Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права на земельну частку (пай) , посилаючись на те, що 10 жовтня 1992 вона була прийнята в члени колгоспу ім. Карла Маркса с. Нерубайка Новоархангельського району Кіровоградської області, дояркою МТФ№2 та працювала у господарстві (в подальшому реорганізованому у колективне сільськогосподарське підприємство «Нерубайське» 02.03.1993 року №2 колгосп ім. Карла Маркса був реорганізований в КСП «Нерубайське». Пропрацювала в даному колгоспі 13 років, що підтверджується записами в трудовій книжці [NUMBER]. 22.05.2005року була звільнена з посади доярки та виїхала в інший населений пунк. На час розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Нерубайське» 24 листопада 1995 року вона перебувала членом КСП і мала право на земельну частку (пай). У 2017 році із засобів масової інформації вона дізналася, що право на земельну частку (пай) мають також особи, які звільнились з колективного сільськогосподарського підприємства, якщо на час видачі державного акту на право колективної власності на землю вони були членами КСП. 30.03.2017 року вона звернулась письмово до Новоархангельської РДА, щоб довідатись чи була вона включена в списки осіб на отримання сертифіката на право на земельну частку (пай). Листом від 04.04.2017 року №01-12/48/2 Новоархангельська РДА її повідомила про те, що в документах архівного фонду КСП «Нерубайське» Нерубайської сільської ради у протоколах загальних зборів колгоспників та в протоколах засідань правління КСП «Нерубайське» за 1996 рік відомостей про включення в списки на розпаювання землі [PERSON] не має, тож рекомендувати їй звернутись до суду. Оскільки вирішити спір в добровільному порядку неможливо позивачка вимушена звертатись до суду з даним позовом. Просить поновити їй пропущений строк звернення до суду з даним позовом, визнавши причини пропуску строку поважними та визнати за нею право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності колишнього КСП «Нерубайське», як членом зазначеного підприємства. Представник позивачки - [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с. 34). Представник відповідача - Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області у судове засідання не з'явився, надіслав до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого заперечують в задоволенні позовних вимог. Вважає, що позивач не вказав поважних причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки право на позов у позивача виникло ще з 1995 року. Новоархангельська РДА Кіровоградської області заперечує проти заявлених вимог [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай). Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності учасників за наявними доказами в сукупності з іншими матеріалами справи. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав: Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини щодо визнання права власності на земельну частку (пай). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно до Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям...» право на земельну частку (пай) мають особи, які являються членами сільськогосподарських підприємств на час отримання державного акту, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в них. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель(зокрема, про визнання права на земельну частку(пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифікату, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки(паю) в натурі, тощо. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Із змісту даної норми випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, включення до списку осіб, доданого до цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 вказаного Указу має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку(пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку(пай). Відповідно до вимогст.1 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"право на земельну частку (пай) мають, в тому числі, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст. 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). З наведених норм права вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона була його членом. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві. Судом встановлено, що 10 жовтня 1992 року позивачка була прийнята в члени колгоспу ім. Карла Маркса с. Нерубайка Новоархангельського району, який було реорганізовано в КСП «Нерубайське» 02.03.1993 року протокол №2, що підтверджується копією трудової книжки колгоспника /а.с.7-8 /. Згідно довідки відділу у Новоархангельському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 03.04.2017 року за № 0.29-7/147-17 КСП «Нерубайське» 24.11.1995 року був виданий Державний акт на право колективної власності, та було затверджено схему поділу земель на паї, що підтверджується розпорядженням голови Новоархангельської районної державної адміністрації від 03.09.1996 року № 191-р /а.с.15-16/ Згідно архівних виписок, наданих архівним відділом Новоахангельської районної державної адміністрації за вих. № 01-12/47/2 від 04.04.2017 року, № 01-12/90/2 від 03.05.2018 року та № 01-12/91/2 від 11.05.2018 року значиться про затвердження списків колгоспників на розпаювання земель. Списків колгоспників, які включені на розпаювання земель, у вказаному протоколі відсутні, містяться відомості про реорганізаці. Колгоспу ім.. Карла Маркса в КСП та СВК «Нерубайське»/а.с. 12-14/. Отже, як вбачається з матеріалів справи позивачка 10.10.1992 року була прийнята в члени колгоспу ім. Карла Маркса с. Нерубайка Новоархангельського району Кіровоградської області, будь-які дані про те, що позивач на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю членів КСП «Нерубайське», який є правонаступником колгоспу була виключена відсутні, але до списків на отримання земельної частки (паю) внесена не була. Як слідує зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. За ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Тобто сертифікат на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, є правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на виділені земельні частки (паю) в натурі (на місцевості). Що стосується пропущення строку звернення до суду, та заперечення відповідача щодо позовних вимог саме в цій частині, суд вважає, що пропущений строк підлягає поновленню з наступних підстав: Відповідно до ст. ст. 256, 257, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч. 1, 3, ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова ВСУ від 16.11.2016 р., справа №6-2469цс16) Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення (постанова ВСУ від 29 жовтня 2014 р., справа №6-152цс14). Із досліджених судом доказів встановлено, що у позивача виникло право на позов про визнання права на земельну частку (пай) з моменту, коли вона фактично дізналася про порушення свого права, а саме з травня 2017 року. Стороною відповідача, в свою чергу, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати позивачем про стан своїх майнових прав і неможливість їх практичної реалізації. Отже, оскільки строк звернення до суду пропущений позивачем з поважних причин, про те, що у списках на отримання Державного акту про право колективної власності на землю позивачка не значиться, остання дізналась в травні 2017 року, тому тому клопотання про поновлення строків позовної давності підлягає задоволенню . Оскільки, як встановлено судом, на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю позивачка являлась членом КСП «Нерубайське», але не була внесена до списку осіб членів колективного сільськогосподарського підприємства, що позбавляє її можливості реалізувати законне право на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, тому таке право підлягає поновленню, а позовна заява задоволенню. Позивач не має іншої можливості захистити своє майнове право, окрім як в судовому порядку, за положеннями ст. 16 ЦК України її право підлягає захисту судом і заявлений позивачем спосіб такого захисту відповідає способу у який можливе відновлення цих прав. Згідно ст.ст. 1,10, 12 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до ст.129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Позов є доведеним та обґрунтованим, базується на чинному законодавстві, тому підлягає задоволенню. Зважаючи на те, що на підставі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, однак такі вимоги позивачем не заявлені, то понесені витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд вирішив понесені позивачем витрати по оплаті судового збору залишити за ним у зв'язку з поданою про це письмовою заявою.

Outcome: approved