Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради, який обґрунтований тим, що відповідач нараховував та виплачував їй допомогу по догляду за дитиною - [PERSON], [INFO] року до досягнення нею 3 річного віку, не в повному обсязі, відповідно до довідки від 23.05.2014 року. У зв'язку з чим вона була змушена звернутись з заявою про перерахунок та виплату їй допомоги до рівня прожиткового мінімуму, проте отримала відмову в перерахунку. Позивачка вважала, що в даному випадку виник спір щодо виплати їй допомоги, як особі, яка застрахована в системі соціального загальнообов'язкового державного соціального страхування, тому на виплату допомоги їй у зазначеному періоді поширюється норми спеціального Закону (яким є Закон № 2240-III), відповідно до ст. 43 якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином зауважує, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй було завдану матеріальну шкоду, що дорівнює недоотриману допомогу по догляду за дитиною в розмірі прожиткового мінімум та за період з 25.10.2012 року по 30.06.2014 року становить 20185 грн. Крім того зазначає, що в наслідок неправомірних дій відповідача порушені її права та інтереси, звичайний спосіб життя, завдана моральна шкода, яка виразилась в тому, що нею були отримані грошові кошти не в повному обсязі, вона знаходилась у постійному стресі, та все це їй доставляло дискомфорт. Просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду за період з 25.10.2012 року по 30.06.2014 року в розмірі 20185,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судові витрати стягнути з відповідача. Позивач у судове засідання не з'явився, в позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи у відсутність позивача. Представник позивача [PERSON] у судове засідання також не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність. (а.с. 27) Представник відповідача Радіонова Т.Є. до суду також не з'явилася, надала письмові заперечення, в яких просила справу розглянути у її відсутність та відмовити у задоволенні позову. В письмових запереченнях вказала, що позивачка перебуває на обліку в управлінні, є особою не застрахованою в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, та їй призначена допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку відповідно до Порядку призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, який затверджений постановою КМУ від 27.12.2001 року №1751. Крім того посилається на п.23 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» від 28.12.2007 року, ч.1 ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», відповідно до якої допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з 01.01.2008 року надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менш 130 грн.. Крім того з 01.07.2014 року набрали чинності зміни до 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», якими розділ 4 «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3річного віку» виключена, та 01.07.2014 року були внесені зміни до Порядку призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, згідно з якими розділ «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3річного віку» також виключений, та встановлено, що для осіб, у яких закінчився строк виплати допомоги при народження першої дитини, яка виплачується 24 місяці, на наступні 12 місяців призначається допомога до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 130 грн. Тому зауважує, що відповідач діяв у відповідності до положень діючого законодавства. Також вважає, що сума моральної шкоди не підлягає стягненню на підставі того, що відповідач діяв правомірно, та законодавство, що регулювало спірну допомогу не передбачає стягнення моральної шкоди. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.09.2012 року [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO]. Згідно до листа УПСЗН Жовтневого району Маріупольської міської ради №01/08 від 22.05.2014 року та довідки від 23.05.2014 року [PERSON] з 25.10.2012 року перебуває на обліку в УПСЗН Жовтневого району, як отримувач державної соціальної допомоги, а з 01.11.2012 року їй призначено допомогу по догляду за дитиною до 3-х років в розмірі 130 гривень. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 24 червня 2014 року по справі № 263/5294/14-а позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку задоволений частково. Визнані неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради щодо відмови [PERSON] у перерахунку та виплаті державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 01.12.2013 року, та зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради здійснити [PERSON] нарахування та сплату державну допомогу по догляду за дитиною [PERSON], [INFO], до досягнення нею трирічного віку у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом, за період з 01.12.2013 року по 24.06.2014 року з урахуванням проведених виплат. Ухвалою цього ж суду від 24.06.2014 року позовні вимоги [PERSON] за період з 25.10.2012 року по 01.12.2013 року залишені без розгляду.(а.с. 15-16). Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27.08.2014 року постанову суду від 24 червня 2014 року по справі № 263/5294/14-а залишено без змін. (а.с. 31-32). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17.09.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.11.2014 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями за період з 25.06.2014 року 30.06.2014 року, відмовлено. Статтею 56 Конституція України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Одним зі способів захисту цивільних прав згідно ст. 22 ЦК України є відшкодування матеріальної шкоди, що є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, що покладається на відповідача, який завдав збитків в результаті порушення цивільного права особи. Позов [PERSON] вмотивований положеннями ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, а також вимогами спеціального Закону України. Відповідно до ст. 43 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" № 2240-ІІІ від 18.01.2001р. (в редакції, що діяла до визнання неконституційними норм Закону № 107- VI про виключення ст. 43 Закону № 2240-ІІІ), на яку посилається позивач, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК передбачають спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно- правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їхніх дій (владно-адміністративний, юридично- обов'язковий, односторонній). По своїй природі заявлена у позові [PERSON] грошова сума до стягнення не відноситься до реальної шкоди, бо ці недоотримані суми допомоги не були нараховані на момент звернення позивачки із позовом в порядку адміністративного судочинства, не є тими фактичними витратами (шкодою) або прямим збитком, які вже понесла або мусить зробити позивачка для відновлення свого порушеного права, і не відносяться до упущеної вигоди в розумінні конструкції п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України. Судом встановлено, що грошова сума, яку у якості відшкодування матеріальної шкоди прагне позивач, то є різниця між отриманою позивачкою сумою соціальної допомоги і сумою допомоги, розрахованою позивачем згідно із чинним законодавством за період з 25.10.2012 р. по 24.06.2014 р. Позивач прагне стягнення тих доходів, які б вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Вирішуючи питання про формат судочинства, в якому має бути відновлене порушене право позивачки суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що визначено ч. 2 ст. 19 Конституція України. Це правило також втілюється і норми процесуальних законів щодо підвідомчості і підсудності справ. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, за роз'ясненнями, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013р., Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. В сенсі п. 3 наведеної постанови Пленуму ВССУ № 3 відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) віднесено до компетенції адміністративних, господарських суд. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору. За змістом п. 1 ч. 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Так, безпосередньо судам адміністративним підвідомчі справи щодо соціальних виплат, що витікають з протиправності рішень, дій бездіяльності і їх оскарження. З позовної заяви вбачається, що позивачка не згодна з прийнятим рішенням УПСЗН про відмову в здійсненні перерахунку та виплаті допомоги в розмірі на рівні прожиткового мінімуму. В даному випадку позивач вимагає стягнення недоплаченої суми соціальної допомоги з залученого у якості відповідача суб'єкту владних повноважень - УПСЗН Жовтневого району Маріупольської міської ради, що з огляду на зміст позовних вимог діє на виконання своїх владних повноважень у сфері обліку, нарахування і виплат соціальної допомоги по догляду за дитиною щодо позивачки. Виходячи із правової природи грошової суми недоплаченої соціальної допомоги, виплата якої врегульована спеціальним Законом № 2240-ІІІ, з огляду на зміст п. 21 вищезгаданої постанови Пленуму ВССУ № 3 від 01.03.2013р., право позивача на здійснення соціальної допомоги має відшукуватись в порядку розв'язання публічно-правового спору за правилами адміністративної юрисдикції, враховуючи вище окреслене правило розмежування компетенції судів. У даній справі владні управлінські функції суб'єкта владних повноважень не спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи, то спір в частині стягнення недоплаченої суми соціальної допомоги в конкретному розмірів не має розглядатись в порядку цивільного судочинства. Встановлено, що за період з 01.12.2013 р. по 24.06.2014 р., [PERSON] використала у встановленому законом порядку (КАСУ) право на відшукання недоплаченої суми соціальної допомоги на дитину, отримавши рішення від 24.06.2014р. (справа № 263/5294/14-а) за наслідками вирішення її адміністративного позову зобов'язального характеру, пред'явленого до суб'єкту владних повноважень. За цим рішенням згідно отриманого 05.08.2014 р. позивачкою виконавчого листа територіальним органом державної виконавчої відкрито виконавче провадження, що триває досі, бо не увалювалось постанови про закінчення виконавчого провадження. Відтак, право позивача на здійснення недоплаченої суми допомоги за період з 01.12.2013р. по 24.06.2014р. захищено судовим рішенням, ухваленим за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, і його реалізація на даному етапі лежить в площині виконання цього рішення. А ухвала суду від 24.06.2014р. про залишення без розгляду адміністративного позову [PERSON] про визнання неправомірними дій, зобов'язання нарахувати і виплатити недоплачену суму допомоги за період 25.10.2012р. по 01.12.2013р. у встановленому КАС України порядку позивачкою не була оскаржена. Завдання шкоди суб'єктом владних повноважень при здійсненні ним владно-адміністративних функцій незаконними рішенням, яке адресоване позивачеві, або шляхом протиправної бездіяльності, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів, повинно бути доведене. Дійсно, в межах адміністративної справи № 263/5294/14-а встановлено вчинення УПСЗН Жовтневого району по відношенню до [PERSON] неправомірних дій, які виразились у відмові позивачці у перерахунку та виплаті державної допомоги з період з 01.12.2013р. по 24.06.2014р. Але ж у даній цивільній справі не доведено, що такими діями відповідача, завдано позивачці матеріальну шкоду в контексті визначення її поняття і видів у ст. 22 ЦК України, як йшлось вище. Як з'ясовано, відсутні такі елементи складу цивільного правопорушення у деліктних правовідносинах, як шкода і причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою відповідача, що виключає відповідальність останнього за заподіяну шкоду. Крім того суд враховує, що позовні вимоги з приводу недоплати соціальної допомоги за період з 25.10.2012 р. по 01.12.2013 р. не розглядались у адміністративному процесі і в даній частині взагалі не визначались незаконними прийняті суб'єктом владних повноважень рішення про відмову в перерахунку соціальної допомоги у встановленому притаманним процесуальним законом (в даному випадку - КАС). Тому відсутні докази щодо неправомірності діяння відповідача за цей період і відсутні дані щодо спричинення [PERSON] матеріальної шкоди. Оскільки, як з'ясовано в ході розгляду справи, не здобуто доказів щодо спричинення УПСЗН позивачці матеріальних втрат, до яких не можна віднести недоплачену суму соціальної допомоги, що має відшукуватись в порядку КАСУ, то відсутні підстави для відшкодування позивачеві матеріальної шкоди в порядку ст.ст. 1173, 1174 ЦК України у способи, визначені ст. 22 ЦК України. На підставі ст.ст. 22, 1173, 1174 ЦК України,

Outcome: dismissed