Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування від 06.01.2018 року недійсним, в якому зазначив, що у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області на виконанні перебуває виконавчий лист №279/5669/14-ц, виданий Коростенським міськрайонним судом Житомирської області 20.01.2015 року про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11159555000 від 25.05.2007 року в розмірі 40514,15 швейцарських франків (ВП №49352613). 21.08.2017 року Коростенським міськрайонним судом постановлено ухвалу про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні по справі №279/5669/14-ц, в зв`язку із укладенням договору факторингу між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», згідно якої стягувача замінено на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позивака». Згідно відомостей, отриманих із офіційного інтернет-сайту ДП «СЕТАМ» (https://setam.net.ua/auctions/242829) позивачу стало відомо, що предмет іпотеки: нежитлова будівля (приміщення магазину), загальною площею 65,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реалізовано шляхом проведення електронних торгів 30.10.2017 року. Пізніше, згідно повідомлення ДП «Сетам»» №3631/19182-09-17/3 від 21.12.2017 року, позивачу стало відомо, що 30.10.2017 року відповідачем [PERSON] з прилюдних торгів придбано вищевказане нежитлове приміщення. Тобто, предмет іпотеки, який забезпечує виконання боржником [PERSON] договору про надання споживчого кредиту №11159555000 від 25.05.2007 року, набуто у власність самою боржницею у виконавчому провадженні 49352613. 06.01.2018 року відповідач [PERSON] , діючи умисно з метою унеможливлення задовольнити вимоги стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Позика» - за рахунок набутого у власність нею вищезазначеного нерухомого майна, відчужила нежитлову будівлю (приміщення магазину) загальною площею 65,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладення правочину - договору дарування, посвідченого 06.01.2018 року приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Івчуком С.С. за реєстраційним номером 89. Згідно вказаного договору дарування відчуження нерухомого майна відбулося за безоплатним одностороннім договором, за яким обдарованим є син боржника - [PERSON] . Відповідач, достеменно усвідомлюючи, що в межах виконавчого провадження за нею залишився борг і що у неї відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення, вчинила правочин для унеможливлення виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, відсутність наміру реально відчужити нерухоме майно та переслідування наміру ухилитись від виконання грошового зобов`язання є те, що станом на 19.12.2018 року [PERSON] , не зважаючи на перехід права власності, здійснює підприємницьку діяльність за КВЕДом 47.11 в магазині Продовольчих товарів, який відчужений нею за вищевказаним договором, що підтверджується актом перевірки наявності та стану предмета іпотеки від 19.12.2018 року. Просить рішенням суду визнати недійсним договір дарування, посвідчений 06.01.2018 року приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Івчуком С.С. за реєстраційним номером 89 та скасувати запис про право власності 24314545 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 25.02.2019 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову та третій особі строку на подачу пояснень щодо позову та відзиву на позов. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком направлялась особам, які беруть участь у справі за зареєстрованим місцем проживання. Про розгляд справи у порядку спрощеного провадження одночасно було розміщено оголошення на сайті суду. Відповідач [PERSON] 09.04.2019 року направила відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає . Третя особа пояснень щодо позову та відзиву на позов у встановлений строк не подала. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивачем порушено спір про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі (приміщення магазину), загальною площею 65,1кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотарусом Івчуком С.С . 06.01.2018 року, зареєстровано в реєстрі за №89. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно статті 717 та ч.2 ст.719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 та постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 61-7898св18. Враховуючи, що укладаючи оспорюваний договір дарування, [PERSON] була обізнана про існуючі у неї боргові зобов`язання перед позивачем, наявність судового рішення про стягнення заборгованості, тому договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань за кредитним договором. Отже, при укладання оспорюваного договору відповідач могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на зазначене в договорі нерухоме майно. В пунктах 5 та 5.2 укладеного договору дарування зазначено, що дарувальник стверджує, що на момент укладання цього договору нежиле приміщення магазину нікому іншому не продано, не подароване, іншим способом не відчужене, під заставою, в тому числі податковою, забороною ( арештом ) не перебуває, судового спору щодо вказаного майна, а також будь-яких прав до нього у третіх осіб не має, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб воно не внесено, не є предметом заповіту та спадкового договору. Дарувальник не є боржником відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". Проте, з витягу від 06.01.2018 року з Єдиного реєстру боржників відповідач значиться в цьому реєстрі, як боржник за виконавчим провадженням № 49352613. В ході виконання вказаного виконавчого провадження нежитлова будівля приміщення магазину, загальною площею 65, 1 кв.м., розташована за адресою : [ADDRESS] була реалізована шляхом проведення електронних торгів 30.10.2017 року. Покупцем за результатами проведених торгів стала [PERSON] . Придбане нерухоме майно [PERSON] було відчужене за оспорюваним договором дарування, незважаючи на те, що після реалізації вищезазначеного майна залишилась заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11159555000 від 25.05.2007 року і інше майно , на яке можливо звернути стягнення , у боржника відсутнє. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості виконання судових рішень. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. З врахуванням наведеного слідує, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів в межах відкритого виконавчого провадження, що є підставою для задоволення позову. Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статгі 215, 216 ЦК України). У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом"а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивач не заявляв, тому

Outcome: approved