Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнила та просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0668 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17.05.2000 року вона придбала у [PERSON] 2/5 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Після придбання вищезазначеного домоволодіння вона вселилась у будинок, користується житловим будинком та земельною ділянкою, на якій будинок розташований як власник, утримує та використовує землю для вирощування овочів, фруктів, насаджую квіти тощо. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] , після смерті його батька та не задовго до своєї смерті передав їй державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП № 125907 від 04.07.2000 року, згідно якого [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0668 га, яка розташована на території Криворізької міської ради у Центрально-міському районі і призначена для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. І лише тоді вона дізналася про те, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, власником якого є вона належить [PERSON] . На сьогоднішній день вона позбавлена можливості оформити право власності на земельну ділянку, яка розташована під житловим будинком, власником якого є вона, що порушує її конституційні права в повній мірі розпоряджатися своїм правом власності на нерухомість. У зв`язку з тим, що можливості позивач оформити спірну земельну ділянку у іншому, ніж судовому порядку, не має змоги, нею подано відповідний позов до суду. В судове засідання сторони по справі не з`явилися, надавши письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності та без фіксації судового процесу. Представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Представник третьої особи позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено та письмовими матеріалами підтверджено, що 17 травня 2000 року [PERSON] придбала у [PERSON] 2/5 частини домоволодіння, а саме: житловий будинок "Б-1", житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 34,9 кв.м., погріб Г п/д, літню кухню З, вбиральню М, душеву Н. Частина домоволодіння знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно п. 2 укладеного Договору 2/5 частини домоволодіння належали продавцю на підставі Договору дарування, посвідченого Першою Криворізькою держнотконторою 01.06.1996 року за № 1-2001, зареєстрованого в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 27.08.1998 року за № 18 ДОП-312-825. Договір купівлі-продажу частини домоволодіння від 17.05.2000 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. та зареєстрований в КП "Криворізьке БТІ" 14.08.2000 року, про що свідчить відповідна відмітка на зворотній частині договору купівлі-продажу частини домоволодіння (а.с.6). 04 липня 2000 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0668 га, призначена для обслуговування житлового будинку і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується ксерокопією актового запису про смерть № 192 від 03.03.2003 року (а.с. 53). Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу були витребування відомості проте, чи оформлювалась спадщина після смерті [PERSON] . Згідно відповіді Саксаганської ДНК, яка міститься в матеріалах справи спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 81). Згідно відповіді відділу у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27.02.2020 року, до їх повноважень не належить скасування державних актів на право приватної власності на землю, оскільки всі нормативно-правові документи на підставі яких видавались, вносили змінити та скасовувались державні акти на сьогоднішній день втратили чинність. Рекомендовано звернутися до суду для захисту свого особистого немайнового або майнового права. Суд, оцінивши письмові матеріали справи та пояснення представника позивача, які були надані в попередніх судових засіданнях, приходить до висновку, що [PERSON] , розпорядившись своїм правом власності на житловий будинок [ADDRESS] , шляхом укладення з позивачем договору купівлі-продажу, не повідомив останню про те, що він здійснює оформлення земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, а після того як отримав державний акт на право власності на земельну ділянку не здійснив врегулювання даної ситуації з позивачем шляхом укладення додаткового договору купівлі-продажу земельної ділянки. Суд, оцінивши заперечення відповідача, не може з ними погодитися з наступних підстав. Позивачем після уточнення позовних вимог питання про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку не заявлялися і суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог при розгляду цивільної справи. Заперечення відповідача, що право власності на спірну земельну ділянку вже визначено органом місцевого самоврядування, як то передбачено профільними законами, і відповідно до принципів аналогії закону, а саме п. 2.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року за № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» суд не вправі приймати рішення з питань віднесених до виключної компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або у користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято, суд не може прийняти виходячи з наступного. Норми права, на які посилається відповідач, по перше підвідомчі господарським судам, а по друге стосуються оскарження (визнання незаконними) прийнятих органами виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування актів з питань, пов`язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб`єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо). Позивач фізична особа, власник земельної ділянки також фізична особа, а не суб`єкти господарської діяльності, крім того, позивач не ставила питання про оскарження дій органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в своїй позовній заяві. Згідно ст. 381 ЦК України визначається, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7 від 16.04.2004 року при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ст. 30 ЗК Української РСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Таким чином, ст. 30 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Діючі норми законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідно до діючих на момент виникнення спірних правовідносин, до позивача перейшло право на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, який вона придбала, з моменту укладення вказаного договору купівлі-продажу частини домоволодіння. У зв`язку з тим, що позивач на сьогоднішній день позбавлена можливості оформити право власності на земельну ділянку, яка розташована під житловим будинком, власником якого є, у іншому, ніж судовому порядку, що свою чергу призводить до порушення її конституційного права в повній мірі розпоряджатися своїм правом власності на нерухомість, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі та визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку. На підставі викладеного й відповідно до ст. ст. 16, 377, 381 ЦК України, ст. 30 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року),

Outcome: approved