Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, [PERSON] сільської ради Калинівського району Вінницької області, третя особа на стороні відповідачів [PERSON] про визнання незаконним рішення та скасування державного акта. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно рішення [PERSON] сільської ради Калинівського району Вінницької області 15 сесії 7 скликання від 19.04.2017 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,6300 га, в тому числі:0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,3800 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с.Черепашинці по вул.Зеленій,49-а. На вказану земельну ділянку вона замовила у фізичної особи підприємця [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте, листом вих.№4 від 21.07.2017 року [PERSON] повідомив її про те, що роботи по виготовленню технічної документації на земельну ділянку призупинені, в звязку з тим, що до бази даних ДЗК внесена земельна ділянка громадянки [PERSON], яка частково накладається на її земельну ділянку. [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0506909202017 від 16.08.2017 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,3762 га, кадастровий номер 0521688803:01:001:0382, розташовану в с.Черепашинці по вул.Зеленій, Калинівського району Вінницької області, яка належала останній на підставі державного акта від 27.10.2010 року ЯК 370359, виданого на підставі рішення [PERSON] сільської ради 26 сесії 5 скликання від 20.10.2009 року. За вказаних обставин позивачка звернулась в суд з даним позовом. В судове засідання позивачка не зявилась, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник [PERSON] сільської ради Калинівського району Вінницької області в судове засідання не зявився, згідно довідки №73 від 05.02.2018 року виконком [PERSON] сільської ради Калинівського району Вінницької області позовні вимоги [PERSON] визнає, просить справу розглянути за відсутності представника сільської ради. Представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не зявився, проте 05.02.2018 року від заступника начальника управління надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній в задоволенні позову [PERSON] просить відмовити з мотивів, наведених у відзиві. Представник третьої особи на стороні відповідачів [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання також не зявилась, згідно заяви проти задоволення позову [PERSON] не заперечує, просить розгляд справи провести за її відсутності. [PERSON] ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, рішенням [PERSON] сільської ради Калинівського району Вінницької області 15 сесії 7 скликання від 19.04.2017 року позивачці надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,6300 га, в тому числі:0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,3800 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с.Черепашинці по вул.Зеленій,49-а. На вказану земельну ділянку позивачка замовила у фізичної особи підприємця [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте, листом вих.№4 від 21.07.2017 року [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що роботи по виготовленню технічної документації на земельну ділянку призупинені, в звязку з тим, що до бази даних ДЗК внесена земельна ділянка громадянки [PERSON], яка частково накладається на земельну ділянку [PERSON] [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0506909202017 від 16.08.2017 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,3762 га, кадастровий номер 0521688803:01:001:0382, розташовану в с.Черепашинці по вул.Зеленій, Калинівського району Вінницької області, яка належала останній на підставі державного акту від 27.10.2010 року ЯК 370359, виданого на підставі рішення [PERSON] сільської ради 26 сесії 5 скликання від 20.10.2009 року. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, відповідно до Конституції України, визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні". Положеннями статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" регламентовано, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України можуть визнаватися незаконними лише в судовому порядку. Окрім того, статтею 26 цього ж Закону визначена виключна компетенція міських рад, серед яких не передбачено повноважень щодо скасування прийнятих власних рішень. Частиною 6 п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року визначено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Оскільки чинне законодавство не містить чітких критеріїв розмежування правових актів за ознаками їх нормативності, видається доцільним для такого розмежування використовувати не тільки існуючу юридичну доктрину, а й рішення Конституційного Суду України, які за всіма ознаками є правовими актами. Зокрема, у п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначено: «Конституційний Суд дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в інших рішення Конституційного Суду України: у справі № №20-рп/2001 від 27.12.2001 року, де зазначено, що ознаками нормативності правових актів є невизначеність дії в часі та неодноразовість їх застосування (абз. 1 п. 6 мотивувальної частини), у справі № 4-рп/2009 від 03.02.2009 року, де визначено, що нормативне регулювання є формою впорядкування суспільних відносин і має здійснюватися його субєктами у визначених законом межах (абз.2 п.7 мотивувальної частини). У п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі №9-рп/2008 від 22.04.2008 року щодо відповідності Конституції низки указів Президента стосовно діяльності Ради національної безпеки зазначено, що оскаржені укази глави держави «є правовими актами ненормативного характеру (індивідуальної дії)… Ці укази стосувалися окремих фізичних осіб, були розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після їх реалізації вичерпали свою дію». Такий висновок ґрунтується на правовій позиції єдиного органу конституційної юрисдикції щодо ненормативності правових актів, викладеній в абз.4 п.1 мотивувальної частини рішення від 23.06.97 №2-зп/97 (справа про акти органів Верховної Ради), яка полягає в тому, що «за своєю природою, ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». У відповідності до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного суду України рівною мірою є обовязковими до виконання. [PERSON] ч. 4 ст. 70 даного Закону невиконання рішення та недотримання висновків Контитуційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом. Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. [PERSON] сільської ради щодо обстеження земельних ділянок , які знаходяться в с.Черепашинці по вул.Зеленій, 49 та Зеленій,49 а встановлено, що під час приватизації земельної ділянки та виготовлення державного акта [PERSON] по вул.Зеленій,49 було допущено помилку та виготовлено державний акт на частину земельної ділянки площею 0,1934, га, яка належить [PERSON] [PERSON] сільська рада не заперечує того факту, що відбулось накладення земельних ділянок, проте виходячи з суті рішення [PERSON] сільської ради 26 сесії 5 скликання від 20.10.2009 року воно є актом ненормативного характеру (актом індивідуальної дії), вичерпало свою дію з моменту видання та не може бути скасовано відповідачем. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналогічна правова позиція була висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26.09.2012 року у справі №6-103цс12 та у постанові від 04.06.2014 року у справі №6-46цс14. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Верховний Суд у своїх постановах від 18.09.2013 року (справа №6-12цс13) та від 23.10.2013 року (справа №6-93цс13) зазначив, що держаний акт про право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано. Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України право власності [PERSON] на земельну ділянку виникло з моменту державної реєстрації цього права та відповідно посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вищезазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував право власності, а право власності [PERSON] в момент реєстрації державного акта виникло на підставі рішення [PERSON] сільської ради 26 сесії 5 скликання від 20.10.2009 року, яке є незаконним, тому відповідно державний акт є недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved