Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання правочину недійсним до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк». Посилається на те, що Вижницьким районним судом розглядається справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї щодо стягнення заборгованості в сумі 28730,00 грн. за договором №б/н від 28.03.2005 року, а саме по Заяві про кредитну універсальну картку [NUMBER] з кредитним лімітом 2200,00 грн. Зазначає, що із заявою про надання кредитного ліміту до ПАТ КБ «ПриватБанк» не зверталась, оскільки вже більше шістнадцяти років не виходить з свого помешкання у зв'язку із важкою хворою, документів з приводу отримання кредитних коштів, заяв про надання кредиту не заповнювала та не підписувала. В зв'язку з чим до початку розгляду справи по суті, мій представник заявила клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи, яка була призначена ухвалою суду від 28.02.2017 року. Згідно з висновком №1683 криміналістичної експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON], розташовані у графі: «Клієнт», після слова «Підпис» та під словами: «Підпис клієнта» на зворотній стороні заяви [NUMBER] від 28 березня 2005 року встановлення кредитного ліміту, - виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів. Встановити ким, [PERSON], чи іншою особою виконані підписи, від імені [PERSON], розташовані над словом: «[PERSON].» на лицевій стороні та перед словом: «[PERSON].» на зворотній стороні електрофотографічної копії паспорта громадянина України [PERSON], Серія [NUMBER], виданого Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 15 червня 1999 року, не виявилось можливим з причин, викладених в досліджуваній частині висновку. Враховуючи висновок експерта, а також те, що договір №б/н від 28.03.2005 року вона не підписувала і не заповнювала Заяву про кредитну універсальну картку [NUMBER] з кредитним лімітом 2200,00 грн., вважає дану заяву, як правочин про кредитну універсальну картку - недійсним. Просить визнати недійсною Заяву [NUMBER] від 28.03.2005 року, як правочин про кредитну універсальну картку з кредитним лімітом 2200,00 грн. на одержувача [PERSON] та стягнути судовий збір та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 4333,00 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилалась на обставини, викладені в позові, просила задовольнити. В судове засідання представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] скерував до суду заяву про застосування позовної давності, мотивуючи тим, що на його думку [PERSON] пропустила строк звернення до суду із вимогою про визнання правочину недійсним. 19.06.2014 року [PERSON] зверталась письмово до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій вказувала,що 16.06.2014 року нею був отриманий лист від банку в якому повідомлялось, що з [PERSON] було укладено кредитний договір, зобов'язання по якому не виконуються. У заяві [PERSON] зазначила, що кредитний договір на своє ім'я в установі банку вона не укладала, а також впевнена, що факт укладання кредитного договору на її ім'я відбувся в результаті шахрайських дій третіх осіб,а саме [PERSON] Таким чином, [PERSON] про порушення свого права дізналась ще у травні-червні 2014 року, а з позовом про визнання кредитного договору недійсним звернулась тільки у липні 2017 року, тобто позо межами трирічного строку. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивачки [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються зустрічні позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] по кредитному договору №б/н від 28.03.2005 року. Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 06.09.2017 року за заявою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Із тексту заяви [NUMBER] від 28 березня 2005 року вбачається, що в ній містяться відомості про встановлення кредитного ліміту 2200,00 грн. [PERSON], [INFO], з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом 3 (три) % на місяць із розрахунку 360 днів у році, який зарахований на кредитну картку [NUMBER], дата видачі картки 28.03.2005 року, що підтверджується копією заяви. Ухвалою суду від 28.02.2017 року по справі за клопотанням представника позивачки [PERSON] призначено судово-почеркознавчу експертизу. З висновку судової криміналістичної експертизи №1683 від 21.06.2017 року, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідному інституту судових експертиз, вбачається, що: відповідно до п.1 дослідження - підписи від імені [PERSON], розташовані у графі: «Клієнт», після слова «Підпис» та під словами: «Підпис клієнта» на зворотній стороні заяви [NUMBER] від 28 березня 2005 року встановлення кредитного ліміту, - виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів; відповідно до п.2 дослідження - встановити ким, [PERSON], чи іншою особою виконані підписи, від імені [PERSON], розташовані над словом: «[PERSON].» на лицевій стороні та перед словом: «[PERSON].» на зворотній стороні електрофотографічної копії паспорта громадянина України [PERSON], Серія [NUMBER], виданого Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 15 червня 1999 року, не виявилось можливим з причин, викладених в досліджуваній частині висновку (а.с.63-65). У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.66 ЦПК України, висновок експерта докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, й який є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як роз'яснив пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 14, 21 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Згідно п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз'яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті220, частина перша статті 224 тощо),та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Як роз'яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд приймає до уваги висновок криміналістичної експертизи №1683 від 21.06.2017 року, даний висновок відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, є чітким та обґрунтованим, тому є належним та допустимим доказом по даній справі. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним підлягають задоволенню в повному обсязі. Інших доказів, які б спростували встановлені висновком експерта обставини, сторонами не надано. За змістом ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] понесені судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 640,00 грн. та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 4333,00 грн., а всього, в розмірі 4973,00 грн. Що стосується заявленого представником відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] клопотання про застосування строків давності, судом встановлено. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із заяви адресованої [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.06.2014 року, на яку посилається представник ПАТ КБ «ПриватБанк», як на підставу застосування наслідків пропуску позовної давності вбачається, що [PERSON] просить провести перевірку по ситуації з кредитним договором SAMDN03000002218489, одночасно вказує, що даний кредитний договір не укладала та не підписувала. Суд вважає, що позивачкою [PERSON] не пропущено строк звернення до суду, оскільки згідно пояснень [PERSON] про наявність кредитного договору №б/н від 28.03.2005 року відкритого згідно заяви [NUMBER] від 28 березня 2005 року по кредитному ліміту 2200,00 грн. вона дізналась у грудні 2016 року після отримання позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» та відкриття судового провадження. Виходячи з вищевикладеного заява відповідача представника ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] про застосування строку позовної давності щодо визнання правочину недійсним - задоволенню не підлягає.

Outcome: approved