Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 02.07.2014 року мотивуючи тим, що 02.08.2014 року помер [PERSON], який в 1996 році захворів та звернувся до неї з проханням допомогти йому вести господарство. Вона прала, готувала їжу, доглядала його. Коли йому ставало краще, він їхав і жив в монастирях. Шлюб вони укласти не могли, оскільки [PERSON] перебував в духовному сані. В 2010 році з ним стався інсульт, внаслідок якого відбувся параліч рук та ніг. Вона доглядала за ним. Свою пенсію [PERSON] клав на рахунок, а за її пенсію купляли продукти та проживали разом в одній квартирі та вели спільне господарство. Вона доглядала за ним, оскільки він перебував в безпорадному стані та не міг самостійно забезпечувати умови свого життя. Після смерті [PERSON] вона звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, яка складалася із однокімнатної квартири №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську, де вони проживали з 1993 року до його смерті. Однак, нотаріус відмовив їй у звязку з тим, що між ними не зареєстровано шлюб. А тому рішенням суду від 03.04.2015 року за племінником [PERSON] - [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Оскільки, вона проживала однією сімєю із [PERSON], то є спадкоємцем четвертої черги за законом. А тому, просить суд встановити факт її проживання з [PERSON], [INFO], який помер 02.08.2014 року, в квартирі [ADDRESS] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 02.07.2014 року. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та суду пояснила, що під час перебування [PERSON] в м.Івано-Франківську проживала з ним у квартирі №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську, здійснювала за ним догляд, прибирала квартиру, прала його речі, сплачувала комунальні послуги та купляла продукти, тобто проживала з [PERSON] однією сімєю, однак стосунків як чоловіка та дружини між ними не було, оскільки [PERSON] був інок, тобто перебував в духовному сані. Так як вона спільно проживала з [PERSON] однією сімєю більше пяти років, то вона є спадкоємцем четвертої черги за законом на зазначену квартиру після смерті [PERSON] Просила позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечила мотивуючи тим, що з 1979 року [PERSON] працював садівником та проживав в різних монастирях як в Україні, так і в Росії. В 1999 році він прийняв постриг та став іноком. З жовтня 2010 року пережив кілька інсультів, за ним доглядали співробітники та прихожани монастирів, де він проживав. Один-два рази на рік приїжджав до Івано-Франківська, де йому допомагали [PERSON] та священник з храму великомученика [PERSON], який знаходиться біля м.Івано-Франківська. Однак [PERSON] майже ввесь час проживав в Москві в Стрітенському монастирі, де за ним здійснювали догляд прихожани. Позивачка не проживала однією сімєю з [PERSON], оскільки в силу свого духовного сану він не міг мати подружніх стосунків з жінкою, а лише здійснювала за ним догляд та доглядала його квартиру, як і інші прихожани. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року за відповідачем [PERSON], який є рідним племінником [PERSON], визнано право власності на квартиру №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] А тому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 31.03.2017 року суду пояснила, що знає [PERSON] 20 років, яка є прихожанкою їх церкви, в якій інок [PERSON] співав. Більшу частину часу він проживав в Росії, де працював садівником при монастирях, а в м.Івано-Франківську проживав 2-3 тижні на рік. Оскільки, [PERSON] був монахом, то не мав права одружуватись і [PERSON] з ним не проживала як подружжя, але вони дали один одному обітницю доглядати один одного до смерті. Хто оплачував похорон [PERSON] та чи заповідав він комусь своє майно не знає. [PERSON] проживала [INFO] в квартирі її сина, а в квартирі, яка належала [PERSON], вона проживала, коли останній приїжджав до Івано-Франківська, чула, що вона оплачувала комунальні послуги, купляла їжу та доглядала за ним та квартирою. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про народження серії ЛТ №750231 від 29.11.1955 року, [PERSON] народився 09.05.1933 року, про що в книзі записів актів цивільного стану про народження зроблено відповідний запис за №50 (а.с. 5). Як вбачається із копії Довідки до акта МСЕК серії 10 ААА №890899 від 20.07.2011 року та копії Довідки №485 Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні від 27.11.2014 року, [PERSON] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, після повторного ішемічного інсульту в лівій півкулі, набряку головного мозку, мозкової коми 02.07.2014 року помер (а.с. 7, 8). Відповідно до копії актового запису про смерть №1017 від 02.07.2014 року [PERSON] 02.07.2014 року помер у віці 81 року (а.с. 55). Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 02.11.1993 року, виданого Агенством з приватизації державного житлового фонду, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира №2, що знаходиться за адресою: вул.Пушкіна, 121А в м.Івано-Франківську (а.с. 59) Згідно копії рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.04.2015 року визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], а саме квартиру №2 в будинку №121 А по вул.Чорновола (Пушкіна) в м.Івано-Франківську житловою площею 14,0 кв.м. загальною площею 26,1 кв.м., вартістю 134154 грн. (а.с. 52-53). Як вбачається із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36700599 від 23.04.2015 року [PERSON] є власником квартири №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську. Підстава виникнення права власності: рішення Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року (а.с. 61). Відповідно до п.3.6 копії угоди страхування №5787 від 11.07.1995 року, укладеної між Акціонерним страховим товариством Довіря та [PERSON] (названий далі Страхувальник), який проживає за адресою: [INFO], у випадку смерті [PERSON] вигодоприймачем по дійсній угоді є [PERSON] (а.с. 57). 14.01.2015 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою [PERSON] надано відповідь №38/02-14/1 та повідомлено, що спадкування є як за законом, так і за заповітом, та розяснено, що прийняти її заяву про відкриття спадщини після смерті [PERSON] немає можливості, так як вона не відноситься до кола спадкоємців, передбачених ст.ст.1261-1266 ЦК України (а.с. 9). Згідно поданої позивачкою копії товарного чеку №304 від 04.04.2002 року, придбано лічильник газу G66 22568 за 188,00 грн., однак не зазначено прізвище, імя та по-батькові покупця, а тому судом до уваги не береться. Відповідно до копій квитанцій Ощадбанку та Укрпошти за період з 22.02.2011 року по 26.11.2013 року оплачено комунальні послуги за квартиру №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську та вказано платника [PERSON] (а.с. 43-49). Як вбачається із роздруківки з інтернет-сайту Православя.ru від 07.09.2014 року статті [PERSON] монастирський садівник, з 1979 року [PERSON] працював садівником та проживав в різних монастирях в Свято-Успенській [PERSON], в Свято-Успенському Псково-Печерському монастирі, в Свято-Духовському монастирі м.Вільнюса, в Свято-Успенському Пюхтицькому монастирі та в інших обителях. В 1999 році він прийняв постриг та став іноком. З жовтня 2010 року пережив кілька інсультів, за ним доглядали співробітники та прихожани монастирів, де він проживав. Один-два рази на рік приїжджав до Івано-Франківська, де йому допомагали [PERSON] та отець [PERSON] з храму великомученика [PERSON], який знаходиться біля м.Івано-Франківська. Однак [PERSON] з 1996 року майже весь час проживав в Москві в Стрітенському чоловічому монастирі, де за ним здійснювали догляд прихожани (а.с. 65-76). Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Згідно ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 21 СК України встановлено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно із\~ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пунктом 20\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як вбачається із позовної заяви, позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю із [PERSON] без реєстрації шлюбу, маючи на меті визнання її спадкоємцем та зміну черговості одержання права спадкування, однак під час судового розгляду вимоги про визнання її спадкоємцем після смерті [PERSON] та зміну черговості спадкування за законом не заявляла. Крім того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], а саме квартиру №2 в будинку №121 А по вул.Чорновола (Пушкіна) в м.Івано-Франківську. Посилання позивачки на те, що вона оплачувала комунальні послуги, купляла продукти, тобто вела спільне господарство із [PERSON] та проживала з ним однією сімєю є безпідставними, не обгрунтованими та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, оскільки згідно копій квитанцій Ощадбанку та Укрпошти по оплаті комунальних послуги за вищевказану квартиру за період з 22.02.2011 року по 26.11.2013 року, платником зазначено [PERSON], а не позивачку [PERSON] Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] та доглядала за його квартирою, в числі інших прихожан церкви; [PERSON] був іноком, тобто прийняв чернечий постриг та склав обітницю безшлюбності, тобто він не міг проживати однією сімєю із жінкою, а тому між ним та позивачкою [PERSON] не могли скластися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, ст. 3,21,74 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",

Outcome: dismissed