Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею. Відповідач з лютого 2014 року проживає окремо, але матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та його долею не цікавиться. Оскільки наявна потреба у поїздках дитини разом з матір'ю та старшим братом за кордон для відпочинку та оздоровлення, але отримати від батька дозвіл на оформлення проїзного документу та дозвіл на виїзди дитини за кордон неможливо, позивачка просить суд дозволити оформити малолітньому [PERSON], [INFO], проїзний документ, а також дозволити йому до досягнення повноліття здійснювати виїзд за кордон без дозволу (згоди) батька [PERSON]. Сторони звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутності. При цьому позивачка позов підтримала, а відповідач позов визнав та проти його задоволення не заперечував. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що цей позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з матір'ю - позивачем по цій справі. Відповідач є громадянином Словацької республіки та разом з дитиною не проживає. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Частина друга ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачає, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.24 його постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року N 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи та надані докази суд вважає, що дійсно існують законні підстави для прийняття безумовного визнання позову відповідачем та задоволення цього позову, оскільки таке визнання позову відповідачем не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved