Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову вказала, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Також в даному приміщенні зареєстрований, але фактично не проживає її син [PERSON] , що підтверджується актом депутата Коростишівської міської ради № 882 від 29.05.2019р. Окрім того, відповідач не проживає у квартирі, не приймає участі в утриманні квартири, не несе будь-які витрати для підтримання майна в належному стані. Тому позивач просить у судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених в ньому підстав. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] на протязі більше ніж двох років не проживає в будинку позивачки, не приймає участі в утриманні квартири, не несе будь яких витрат на її утримання. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом. В судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Миколайчук П.В., Василевська О.А. позов не визнали. Відповідач пояснив, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що [PERSON] не проживає в будинку більше двох років, вказав, що це є його єдине житло. Акт депутата не вважає належним доказом, так як депутат не знає обставин проживання членів сім`ї [PERSON] . Вказав, що, незабаром після святкування свята Нового Року 31.12.2018, яке відбувалося в колі сім`ї саме за місцем його проживання разом з батьками, останні ініціювали конфлікт, наполягли на тому, щоб [PERSON] виїхав і виписався з місця проживання. На це згоду не дав, речі не забрав і бажає і надалі мати право користування житлом, в якому на законних підставах зареєстрований. Зазначив, що залишив місце проживання не з власної волі, а через примус власника в зв`язку з виниклими неприязними відносинами в сім`ї. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її племінником, через конфлікт з батьками з 21.01.2016р. не проживає за місцем реєстрації, інколи приїздить додому разом із своєю дружиною. На даний час навчається та проживає у м.Києві. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] одружений з його рідною сестрою. До 2019р. [PERSON] проживав у своїх батьків, на даний час проживає у м.Києві разом з дружиною у зв`язку з навчанням, періодично приїздить в м.Коростишів. Йому відомо про конфлікт між [PERSON] з його батьками, а також те, що вони неодноразово виставляли його речі на вулицю. Свідок [PERSON] пояснила, що у січні 2017 року [PERSON] одружився. За тиждень до весілля забрав свої речі і пішов жити до майбутньої дружини. Його батьки пропонували проживати разом з дружиною у них, але він відмовився з невідомих їй причин. Свідку відомо, що на даний час [PERSON] проживає та навчається у м.Києві, іншого житла у своїй власності він не має. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, приходить до наступного висновку. Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також не допущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.90). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.99). Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З системного аналізу зазначених статей ЖК Української РСР в сукупності із ст. 29 ЦК України та нормами ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» можна зробити висновок, що право на зайняття наймачем та членами його сім`ї житлового приміщення наявне у них до тих пір доки воно (житлове приміщення) є їх місцем постійного і реального проживання, яке зареєстроване у встановленому порядку. В постанові Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 р., роз`яснено, що судовому розгляду підлягають спори пов`язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. А тому, згідно ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Судом встановлено, що квартира в [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження - [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідно копії паспорта відповідача, останній зареєстрований в [ADDRESS] з 07.08.2015 року. Згідно довідок ВНЗ «Київський міжнародний університет» № 071 від 25.04.2018р.,№116, 117 від 26.06.2019р., [PERSON] є студентом стоматологічного факультету, денна форма навчання. Термін навчання з 01.09.2017р. по 30.06.2021р. Вбачається, що відповідач [PERSON] змінив місце проживання з житла матері - позивача в м. Коростишів на житло в м. Київ в зв`язку з навчанням в вищому навчальному закладі «Київський міжнародний університет», що вказує на поважність причин відсутності за місцем реєстрації в м. Коростишів та тимчасовість зміни місця проживання (згідно практики постанови ВС у справі № 644/10619/15-ц). Крім того, в ході судового засідання встановлено, що перешкоди в подальшому проживанні в м. Коростишів [PERSON] створила сама позивач, власник приміщення. Ця обставина також унеможливлює задоволення позову, так відсутня обов`язкова ознака для цього - добровільність припинення користування житлом (згідно постанови ВС у справі № 621/795/17 від 27.12.2018). Також на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК, суд враховує положення Постанови ВС від 04.02.2020 у справі № 639/1502/18, в якій Суд роз`яснив, що Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, На підставі викладеного,

Outcome: dismissed