Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] та з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просила визнати недійсним укладений між відповідачам договір купівлі-продажу автомобіля. (т.1 а.с. 238-240). Позивач посилалась на те, що 16.12.2011 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Під час шлюбу 01.08.2012 року було придбано автомобіль TOYOTA AURIS 2008 року випуску номерний знак [NUMBER] . Однак після подання позивачкою позовів до [PERSON] , останній24.02.2017р. уклав з відповідачем [PERSON] , договір №3246/2017/346331 купівлі-продажу вказаного автомобіля, який позивач вважає спільним майном подружжя, а укладений між відповідачами оспорюваний договір купівлі-продажу - фіктивним і направленим на приховування майна від поділу, а тому просить визнати договір недійсним посилаючись на ст. 234 ЦК України. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позовна заява не містить належних та допустимих доказів того, що сторони договору купівлі-продажу автомобіля № 3246/2017/346331 від 24 лютого 2017 року діяли недобросовісно. Жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно позивачем не надано. 26 листопада 2018 року позивачем подано пояснення на відзив в якому вона зазначила, що договір купівлі-продажу оскаржується з підстав фіктивності як співвласник такого майна, через те, що її позовні вимоги пов`язані не з стягнення компенсації, а з вимогами про визнання права на таке майно в іншій справі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Відповідач [PERSON] , будучи неодноразово викликаним в судове засідання та незважаючи на визнання судом його обов`язковою, в судове засідання не з`явився, подав заяву 19.03.2019 р. про розгляд справи без його участі та на підставі наявних у справі документів ( т.2 а.с.82). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля відкрито та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 21 серпня 2018 року заяву позивача [PERSON] про застосування заходів забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на автомобіль TOYOTAAURIS 2008 року випуску, (кузов № [NUMBER] ) державний номер [NUMBER] , який належить відповідачу - 2 [PERSON] . Ухвалою від 21 серпня 2018 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року, клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково та витребувано з Головного управління ДФС у м. Києві письмову інформацію про реєстраційний номер обліку картки платника податків [PERSON] , 1987 року народження, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , паспорт громадянина України № [NUMBER] ; відомості про суми доходів отриманих [PERSON] (1987 року народження) зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] паспорт громадянина України № [NUMBER] ) за 2017 рік; відомості про суми доходів, отриманих [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за 2017 р. 26 листопада 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлена ухвала про залишення клопотання представника відповідача-1 про закриття провадження по справі без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року клопотання позивача про витребування з Дарницького УП ГУНП у м. Києві та Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської РДА доказів задоволено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача [PERSON] , його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.12.2011р. перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1. а.с.15). Під час шлюбу сторонами 01.08.2012 р було придбано автомобіль TOYOTA AURIS 2008 р. випуску номерний знак [NUMBER] . Даний транспортний засіб був оформлений та зареєстрований на відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та не оспорюється сторонами ( т.1 а.с. 14). Сторонами, в т.ч. особисто відповідачем в судовому засіданні 07.11.2019р. не заперечувалась та обставина, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказана обставина не підлягає доказуванню. В листопаді 2016 року позивач зверталась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача про визначення частки у праві спільної власності подружжя, в т.ч. на Ѕ автомобіль TOYOTA AURIS 2008 р. випуску номерний знак [NUMBER] . Однак ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2017р. позовна заява була повернута судом позивачу ( т.1 а.с. 25-27). В грудні 2016р. позивач [PERSON] ( [PERSON] ) звернулась до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу, який був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.05.2017р. №753/23040/16-ц ( т.1 а.с. 10-13). В судовому засіданні 07.11.2019р. відповідачем [PERSON] була визнана та обставина, що він був присутній в судовому засіданні при проголошенні Дарницьким районним судом м. Києва рішення від 21.02.2017р. у справі № 753/15624/16-ц за поданим в серпні 2016р. позовом [PERSON] ( [PERSON] ) до [PERSON] , яким між ним та позивачем було встановлено режим окремого проживання та стягнуто на користь позивача аліменти на утримання їх малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісяця, а також аліменти на утримання позивача в розмірі 1/6 частини всіх його доходів щомісяця. Через три дні після проголошення судом вказаного рішення, відповідач [PERSON] 24.02.2017р. уклав з відповідачем [PERSON] в сервісному центрі МВС 3246 РСЦ МВС в Київській області оспорюваний договір купівлі-продажу № 3246/ 2017/346331 транспортного засобу TOYOTA AURIS 2008 року випуску номерний знак [NUMBER] ( т.1 а.с. 66-67). Як встановлюється з п.3 вказаного договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. Разом з тим, відповідачами не було надано платіжних документів або інших доказів здійснення розрахунків ( сплати) між продавцем та покупцем на суму, вказану в договорі. Передбачений п.2 Договору купівлі-продажу Акт приймання-передачі, який оформлюється після повної сплати вартості автомобіля та яким оформлюється передача проданого автомобіля, відповідачами також наданий не був. Вказана в оспорюваному договорі ціна продажу автомобіля TOYOTA AURIS 2008 року випуску номерний знак [NUMBER] - 49 000 грн., не відповідає дійсній ціні майна та є істотно меншою за ринкову. Згідно наданих позивачкою Звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу від 19.04.2018р., виконаного оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість такого автомобіля складає 210 000 грн. (т.1 а.с. 43-63), а також згідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 01.06.2018р., виконаного оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість автомобіля складає 204 380, 35 грн. ( т.1. а.с. 105-117) Доказів протилежного з боку відповідачів надано не було. Натомість, матеріали справи містять докази того, що відповідач [PERSON] своєю заявою від 24.02.2017р. відмовився від здійснення оцінки, яку здійснюють суб`єкти оціночної діяльності. ( т.1. а.с. 118). Відповідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів, за 2017 рік у відповідача [PERSON] дохід відсутній (т.2 а.с. 58 ). Тобто, відповідач [PERSON] не підтвердив факт отримання ним 49 000 грн. доходу, нібито отриманого ним від продажу автомобіля за оспорюваним договором купівлі-продажу від 24.02.2017р., який було укладено між ним та [PERSON] . В судовому засіданні 07.11.2019р. відповідач [PERSON] підтвердив, що не здійснював декларування доходів, які він нібито отримав від продажу автомобіля [PERSON] . Як слідує зі змісту наданої Дарницьким районним Відділом державної виконавчої служби ГТУЮ м. Києва довідки-розрахунку заборгованості з аліментів з 21.02.2017р. по 30.06.2017р. відповідач [PERSON] , як боржник у виконавчому провадженні, не повідомляв державного виконавця про отримання ним доходу в сумі 49 000 грн. від продажу автомобіля за договором від 24.02.2017р. та не сплачував аліменти з вказаної суми ( т.2 а.с. 136-137). В судовому засіданні 07.11.2019р. відповідач [PERSON] підтвердив вказані обставини. Крім цього, як встановлено судом, і після укладення договору №3246/2017/346331 від 24.02.2017 року, відповідач [PERSON] продовжив користуватися автомобілем TOYOTA AURIS 2008 року випуску номерний знак [NUMBER] , який и нібито був проданий ним відповідачу [PERSON] , що підтверджується: - висновком ДОП Дарницького УП ГУ НП в м. Києві від 14.06.2018 р., згідно з яким "29.05.2018 р. до Дарницького УП ГУНП в м. Києві звернувся [PERSON] , у якого виник конфлікт з [PERSON] , яка сіла в його автомобіль TOYOTA AURIS та не хоче виходити" (т.2 а.с. 63); - рапортом від 14.06.2018 р. лейтенанта поліції Дарницького УП ГУ НП в м. Києві [PERSON] , в якому зазначено, що "29.05.2018 р. до Дарницького УП ГУНП в м. Києві звернувся [PERSON] , у якого виник конфлікт з [PERSON] , яка сіла в його автомобіль TOYOTA AURIS та не хоче виходити" (т.2 а.с. 63); Суд критично ставиться до копії заяви [PERSON] від 29.05.2018 р., адресованої до Дарницького УП ГУ НП в м. Києві (т.2. а.с.96-97), оскільки така заява не містить доказів, що саме цю заяву було подано 29.05.2019 р. до Дарницького УП ГУНП в м. Києві ( вхідний номер, відмітка про прийняття посадовими особами поліції тощо). Допитана в судовому засіданні 26.02.2019р. свідок [PERSON] , підтвердила, що відповідач [PERSON] , дійсно, в травні 2018р. приїздив за місцем її проживання свідка в смт. Гостомель на спірному автомобілі TOYOTA AURIS, який свідок знала та бачила у [PERSON] раніше, до 2017 року. При цьому в автомобілі відповідач [PERSON] був сам, без відповідача [PERSON] . Відповідач забрав у свідка речі, які мав відвезти та передати позивачу в м. Києві. Суд критично ставиться до наданих відповідачем пояснень в судовому засіданні 07.11.2019р. про те, що він дійсно здійснював пропозицію про продаж невизначеному спірного автомобіля невизначеному колу осіб в такий спосіб, як розміщення оголошення на склі автомобіля. Жодних доказів таких дій по продажу автомобіля позивач не надав. До такого критичного ставлення до пояснень позивача призводить також та обставина, що покупцем автомобіля виявився раніше знайомий відповідачу [PERSON] відповідач [PERSON] , який, за твердженням відповідача [PERSON] , взагалі на той час мешкав за іншою адресою та з яким відповідач [PERSON] до того не бачився тривалий час але який, якимсь чином, взнав про оголошення відповідача [PERSON] про продаж ним автомобіля. При цьому, як слідує з електронної переписки між позивачем та відповідачем [PERSON] , останній визнав, що в дійсності він мав намір не придбати автомобіль, а допомоги відповідачу [PERSON] зберегти автомобіль ( т.1 а.с. 232-233). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом частин 1, 3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 2 даної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а враховуючи положення ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а враховуючи положення ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідачами не спростовано доводи позивача та докази, які вказують на фіктивність укладеного між відповідачами договору №3246/2017/346331 від 24.02.2017 року. Відповідачами не надано доказів укладення договору з вказаною в ньому метою та дійсного його виконання. Тобто, не надано доказів настання дійсних юридичних наслідків, пов`язаних з продажем майна. З цих підстав суд погоджується з твердженнями позивача про те, що дійсною метою оспорюваного договору була не продаж автомобіля, а його приховування відповідачем від поділу з позивачем та зменшення в такий спосіб обсягу спільного майна. За висновком суду, обидва співвідповідача виступили співучасниками такого договору, діяли з умислом та будучи обізнаними про те, що не мають на меті дійсного виконання договору, а мають на меті порушення прав позивача, які співвласника майна. Метою оспорюваного договору було введення позивача в оману щодо відсутності у відповідача [PERSON] спірного автомобіля в зв`язку з його продажем відповідачу [PERSON] . Тому суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним підлягають задоволенню. Задовольняючи позов та визнаючи оспорюваний позивачем договір недійсним, суд також враховує правове положення «jura novit curia» та застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду у в постанові від 03.07.2019р. справі № 369/йй268/16-ц відповідно до яких, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних з засад цивільного законодавства ( п.6 статті 3 ЦК України) та не допустимість зловживання правом ( частина третя статті 12 ЦК України» За висновками суду, відповідно до встановлених судом обставин, сторонами оспорюваного договору не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину. В уточнених позовних вимогах позивач не висував вимог про витребування проданого за оспорюваним договором автомобіля від відповідача [PERSON] . Тому в даній справі суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування таких наслідків визнання оспорюваного договору недійсним, як витребовування ( повернення) проданого майна, оскільки за висновком суду, спірний автомобіль в дійсності не передавався від відповідача [PERSON] до відповідача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved