Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом в суд, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № KRH0AK01140002 від 13.02.2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 51030 грн. Відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту належним чином не виконав. Станом на 09.03.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 12504,83 грн. Просить стягнути з відповідача суму заборгованості. Ухвалою Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року скасовано заочне рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.01.2017 року, яким вищевказаний позов було задоволено в повному обсязі. Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.50,83). Представник позивача в судове засідання не з'явився, з позову вбачається, що просить розглянути справу без його участі. Судом ухвалено про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнає у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві, просить відмовити в задоволенні позову у зв»язку з пропуском строків позовної давності звернення з даним позовом. 24.05.2018 року представник відповідача подав відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У відзиві зазначає, що кредит надавався відповідачу на придбання автомобіля. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна №KRH0AK01140002 від 13.02.2006 року, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу придбаний на кредитні кошти автомобіль у заставу. Умовами договору визначено, що звернення стягнення на предмет застави допускається шляхом передачі предмету застави у власність банку. 16.05.2011 року між відповідачем та позивачем було складено акт, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу автомобіль, що є предметом застави та на придбання якого надавався кредит. Таким чином, відбулося звернення стягнення на предмет застави і відповідно зобов'язання за кредитним договором є виконаним. Однак, позивач у позові про це не зазначає, не повідомляє, чи задовольнив він свої вимоги за рахунок предмета застави і не надає з цього приводу жодних доказів. Крім того, зазначає, що відповідачу було надано кредит на строк до 12.02.2011 року. Тобто, починаючи з 13.02.2011 року, відповідач у випадку не погашення кредиту вважається таким, що порушив зобов'язання. Позивач звернувся з позовом у липні 2016 року - більше ніж через 5 років з моменту спливу строку погашення кредиту. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Просить застосувати позовну давність до всіх вимог позивача та відмовити у задоволенні позову (а.с.97-98).. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив представника відповідача на позовну заяву, згідно якої зазначено, що відповідачем були порушені умови кредитного договору №KRH0AK01140002 від 13.02.2006 року, виникла заборгованість по поверненню кредиту. Банком було звернуто стгнення на заставне майно - автомобіль боржника, але отриманих грошових коштів виявилось не достатньо для повного погашення заборгованості, у зв»язку з чим банк звернувся в суд з даним позовом для стягнення залишку заборгованості по кредиту. Також зазначають, що згідно п.5.1 Договору, кредитний договір діє до повного виконання сторонами зобов»язань за цим договором. Оскільки відповідач на даний час не виконав належним чином свої зобов»язання за договором, вважають, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.105-107,134-135). Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. 13.02.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (а. с.14) та [PERSON] укладено кредитний договір КRH0AK01140002. За умовами договору банк надав відповідачу кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий в Укрексімбанк рахунок № 26004032823429 АТ «Українська автомобільна корпорація» на строк до 12.02.2011 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 36450 грн на купівлю автомобіля, а також у розмірі 14580 грн на сплату страхових платежів у випадках, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,32 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 договору. Погашення заборгованості за даним договором повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 13 по 17 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 978,69 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. При порушенні позичальником зобов»язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 3,34% на місяць, нарахованої від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п.3.2 договору) (а.с. 6-7, 8). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13.02.2006 року між сторонами було укладено договір застави рухомого майна КRH0AK01140002, за умовами якого відповідач передав позивачу в заставу транспортний засіб ДЕУ СЕНС Т13110, 2006 року випуску, тип ТЗ: ЛЕГКОВИЙ-СЕДАН-В, номер кузова (шасі): Y6DT1311060265480, реєстраційний номер: [NUMBER]. Пунктом 15.7.1 договору застави передбачено, що заставодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Умовами договору також передбачена можливість звернення стягнення на предмет застави шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором (а. с. 64-65). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором, станом на 09.03.2016 року за відповідачем значиться заборгованість за договором в розмірі 12504,83 грн, з яких: -заборгованість за кредитом - 3552,19 грн; -заборгованість за процентами - 3995,69 грн; -пеня - 4956,95 грн (а. с. 4-5). Встановлено, що останнє погашення коштів за кредитним договором відбулося 30.09.2011 року, а саме: сплачено процентів -6152,71 грн., сума погашеної пені - 2825,54 грн., сплачено комісії 455,65 грн. Після сплати вказаних сум нарахування за вказаними показниками - відсутнє (а.с. 4-5). Згідно копії акту прийому в заставу автомобіля кредитора від 16 травня 2011 року - [PERSON] надав банку автомобіль легковий DAEWOO Sens Т13110, 2006 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER], а також технічний паспорт на вказаний автомобіль та комплект ключів запалення в кількості 1 шт. Автомобіль оглянутий кредитним інспектором, містяться дані про технічний стан автомобіля. Також в акті вказано, що сума від реалізації автомобіля склала 24300 грн. (а.с.66). Із виписки по рахунку [PERSON] слідує, що останній протягом періоду з 28.02.2006 року по 30.09.2011 року здійснював погашення заборгованості по кредиту згідно кредитного договору №КRH0AK01140002 від 13.02.2006 року, а також сплачував нарахувану пеню, комісію, відсотки. За вказаний період відповідачем було сплачено банку згідно вищезазначеного кредитного договору 82216 грн. 92 коп.(а.с.108-119). Також встановлено, що позивач звернувся в суд з позовом 04 квітня 2016 року (а.с.2-3). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які випливають з умов виконання договору споживчого кредиту, прав та обов'язків сторін. При цьому, судом перевірено строки звернення з позовом до суду, оскільки відповідачем надана заява про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Із розрахунку заборгованості за договором №КRH0AK01140002 від 13.02.2006 року встановлено, що станом на 09.03.2016 року за відповідачем [PERSON] значиться заборгованість за наданим кредитом, процентами та по пені в загальному розмірі 12504 грн. 83 коп. На спростування наявності вказаної суми заборгованості відповідачем та його представником доказів суду не надано. Таким чином, встановлено, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами та пені. 24.05.2018 року представник відповідача подав відзив на позов та просив застосувати строк позовної давності, зазначивши, що кредит було надано [PERSON] на строк по 12.02.2011 року, тому починаючи з 13.02.2011 року відповідач у випадку не погашення кредиту, вважається таким, що порушив зобов»язання і право позивача на отримання кредиту. З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось більше ніж через п»ять років. АТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов'язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув, а тому позов підлягає до задоволення. У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №438/489/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що після спливу дії договору, право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання зобов»язань за договором (п.5.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 12.02.2011 року включно (пп.1.1 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань в тому числі і сплата відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця в період з 13 по 17 число кожного місяця (п.1.1 кредитного договору). Починаючи з 13 лютого 2011 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку. Отже, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Ураховуючи наведене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Представником відповідача у відзиві на позов заявлено про застосування строків позовної даності. Норми статті 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду від 04.07.2018 року, викладеного у Постанові у справі №438/489/16-ц. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. З дослідженого в судовому засіданні копії кредитного договору слідує, що кредит було надано на строк до 12.02.2011 року включно. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13.02.2006 року та виписки по рахунку відповідача вбачається, що заборгованість [PERSON] по кредиту, відсоткам та пені виникла, в тому числі, і в період повернення кредитних коштів, визначеного в договорі. Відповідач після закінчення визначеного в договорі терміну погашення заборгованості продовжував вносити кошти на погашення заборгованості по кредиту. Останній раз внесення коштів відповідачем на погашення заборгованості по кредиту було здійснено 30.09.2011 року, тобто після визначеного в договорі строку погашення заборгованості, що свідчить про порушення умов договору відповідачем. Тому з 13.02.2011 року банк мав можливість реалізувати своє право щодо повернення кредиту в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, позовна заява складена 16.03.2016 року та надійшла до суду 04.04.2016 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив представник відповідача. Ураховуючи, що строк позовної давності зі сплати заборгованості за кредитом щодо погашення останнього щомісячного платежу сплив 12 лютого 2011 року, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, нарахованої до 12.02.2011 року включно (закінчення строку кредитування). Безпідставним є також нарахування неустойки на суму заборгованості, яка утворилась до 12.02.2011 року включно, оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стаття 266 ЦК України). І хоч судом виявлено порушення прав позивача щодо неповернення йому кредитних коштів, однак у позові в частині стягнення заборгованості виниклої за період до 12.02.2011 року включно - необхідно відмовити за спливом позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України. Заяв про поновлення строку звернення до суду з позовом - від позивача не надходило. Ураховуючи, що заборгованість по тілу кредиту повинна була бути сплачена відповідачем не пізніше 12 лютого 2011 року, а зі спливом цього строку припинилося і право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, вимоги позивача про стягнення цієї заборгованості нарахованої за період з 13 лютого 2011 року до 09 березня 2016 року є необгрунтованими, а тому до таких вимог не може бути застосована позовна давність. (Аналогічна позиція зазначена у Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №438/489/16-ц). За відсутності підстав для нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами після 13.02.2011 року, відсутні правові підстави і для нарахування неустойки, оскільки відповідно до частин другої та третьої статті 549 ЦК України штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання. У зв»язку з вищевикладеним, в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по кредиту, відсоткам та пені за період з 13.02.2011 року по 09.03.2016 року - слід відмовити за безпідставністю нарахування. Також не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір.

Outcome: dismissed