Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 17 330,05 грн. В обґрунтування вимог зазначає, що 01.11.2016 року відповідач відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 642,19 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач станом на 21.11.2019 року має заборгованість на загальну суму 17 330,05 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 3 642,20 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 1 467,80 грн., заборгованості за пенею - 4 953,12 грн., а також штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 7 266,93 грн. Просить стягнути суму боргу та сплачений судовий збір в розмірі 1921 грн. Представником позивача надано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, правом подачі відзиву на позов не скористалась, поважні причини неявки суду не повідомила. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення договору у вигляді Анкети-заяви та Умов та правил надання банківських послуг. Згідно позовних вимог, розрахунку заборгованість станом на 21.11.2019 становить 17 330,05 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 3 642,20 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 1 467,80 грн., заборгованості за пенею - 4 953,12 грн., а також штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 7 266,93 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом - 3 642,20 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом нарахованих за період з 01.11.2016 по 31.05.2017- 316,96 грн., а також штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 7 266,93 грн. Відповідно до фотокопії анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг [PERSON] виявила бажання отримувати послуги АТ КБ «ПриватБанка», одержати кредитну картку «Універсальна» (а.с.6). Згідно копії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 01.11.2016 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договорам № SAMDN50ОТС003300263 від 09.06.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанка» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та, з урахуванням зменшення її розміру, визначено заборгованість по відсоткам на 2 990,17 грн, комісію на 2 788,87 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 718,13 грн, що підлягає поверненню до 31.05.2017 року. [PERSON] своїм підписом підтвердила свою згоду на те, що ця Генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складає між сторонами кредитний договір (а.с.7). При укладенні вказаної Генеральної угоди від імені ПАТ КБ «ПриватБанка» було використано факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ "ПриватБанк" Дубілета А. В., а також відтворено відбиток печатки ПАТ КБ "ПриватБанк" технічними друкованими засобами. Підписання документа саме у такий спосіб визнали обидві сторони, як зазначено у п. 1.8. Генеральної угоди. Відповідно до п. 1.5-1.7. підписання цієї Генеральної угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови договорів, котрі не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними. Генеральна угода в частині розділу «1. Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії Договору 1. Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 3 642,2 грн, на строк 06 місяців, з 01.11.2016 по 31.05.2017 шляхом встановлення кредитної лінії на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,083 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені у заяві, Умовах та правилах строки, з 1 по 25 число кожного місяця із сплатою 630,26 грн, для погашення кредитної заборгованості. Пунктом 2.2. Угоди передбачено, що при порушенні строків погашення заборгованості позичальник сплачує банку штраф в розмірі 7 266,92 грн. До позовної заяви долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг від 06.03.2010 (а.с. 8-31), на яких відсутні підписи [PERSON] . Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 01.11.2016 [PERSON] станом на 21.11.2019 має заборгованість в сумі 17 330,05 грн, яка складається із: - заборгованості за кредитом в сумі 3 642,20 грн; - заборгованості по відсоткам за кредитом - 1 467,80 грн; - заборгованості за пенею- 4 953,12 грн; - штраф - 7 266,93 грн (відповідно до п.2.2 Генеральної угоди) (а.с. 5). Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені). З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 09.06.2010 року, уклали 01.11.2016 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 3 642,20 грн. та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,083 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 31.05.2017 року. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування. У пунктах 1.3.2 та 1.3.3., 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 2?го дня після закінчення строку кредитування (31.05.2017), вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 7 266,92 грн. Оскільки [PERSON] припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою і має непогашену заборгованість за кредитом - 3 642,20 грн., то повинна сплатити і нараховані на день закінчення строку кредитування проценти в сумі 316,96 грн., а також штраф відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди у розмірі 7 266,93 грн. Разом з цим, не допускається нарахування пені і штрафів за одні й ті ж порушення, тому у задоволенні вимог про стягнення пені суд вважає за необхідне відмовити. У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 викладено правовий висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. Банк позбавлений права на нарахування процентів та пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування (строк дії картки), а тому у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 01.06.2017 року по 21.11.2019 року, та пені необхідно відмовити за їх необґрунтованістю. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, генеральній угоді, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору- споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом 3 642,20 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 316,96 грн, та штраф відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди в сумі 7 266,93 грн, а всього заборгованості в сумі 11 226,09 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір 1 244,39 грн. майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 11 226,09 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1 244,39 грн. (11 226,09 грн. х 100 % : 17 330,05 грн. х 1 921 грн.). Згідно ст. ст. 134, 142 ЦПК України суд відповідно до частини задоволених вимог , стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача в розмірі 1 244,39 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial