Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 23.10.2015 року відповідачі позичили в нього 26825 дол. США, які зобов'язалися повернути в строк до 23.01.2016 року . З метою забезпечення належного виконання вказаного договору позики коштів, державним нотаріусом було посвідчено, укладений сторонами договір іпотеки з застереженням нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Відповідачі не виконали взятого зобов'язання щодо повернення коштів, а тому позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд, в рахунок заборгованості [PERSON], [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 23.10.2015 р., посвідченого нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за №3-1047 в розмірі 26825 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 721 447,65 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах - по 1\\2 частині кожному, шляхом визнання права власності за [PERSON] права власності на вказану квартиру, за ціною 652 120 грн.. визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності ПП «Експерт Гарант» від 16.02.2017року, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Представник відповідачів, згідно довіреностей в справі, позов не визнав. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 23.10.2015 року [PERSON] позичив [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 642 995,25 грн., що було еквівалентно 26825 грн. Зазначене підтверджено нотаріально посвідченим договором позики (а.с.7). Встановленим є те, що відповідачі в рахунок забезпечення належного виконання вказаного договору позики, передали в іпотеку своє майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Зазначене підтверджено договором іпотеки від 23.10.2015 року. Який належно посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори (а.с. 4). Встановлено, що 23.10.2015 року було зареєстровано обтяження майна, переданого відповідачами в іпотеку, що вбачається з Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень (а.с.5). Судом встановлено, що мало місце порушення відповідачами своїх зобов'язань за договором позики від 23.10.2015року та існує заборгованість перед [PERSON] в сумі 721 447 грн. 65 коп. Стороною відповідача визнано факт наявності заборгованості, визнано право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, але представник відповідачів заперечив саме спосіб стягнення на предмет іпотеки, який було обрано позивачем. Згідно п.11 Договору іпотеки у випадку невиконання боржниками в строк до 23.01.2016 року зобов'язання, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», або іншим шляхом визначеного сторонами. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. За ст..589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч.1 ст.33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Умовами укладеного між сторонами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальниками умов Договору позики. Згідно ст.35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, така вимога надсилалася позивачем, але відповідачі не отримували листи за адресою реєстрації свого місця проживання. Позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, згідно вимог ст..37 Закону «Про іпотеку». Згідно ч.1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. \ Частина перша статті 37 в редакції Закону N 800-VI ( 800-17 ) від 25.12.2008 \ . Однак, як було встановлено судом, сторони не укладали окремого договору про задоволення вимог іптекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Також, слід зазначити, що в самому Договорі іпотеки не зазначено чітко спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - визнання права власності на предмет іпотеки, а, лише, зазначено що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», або іншим шляхом визначеного сторонами /п.11 Договору іпотеки/. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 р. у справі № 6-124цс13). При цьому резолютивна частина судового рішення повинна містити формулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Правильною є практика судів, які за відсутності встановлення в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відмовляють у задоволенні подібних позовів. Судам, вирішуючи такі справи, необхідно чітко дотримуватись вимог законодавства та враховувати способи захисту, визначені договором, не виходячи за їх межі. Згідно ч. 39 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за №5, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Однак, як було зазначено вище, в Договорі іпотеки від 23.10.2015 року, який було укладено між сторонами не передбачено право іпотекодержателя задоволення вимог в спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Згідно ч.38 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за №5, у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, в даному випадку, позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав, позивач має право ставити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Outcome: dismissed