Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 березня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу (далі - Договір) за яким він мав придбати у відповідача автомобіль ВАЗ 2115 за ціною 87000 грн. з розстроченням строку оплати його вартості на 36 місяців. Того ж дня позивач сплатив відповідачу авансовий платіж в сумі 20000 грн., після чого він підписав Договір текст якого не прочитав, оскільки у відповідача була перерва, а також представник відповідача переконав його в тому, що Договір є типовим і ніколи з клієнтами не виникало непорозумінь з приводу його умов. З текстом Договору позивач ознайомився лише вдома та зрозумів, що в ньому викладені несправедливі умови, які порушують його права гарантовані Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказаний Договір не був посвідчений нотаріально у зв'язку з чим є нікчемним. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу укладений між ним та відповідачем, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти на виконання договору в розмірі 20000 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Відповідач надав суду відзив на позов в якому заперечив проти вимог позивача з тих підстав, що 21.03.2018 року на виконання договору фінансового лізингу позивач сплатив 19040 грн, які були зараховані як комісія за організацію договору та 960 грн, які були зараховані як частина авансового платежу. З усіма умовами Договору позивач погодився та підписав його. Умови Договір відповідають чинному законодавству та були погоджені між сторонами. В наданому позивачу Додатку №1 до Договору визначено обсяг фінансових зобов'язань позивача, вартість предмета лізингу і предмет лізингу. Також представник відповідача не погодився з позицією позивача про те, що договір лізингу мав бути посвідчений нотаріально, оскільки спеціальний закон, який регулює правовідносини з фінансового лізингу містить вимогу лише про письмову форму договору, а застосування до всього договору законодавства, що регулює відносини у сфері оренди транспортних засобів є безпідставним. Щодо вимог позивача про стягнення 3000 грн витрат на правову допомогу, представник відповідача також заперечив з тих підстав, що позивачем не надано розрахунку таких витрат, а також відсутнє підтвердження сплати податків з сплаченої на рахунок виконавця суми. Представник позивача надав відповідь на відзив в якій не погодився з доводами відповідача викладеними у відзиві з тих підстав, що позивачеві не було надано додаток №1 до договору лізингу, тому вважає, що сторони не погодили розміру лізингових платежів, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Також представник позивача не погодився з аргументами відповідача про можливість укладення договору фінансового лізингу щодо придбання автомобіля у простій письмовій формі з тих підстав, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. Оскільки стороною договору є фізична особа, то такий договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Крім того представник позивача не погодився з аргументами відповідача про те, що позивачу була надана достовірна інформація, оскільки оскаржуваний Договір не містить інформації про обсяг зобов'язань за договором та про графік сплати лізингових платежів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча і був своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причину неявки суд не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню з таких підстав. 21 березня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 01142 згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб марки ЗАЗ модель Sens та передати його у користування позивача на строк та на умовах передбачених договором (а.с. 44-58). На виконання умов вказаного Договору позивач 21.03.2018 року сплатив авансовий платіж у розмірі 20000 грн (а.с. 18). Із заяви позивача (а.с. 43), вбачається, що він отримав примірник договору фінансового лізингу №01142 та додаток до нього 21.03.2018 року, а також отримав усі відповіді на запитання щодо основних умов договору та обов'язків сторін. Примірник договору фінансового лізингу № 01142 наданий суду позивачем не містить відомостей про предмет лізингу - транспортний засіб. Також у ньому відсутня інформація про вартість предмета лізингу та розмір щомісячного платежу (а.с. 8-15). Пунктами 4.1 та 9.1 зазначеного Договору до переліку платежів, які сплачуються лізингодавцем включено комісію за організацію договору. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням Договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком Предмету Лізингу Лізингоодержувачу. Відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що передбачена договором комісія за організацію договоруне відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Пунктом 8.3 зазначеного Договору передбачено можливість зміни гривневого еквівалента вартості предмета лізингу у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України, суд вважає, що споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. Умови Договору, зокрема ст. 12 передбачають відповідальність Лізингоодержувача перед Лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору у вигляді сплати пені, штрафу, одностороннього розірвання договору Лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення Предмета Лізингу, але разом з тим не передбачено відповідальності Лізингодавця перед Лізингоодержувачем за невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Враховуючи вищевикладене, а також те, що вказані умови Договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві, а тому є несправедливими. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що йому не було надано Додаток №1 до Договору, оскільки в доданих відповідачем до відзиву документах міститься заява позивача про те, що він отримав примірник договору фінансового лізингу №01142 та додаток до нього 21.03.2018 року (а.с. 43). Згідно ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг", що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року № 6-2766 цс 15, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551 цс 16. Суд не вбачає підстав для відступлення від такого правового висновку. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, тому вони підлягають задоволенню повністю. У зв'язку з задоволенням позову суд вважає за необхідне провести розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, а саме, стягнути з відповідача на корить позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу яка підлягає відшкодуванню позивачу суд враховує, що представництво позивача в суді здійснювалось фізичною особою-підприємцем [PERSON] на підставі договору про надання юридичних послуг від 02.04.2018 року. До складу послуг, які були надані представником позивача входить: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань; складання процесуальних документів; представництво інтересів у суді. За надання вказаних юридичних послуг позивач сплатив [PERSON] 3000 грн, що підтверджується квитанцією серії АМВ № 422928. Щодо аргументів відповідача про те, що позивач не надав розрахунок витрат на правову допомогу, як це передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд зазначає, що вказаний Закон втратив чинність 15.12.2017 року, тому його положення не можуть застосовуватись при вирішенні даної справи. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач був звільнений від його сплати при зверненні до суду з позовом. На підставі ст. 23, 215, 216, 220, 628, 638, 799, 806, 807 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.2, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг",

Outcome: approved