Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом (з урахуванням письмових уточнень від 24.09.2017 року) до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Шевченківська в м.Києві РДА, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька до Республіки Сінгапур протягом червня - вересня 2018 року, а також, надання дозволу на оформлення відповідних проїзних документів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що від шлюбу з [PERSON] сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. 03.12.2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На теперішній час дитина проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS]. Протягом декількох років після розлучення позивач неодноразово здійснювала спробу вивезти доньку - [PERSON], за кордон з метою відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу, проте відповідач - [PERSON], щоразу необґрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам неповнолітньої дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Позивач стверджує, що поїздка до Республіки Сінгапур планується для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін без мети постійного проживання за межами України. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, не порушуються. Позивач має намір впродовж 2017 року декілька разів виїхати з донькою до її сестри - [PERSON], до Республіки Сінгапур без згоди відповідача. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, а також надала уточнення до позовної заяви в яких просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини - [PERSON] без згоди батька - [PERSON] протягом червня - вересня 2018 року до Республіки Сінгапур. Заперечення проти ухвалення заочного рішення у справі з боку позивача відсутні. Належно повідомлений відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не надав, у зв'язку з чим суд розглядає справу на підставі ст.224 ЦПК України заочно. Третя особа до судового засідання також не з'явилась, про час та місце вирішення спору належним чином повідомлена. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: як вбачається з наявних у справі матеріалів, сторони у справі знаходились у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.12.2009 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03.12.2009 року, видане Відділом реєстрації цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у Донецьку Донецької області, актовий запис №333. (а.с.7). Під час спільного проживання у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.10.2006 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м.Донецька, актовий запис №705. У відповідності до свідоцтва про народження, батьком дитини записаний відповідач у справі - [PERSON], а матір'ю дитини - позивач, [PERSON] (а.с. 6). Після розірвання шлюбу донька залишилася жити разом із матір'ю. На теперішній час вони проживають за адресою: [ADDRESS], що підтверджено довідкою від 12.01.2016 року №3010009805 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.14). В свою чергу, з акту обстеження Службою у справах дітей Шевченківської РДА умов проживання малолітньої [PERSON] від 15.03.2017 року вбачається, що вихованням дитини займається виключно мама та бабуся Наталя. Ббатька дитина не бачить, він з нею не спілкується, не вітає із святами, не піклується про її життя та здоров'я. (а.с.12). Згідно довідки №111 від 24.03.2017 року Київської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернат ім. В.М. Лисенка, [PERSON], [INFO], навчається в даному учбовому закладі з грудня 2014 року. За цей час батько дитини - [PERSON], не брав участі у житті дитини, жодного разу не відвідував батьківські збори, не приводив на заняття та не забирав дитину зі школи. (а.с.13). Позивач стверджує, що протягом декількох років після розлучення позивач неодноразово здійснювала спробу вивезти доньку за кордон з метою відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу, проте відповідач - [PERSON], щоразу необґрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів, що на її думку порушує права неповнолітньої дитини на свободу пересування. Доказів зворотного, зокрема, доказів приймання відповідачем участі у фізичному та духовном вихованні дитини, сприяння у її оздоровленні, у том числі шляхом надання відповідного дозволу на виїзд, суду не представлено. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: згідно з ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Аналіз зазначених положень зобов'язує суд при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків з'ясувати державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строк та мету виїзду. В той же час, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Як встановлено судом, позивач з метою виконання обов'язку щодо виховання дитини, забезпечення, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, бажає забезпечити доньку - [PERSON], [INFO], відповідним відпочинком, оздоровленням, що пов'язано з виїздом її за межі України, а саме, до Республіки Сінгапур. При цьому, суд бере до уваги наданий позивачем висновок органу опіки та піклування Шевченківської РДА №109/05/40-8158 від 05.09.2017 року, з якого вбачається відсутність заперечень щодо надання дозволу на тимчасові багаторазові виїзди малолітньої [PERSON], [INFO], за кордон з метою оздоровлення та відпочинку до досягнення нею шістнадцятирічного віку, а також, надання судом відповідного дозволу на оформлення документу для тимчасового виїзду малолітньої дитини до країни Республіки Сінгапур, без згоди та супроводу батька - [PERSON], в цілях оздоровлення та відпочинку із чітко визначеними термінами повернення дитини в Україну. (а.с.33-34). З огляду на наведене, за результатами здійсненого правового аналізу наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю за межі України із чітко визначеними термінами поверненнясприятиме інтересам дитини та, в свою чергу, не суперечить та не порушує права відповідача, як батька дитини.

Outcome: approved