Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований син позивачів - відповідач, який на теперішній час в ній не мешкає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, позивачі просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачі у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутність від відповідача не надходило. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. 03.10.2019 року згідно ч. 5 ст. 259 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортами громадян України (а.с.5-6). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради луганської області від 30.08.2019 року № 1217 (а.с.7, 19). Згідно свідоцтва на право власності на житло від 26.09.1997 року, договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири від 14.08.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1001 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2019 року № 177471378, квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.8, 9-10, 11). Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 22.08.2019 року за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з 21.06.2014 року по теперішній час (а.с.17). За адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб станом на 20.08.2019 року, виданою Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 20.08.2019 року за № 37358 (а.с.12). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є співвласниками квартири, в якій залишається зареєстрованим їх син, чим позбавляє їх права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved