Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 27.05.2013 року працювала у відокремленому структурному підрозділі ТзОВ "СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП". 30.10.2013р. позивачем була написана заява про звільнення з 01.11.2013р. Проте вже 31.10.2013р. без жодних пояснень позивача не допустили на робоче місце. Позивач з моменту укладення трудового договору жодного разу не отримала оплати за фактично відпрацьований час, у зв'язку з чим просить стягнути з ТзОВ "СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП" 10 780,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 21 854,00 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати, 4 460,00 грн. моральної шкоди. Позивач у судове засідання не з'явилась. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить його задоволити. Представники відповідачів у судове засідання не з'явились, не повідомили про причини неявки, хоч належно повідомлені про час та місце слухання справи. Тому суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 травня 2013 року між Відокремленим структурним підрозділом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» в м. Львові та [PERSON] було укладено строковий трудовий договір строком з 27 травня 2013 року до 31 грудня 2013 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] подала заяву про залучення в якості співвідповідачів і Відокремленого структурного підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП», і саме Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП». Оскільки відокремлений структурний підрозділ не є самостійною юридичною особою згідно п. 2.3 Положення про відокремлений структурний підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» в м. Львів, затвердженого Протоколом Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» від 01.10.2012р., то саме Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» є належним відповідачем по справі і з нього слід стягнути зазначені в позові суми. При цьому слід звернути увагу на те, що виходячи з ст. 9 Кодексу законів про працю України єдиною підставою для визнання трудового договору недійсним є наявність в договорі умов, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю. Тому безпідставним є посилання представника відповідача на те, що трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем, не може створювати, змінювати та припиняти права та обов'язки Товариства, виходячи з положень Цивільного кодексу України, оскільки положення цивільного законодавства щодо недійсності правочинів не поширюються на трудовий договір. Крім того, відсутні правові підстави для визнання трудового договору недійсним навіть згідно ЦК України. Представник відповідача стверджує, що директор Відокремленого структурного підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» прийняв на роботу позивача з порушеннями, оскільки не мав на це повноважень. Проте це не відповідає дійсним обставинам справи. Так згідно п. 3.5 трудового контракту від 22.11.2012р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» та Директором Відокремленого структурного підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП» в м. Львів [PERSON], директор відокремленого структурного підрозділу Товариства самостійно укладає строкові договори з усіма працівниками підрозділу, погоджуючи при цьому тільки умови найму співробітників згідно п. 3.6 Трудового контракту. Тому всі необхідні повноваження для укладення трудового договору з позивачем у директора відокремленого структурного підрозділу Товариства були. Укладений між позивачем і відповідачем трудовий договір передбачав, що працівнику (позивачу) встановлюється випробувальний строк 2 місяці, тобто до 27 липня 2013р. Відповідач не надав суду доказів того, що позивач не пройшла цього випробувального строку. Натомість в матеріалах справи є заява від 08 серпня 2013р., подана представником відповідача на ім'я в. о. начальника Львівського відділення ПАТ «Український Професійний Банк» Желізняка Я. Р. про випуск пластикових карток терміном на 2 роки працівникам ТОВ «СІТІ ТРАНСПОРТ ГРУП», у списку яких була [PERSON] 19 серпня 2013 року між Позивачем та ПАТ «Український Професійний Банк» було укладено договір №2683-СТГ про відкриття та обслуговування поточного рахунку для обліку операцій з платіжною карткою для співробітників підприємства, предметом якого було відкриття поточного рахунку в національній валюті України для зарахування заробітної плати, від підприємства, з яким укладено відповідний договір. Оскільки зазначена заява подана і договір про відкриття карткового рахунку укладений після закінчення випробувального строку, то з врахуванням положень ст. 28 КЗпП України суд приходить до висновку, що позивач успішно пройшла цей випробувальний строк і дальше перебувала у трудових відносинах з відповідачем аж до фактичного недопущення позивача на робоче місце 31 жовтня 2013р. Тому безпідставними є посилання представника відповідача на те, що позивач не перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Крім того, суд витребовував за клопотанням позивача табелі обліку робочого часу позивача а також довідку про доходи позивача. Проте відповідачем без жодних вагомих пояснень не було надано цих документів. Не було надано відповідачем і наказу про звільнення позивача з роботи та акту недопущення позивача на робоче місце. Статтею 21 КЗпП України встановлено обов'язок роботодавця оплачувати працівникові заробітну плату. Відповідно до п. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно п. 4.1 трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, працівнику встановлюється годинна тарифна ставка у розмірі 12,25 грн. за одну годину роботи. Проте позивачка жодного разу не отримувала заробітної плати починаючи від дати укладення трудового договору і до дати звільнення. Це підтверджується наявними в матеріалах справи документами, зокрема, випискою за договором № ЗП-019239-13-022. Таким чином сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем у відповідача за період від 27 травня 2013р. по 31 жовтня 2013р. складає 10 780,00 грн. Як вбачається з положень ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у аб. 4 п. 32 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Оскільки відповідач відмовився надати суду табелі обліку робочого часу та довідку про доходи позивача, і як встановлено, позивач фактично не отримувала заробітної плати за весь час роботи, то суд вважає за потрібне обчислювати середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку виходячи з встановленої п. 4.1 трудового договору тарифної ставки у розмірі 12,25 грн. за одну годину роботи при восьмигодинному робочому дню. Таким чином сума середнього заробітку, яку повинен виплатити відповідач позивачу складає 21 854,00 гривні за 223 робочих дні починаючи з 31.10.2013р. (коли мав бути здійснений розрахунок) до 22.09.2014р. (день подання позову). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідач порушив законне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, яке гарантоване Конституцією України та законами України. Позивач є одинокою матірю малолітньої дитини, єдиним її утримувачем. Для забезпечення нормальної життєдіяльності для себе і своєї дитини позивач змушена була брати гроші в кредит зі своєї кредитної картки, який до сих пір не погашено, що засвідчується копією витягу з виписки по кредитній карті. Таким чином суд приходить до висновку про наявність причинового зв'язку між порушеннями Відповідачем трудових прав позивача та фінансовими незручностями і як наслідок необхідністю додаткових зусиль з боку позивача для організації свого життя. Суд вважає доцільним задоволити вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди повністю в сумі 4460, 00 гривень.

Outcome: approved