Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з листопада 2016 року по лютий 2018 року в розмірі 70997,14 грн. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 23.10.1970 року позивача було прийнято на посаду старшого інженера до інституту «Південдіпрошахт, де він працює і сьогодні. Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості №54 від 20.12.2010 року інституту «Південдіпрошахт» було перетворено в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». Відповідач, починаючи з листопада 2016 року по лютий 2018 року, не сплатив позивачу заробітну плату в розмірі 70997,14 грн., яка була щомісяця нарахована. Представником відповідача [PERSON] надано до суду відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючі документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано письмові докази щодо нарахування вказаної заробітної плати позивачеві. Також ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній формі власності, та не має державного фінансування або фінансування за рахунок бюджетів місцевого рівня, та надано про це відповідну довідку, а надати довідку про існуючу заборгованість не має можливості, оскільки на підприємстві відсутній вказаний спеціаліст, та підприємство в 2018 році ніколи офіційно не видавало позивачу будь-яких довідок або роздруківки по його нарахованій заробітній платі, а надані раніше роздруківки не слід враховувати, оскільки колишнім бухгалтером шляхом шахрайських дій було включені неправдиві відомості щодо нарахованої, але не сплаченої заробітної плати з метою доведення підприємства до банкрутства, та за вказаним фактом триває перевірка. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому він зазначає, що видані розрахункові листки були складовою частиною до звітної фінансової документації бухгалтерії інституту, що знаходиться в бухгалтерії ДП «Південдіпрошахт». Крім того, на підприємстві працює людина, яка виконує обовязки бухгалтера, при цьому розрахункові листки не видаються. Перевірка дій колишніх посадових осіб підприємства не є мотивом у відмові позовних вимог. Розмір заборгованості також підтверджується відомостями про застраховану особу, виданими ПФУ, а фінансове положення підприємства не є підставою для не сплати заробітної плати, та відповідачем не спростовано жодними доказами наявність вказаної заборгованості. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про проведення судового засідання за своєї відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в.о. директора [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи для можливості надання у суд дійсної довідки про заборгованість або відсутності вказаної заборгованості підприємства перед позивачем. Враховуючи, розумні строки розгляду даної справи, суд розцінює вказане клопотання як затягування розгляду справи, а посилання, що на підприємстві буде проводитись комплексна перевірка, після чого буде надано довідку про існуючу заборгованість, та, що підприємство звернулось до УЗЕ в Харківській області ДЗЕ НПУ із заявою щодо вчинення шахрайських дій зі сторони колишніх посадових осіб підприємства є необгрунтованими, оскільки доказів щодо зазначених посилань до суду надано не було, та після підтвердження вказаних фактів відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Ухвалою судді від 13.06.2018 року вказану заяву було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 95, 175 ЦПК України. 21.06.2018 року позивачем було усунуто вказані недоліки зазначені в ухвалі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.06.2018 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що позивач працює в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді начальника ВЕО. Відповідно до копії наданого до суду розрахункового листка за лютий 2018 року борг за підприємством на кінець місяця із заробітної плати складає 70997,14 грн. Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, та доказів, що вказаний розрахунок є недостовірним та неналежним доказом до суду також надано не було. А посилання, що з боку головного бухгалтера існує кримінальне провадження не може бути підставою для спростування вказаного розрахунку, оскільки обвинувального вироку до суду надано не було. Також наданий розрахунковий лист підтверджує арифметичний розрахунок та доводить обґрунтованість позиції позивача про існуючу заборгованість із заробітної плати, що також підтверджується формою ОК-5. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1\~ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). У частині другій статті 233\~КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Відповідно до ст. 115 КЗпПзаробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Посилання представника відповідача на відсутність виділених з Державного або місцевого бюджетів коштів як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку щодо виплати заробітної плати є необґрунтованими, оскільки державні підприємства не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Кечко проти України», «Бурдов проти Росії»). У справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) Європейський суд з прав людини зауважив, що державні органи, підприємства, установи, організації не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, послався на ненадання позивачем первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що мають відповідати вимогам про бухгалтерський облік та фінансову звітність; первинних документів про фактично відпрацьований час та обсяги виконаних робіт відповідно до законодавства про працю. Однак, надання позивачем первинних бухгалтерських документів для підтвердвження наявності заборгованості з заробітної плати - не є необхідним в даному випадку, оскільки на підтвердження наявності заборгованості з заробітної плати позивачем надані розрахункові листки, видані йому відповідачем за місцем роботи, які підтверджуються відомостями з Пенсійного фонду України у формі ОК-5 облікової картки відносно позивача. Посилаючись на ненадання позивачем вказаних документів, відповідачем не були спростовані жодними доказами наявність вказаної заборгованості перед позивачем. Також, суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, оскільки на посилання відповідача до суду не надано було жодного доказу, які би підтверджували його посилання у відзиві на позовну заяву, та наданих до суду клопотаннях, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в повному обсязі. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 709, 97 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved