобов`язання відповідачем здійснено 10.09.2018 року, а тому позовна давність для стягнення пені за цим зобов`язанням спливає лише 10.09.2019 року, позивач звернувся до суду 19.06.2019 року, тобто в межах строку позовної давності, тому підстави для її застосування відсутні. Також, представник позивача вказує на ту обставину, що відповідачем здійснювалося оскарження рішень судів в касаційному порядку, тому в позивача були відсутні підстави для звернення до суду з позовною заявою про стягнення пені за грошовим зобов`язанням, яке ще не було встановлено рішенням суду, заперечувалось і не визнавалось відповідачем. Вважає, що строк позовної давності не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та зазначає, що Закон України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним у спірних правовідносинах, не містить вимог про спеціальну позовну давність щодо пені за прострочення зобов`язання. 31.07.2019 до суду представником позивача С [PERSON] Гришиним було подано відповідь на відзив, в якому зазначається, що позовна заява підлягає задоволенню, а поданий відзив містить заперечення, які не повинні братися до уваги судом з огляду на наступне. Посилання відповідача на те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, а тому на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності, у зв`язку з тим, що діяльність ТОВ «ДІЄСА» з передачі позивачу як споживачу визначеного договором купівлі-продажу побутової техніки для задоволення його особистих потреб підпадає під поняття «послуга» за автономним тлумаченням ЗУ «Про захист прав споживачів». Діяльність ТОВ «ДІЄСА» з передачі позивачу як споживачу визначеного договором матеріального блага пральних машин, є «послугою» в розумінні вказаного Закону, а тому до вказаного грошового зобов`язання підлягають застосуванню штрафні санкції у вигляді пені, передбаченої спеціальною нормою ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Невизнання відповідачем факту придбання 89 пральних машин для задоволення особистих потреб, не має жодного значення для суду, оскільки вказані фактичні обставини встановлені рішенням судів по справі №331/5054/15-ц, які набрали законної сили. При чому, вказаними рішеннями суду встановлено факт порушення законних прав та інтересів позивача саме як споживача, а не суб`єкта підприємницької діяльності. Вказані обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вже є встановленими та доказуванню не підлягають. Також, представник позивача не погоджується з позицією відповідача, щодо виплати ними коштів присуджених за рішенням суду і понесенням ним відповідальності, передбаченої чинним законодавством за прострочку повернення грошових коштів. Враховуючи положення ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язують з індексом інфляції, орієнтує їх на компенсаційний, а не штрафний характер, тому висновок відповідача про неможливість одночасного стягнення 3% річних, пені та інфляції суперечить чинному законодавству та судовій практиці. Також, представник позивача зазначив, що поданий відзив з пропуском строку на його подання без поважних причин і не може бути прийнятий судом. З урахуванням викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 14.08.2019 року на адресу суду надійшли заперечення від представника відповідача [PERSON] , в якому він заперечує проти наданого відзиву, обґрунтовуючи свою позицію зазначеними раніше поясненнями, неодноразово посилаючись на маніпулювання зі сторони позивача. Крім того, представник відповідача посилається на зловживання позивачем своїми процесуальними правами, з підстав несплати ним судового збору як при подачі позову та заяви про забезпечення. Вважає, що факти, викладені у відповіді на відзив є перекрученням норм законодавства зі сторони представника позивача. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2019 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні відбулася заміна представника позивача, повноваження [PERSON] . встановлені та перевірені належним чином. Представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] Є.О. проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні посилався на обставини зазначені й відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 20.06.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення пені у розмірі 24373807,35грн., посилаючись на те що в період з 14.03.2015 по 31.03.2015, між ним та відповідачем в усній формі укладено договір купівлі-продажу товарів, на виконання якого [PERSON] було сплачено готівкові грошові кошти в сумі 708335,74 грн. Відповідач не виконав зобов`язання щодо передачі товару, визначеного договором купівлі-продажу. Вважає, що він має право на стягнення пені за невиконання відповідачем зобов`язання на підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року по справі №331/5054/15-ц за позовом [PERSON] до ТОВ«ДІЄСА» про повернення сплаченого за договором купівлі-продажу, стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь [PERSON] суму коштів за придбаний товар у розмірі 708\~335, 74 грн., індекс інфляції від простроченої суми в розмірі 55\~250, 19 грн., три відсотки річних у розмірі 14\~613, 06 грн. та постановою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ДІЄСА» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя залишено без змін та 02 серпня 2018 року воно набрало законної сили. 15 травня 2019 року Великою палатою Верховного суду винесено постанову, відповідно до змісту якої рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року по справі №331/5054/15-ц залишені без змін, касаційна скарга ТОВ «ДІЄСА» залишена без задоволення. Вищезазначеними судовими рішеннями, встановлено, що [PERSON] в період з 14.03.2015 по 31.03.2015 року проводилось замовлення та роздрібне придбання, для особистих побутових потреб, пральних машин у кількості 89 штук у ТОВ «ДІЄСА» через магазин роздрібної торгівлі «Ельдорадо» на загальну суму 708 335,74 грн., тобто між сторонами було укладено договір купівлі-продажу. Проте в порушення договору відповідачем не було передано покупцю придбаний товар. При цьому, у вказаних рішеннях судів встановлено факт порушених законних прав та інтересів позивача, саме як споживача, а не суб`єкта підприємницької діяльності. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, факт укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та ТОВ «ДІЄСА» в силу ч.4ст. 82 ЦПК доказуванню не підлягають. За загальним правилом (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, кожен з яких відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст.76 цього Кодексу\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто виходячи з норм ЦК України сторонами договору купівлі-продажу виступають продавець і покупець.\~ Частиною 1 ст. 656 ЦК України, зазначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до\~ст.\~662\~ЦК України, продавець\~зобов`язаний\~передати покупцеві\~товар,\~визначений договором\~купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч.1\~ст. 698 ЦК України\~за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Статтею 901 ЦК України, встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Тобто сторонами договору про надання послуг є виконавець і замовник. Предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Специфічні характеристики послуги відрізняють її від товару. У пункті 7\~\~передбачено, що договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Відповідно до пунктів 3, 17, 18, 19, 21, 22\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» -виконавець -\~суб`єкт\~господарювання,\~який виконує роботи або надає послуги; -послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; -продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; -продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; -робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; -споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Тобто Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів» розмежовується поняття продавця та виконавця робіт (послуг), а також поняття договору купівлі-продажу та договору надання послуг. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання\~має виконуватися\~належним чином\~відповідно до\~умов договору\~та вимог\~цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких\~умов та\~вимог -\~відповідно до\~звичаїв ділового\~обороту або\~інших вимог,\~що звичайно\~ставляться (частина перша\~статті 526 ЦК України). Згідно з ч.1,2 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Частини 1 та 3 статті 549 ЦК України визначає поняття неустойки, а саме неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як встановлено судом між сторонами по справі був укладений саме договір купівлі-продажу товару, а не договір на виконання робіт або надання послуг. Стаття 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», передбачає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Відповідно до ч.5 ст. 10 зазначеного вище Закону, передбачено, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки позивачем по справі не надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що між ним, як споживачем та ТОВ «ДІЄСА», як виконавцем в розумінні п.3ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», був укладений будь-який договір про надання послуг чи виконання робіт, в розумінні п.17 та 21 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня передбачена положенням ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» до правовідносин, що виникли між сторонами по справі, не може бути застосовано, а тому позовні вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають. Доводи представника позивача, що діяльність ТОВ «ДІЄСА» з передачі позивачу як споживачу визначеного договором матеріального блага пральних машин, є «послугою» в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому до вказаного грошового зобов`язання підлягають застосуванню штрафні санкції у вигляді пені, передбаченої спеціальною нормою ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає такими що суперечать діючим нормам цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Враховуючи вказане вище, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову, а тому у задоволені позову слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до статті 141 ЦПК України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а інші судові витрати по справі відсутні, розподіл судових витрат суд не здійснює.

Outcome: dismissed