Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач у жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі однієї третини частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обгрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виховання та утримання своєї дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує дитині необхідне харчування, не спілкується з нею в обсязі необхідному для нормального самоусвідомлення, не створює умов належних умов проживання і розвитку, не цікавиться її здоров'ям та нехтує її потребами. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та обставини викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позову. Відзиву на позов до суду не подала. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд прийшов таких висновків. За даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у місті Києві 21.09.2018 року, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON] Реєстрація народження [PERSON] проведена, відповідно до ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері). Наказом № 157 від 27.08.2018 року Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] постановлено на первинний облік, як дитину, яка залишилась без батьківського піклування. За змістом повідомлення Дитячої клінічної лікарні №3 Солом'янського району м. Києва від 26.09.2018 року за № 122-513/02 [PERSON] відвідувала свою дочку [PERSON], яка перебуває в лікарні з 04.09.2018 року, лише один раз - 25.09.2018 року. Як вбачається з актів обстеження умов проживання дитини [PERSON] від 13.07.2018 року та від 25.07.2018 року, затвердженого начальником Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в будинку № 2 попров. Любарському в м.Києві, стан житлового приміщення незадовільний, санітарно-гігієнічні умови проживання незадовільні, в будинку кімнати захаращенні сміттям, умов для виховання та розвитку дитини не створено, мати протягом десяти днів вдома не проживала, з дитиною зв'язку не підтримувала. Згідно із висновком органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання № 16 від 27.09.2018 року) № 101-10896/03 від 05.12.2018 року, комісією з питань захисту прав дитини було встановлено, що інформація про малолітню [PERSON] надійшла до служби у справах дітей від Дарницького УП ГУНП у м. Києві про те, що за адресою: м. Київ, пров. Любарський, 6 у приватному будинку проживають чоловіки, які вживають алкогольні напої, а з ними в будинку проживає маленька дівчинка 5-6 років, дівчинка не доглянута, худа. Під час проведення перевірки було з'ясовано, що за цією адресою проживають [PERSON] ([INFO], бабуся дитини), [PERSON] (1980 року народження, співмешканець [PERSON]), [PERSON] ([INFO], мати дитини) та [PERSON] ([INFO]). Під час відвідування родини спеціалістами служби у справах дітей спільно з представниками Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Дарницького району м. Києва було з'ясовано, що умови для проживання дитини не створені, будинок розвалений та непридатний для проживання, у дворі повна антисанітарія. Мати дитини, [PERSON], проживає окремо від дитини, а за [PERSON] доглядала її бабуся [PERSON], яка не має документу, що посвідчує особу та схильна до вживання алкогольних напоїв. [PERSON] більше тижня могла не з'являтись до дитини, не надавала кошти на її утримання і не відвідувала з донькою лікарів. Відповідно до Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 25.07.2018 року дівчинку було знайдено без батьківського супроводження за адресою: [ADDRESS] та доставлено до Дитячої клінічної лікарні № З Солом'янського району м. Києва, де дівчинка перебувала до 02.10.2018 року. Мати дитини, [PERSON], згідно з паспортними даними та даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Черкаській області має реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Проте, відповідно до листа виконавчого комітету Звенигородської міської ради Черкаської області від 30.08.2018 року № 02-09/832 в Реєстрі територіальної громади виконавчого комітету Звенигородської міської ради будь-яка інформація про [PERSON] відсутня. Відповідно до листа Київського міського психоневрологічного диспансеру № 5 від 18.09.2018 року у [PERSON] відсутні навички самообслуговування. При огляді - дитина встановлює візуальний контакт, але швидко відводить погляд, не розуміє більшості інструкцій чи звернень, на консультації - мова відсутня. Під час огляду - здійснює одноманітні розгойдування уперед-назад. Об'єм передумов інтелекту не відповідає віковому нормативу. Об'єм інтересів обмежений задоволенням інстинктивних потреб. Анастасія потребує стороннього догляду та нагляду, соціально дезадаптована. З 02.10.2018 року [PERSON] за направленням лікаря-психіатра перебувала в Територіальному медичному об'єднанні «Психіатрія» за адресою: м. Київ, Кирилівська, 103-а. Відповідно до Епікризу виписаного з медичної картки стаціонарного хворого № 6123 клінічний діагноз [PERSON]: Р 72, Р 80.1, Р 98.1, Р 98.0 - важка розумова відсталість, системне недорозвинення мовлення І рівня, енкопрез, енурез, грві. Відповідно до пояснень [PERSON] від 03.10.2018, яка проживає за адресою: [ADDRESS], [PERSON] проживала с донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2016 року. Мати не займалась вихованням, розвитком доньки та належним чином не піклувалась про неї. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18.12.2008 року № 39948\\06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Сім'я, дитинство, материнство, батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Водночас згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. При встановленні фактичних обставин цієї справи судом встановлено, зокрема те, що умови, в яких наразі проживає відповідач [PERSON], в тому числі стан житлового приміщення, санітарно-гігієнічні умови, є незадовільними, умови проживання для малолітньої дитини не створені, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов проживання дитини. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін,

Outcome: approved