Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулись до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 03.09.1993 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], за участю директора ТОВ "Ікар" [PERSON] було укладено договір.\~На підставі вказаного договору укладеного між сторонами на відповідача було оформлено право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Так, вказана квартина на підставі розпорядження органу приватизації від 21 червня 1993 року № 4 належала [PERSON] та відповідно до технічного паспорту від 17 серпня 1993 року складалася з однокімнатної квартири загальною площею 31.8 кв.м., з яких житлова - 16.4 кв.м.. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1993 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] право власності на вказане нерухоме майно перейшло до [PERSON], а на підставі пункту 2 та 3 договору від 03.09.1993 року [PERSON] повинен був передати вказану квартиру по договору реконструкції під магазин СП " Европа-Юг-Інвест", а останній в свою чергу зобов'язався зробити реконструкцію вказаної квартири під магазин з переведенням її з житлового фонду в нежитловий. Відповідно до п. 7 зазначеного вище договору позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] домовилися, що у випадку продажу квартири - магазина за адресою: [ADDRESS], отримані від продажу кошти мають бути поділені між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] в пропорції 50/50, після чого [PERSON] повинна передати половину своєї частки [PERSON] Однак, позивачам стало відомо, що відповідачем [PERSON] без попередження [PERSON] та домовленостей було відчужено вказане нерухоме майно шляхом продажу. Так, відповідачем [PERSON] було продано нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS], а\~1/2\~частину грошей, яка за договором належить позивачці залишив у собі. На прохання позивачки повернути вказані грошові кошти з продажу нерухомого майно відповідач [PERSON] відмовив, що і змусило позивачів звернутися з позовом до суду. Крім того, позивачі вважають що зазначена в Договорі купівлі-продажу квартири від 14.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2586, квартира за адресою: [ADDRESS] є нежитловим приміщенням, тому договір купівлі-продажу квартири є удаваним, підлягає визнанню недійсним та проведенню двосторонньої реституції. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідачі та їх представники у задоволені позову просили відмовити, посилаючись на те, що спір між [PERSON] та відповідачем [PERSON] стосовно стягнення 1/2 коштів отриманих за продаж квартири, які вимагає [PERSON] на підставі Договору від 03.09.1993 року вже розглянуто судом та рішення по ньому набрало законної сили. Відповідно до Рішення Апеляційного суду одеської області від 06.11.2014р. (залишеного без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015) по справі № 520/1348/14-ц, у задоволені позову [PERSON] відмовлено. Відповідно до пояснень відповідачів на момент укладення договору купівлі продажу квартири від 14.09.2012 року, квартира за адресою: [ADDRESS] до нежитлового фонду переведена не була, реконструкція та переведення до статусу нежитлового приміщення здійснено після продажу зазначеної квартири [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін по справі, суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних підлягає закриттю, а позовні вимоги в частині визнання угоди недійсною не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідно до висновків суду викладених у рішенні апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014р. (залишеного без змін судом касаційної інстанції) по справі № 520/1348/14-ц та ухвали апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015р. по справі № 520/1348/14-ц, спір в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 коштів отриманих за продаж квартири за адресою: [ADDRESS] вже розглядався судами, рішення по ньому набрало законної сили. Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015р. по справі № 520/1348/14-ц, докази надані представником [PERSON] вже розглядались судом та їм надана правова оцінка: «25 червня 2015 року представник позивачки [PERSON] [PERSON], звернувся до апеляційного суду з заявою про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що додані до заяви документи, які знаходились у основного засновника ТОВ «Ікар» та СП «Европа-Юг-Інвест» [PERSON] та відсутні в матеріалах справи, повністю доводять підстави позову, а саме, те що придбана 03 вересня 1993 року квартира [ADDRESS] використовувалась для спільного бізнесу ТОВ «Ікар», яке є засновником СП «Европа-Юг-Інвест», [PERSON] та [PERSON] як магазин на підставі трьохстороннього договору від 03 вересня 1993 року, була переведена із житлового фонду в нежитловий згідно наданого проекту, на що були витрачені значні грошові кошти, для здійснення торгівлі були отримані необхідні дозвільні документи. По додані до заяви документи заявнику стало відомо у червні 2015 року. Вказані обставини можуть вплинути на висновки апеляційного суду, є істотними й можуть бути визнані нововиявленими обставинами. Тому представник позивачки вважав, що є підстави для скасування рішення апеляційного суду у зв'язку з нововиявленими обставинами й за фактом перегляду судового рішення залишити рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2014 року без змін. Залишаючи рішення апеляційного суду від 06 листопада 2014 року без змін, касаційний суд також виходив з того, що позивачка не довела своїх позовних вимог та виконання умов договору купівлі-продажу спірної квартири від 03 вересня 1993 року. Зазначеними обставинами про те, що придбана 03 вересня 1993 року квартира [ADDRESS] використовувалась для спільного бізнесу ТОВ «Ікар», яке є засновником СП «Европа-Юг-Інвест», [PERSON] та [PERSON] як магазин на підставі трьохстороннього договору від 03 вересня 1993 року, була переведена із житлового фонду в нежитловий згідно наданого проекту, на що були витрачені значні грошові кошти, обґрунтовувалась касаційна скарги заявника, та вони досліджувались апеляційним судом та касаційним судом при перегляді судового рішення, що підтверджується наявними у справі судовими рішеннями. За таких обставин відповідно до ст.205 ЦПК України, провадження у справі в частині стягнення на користь позивачів [PERSON] і [PERSON] солідарно з відповідача [PERSON] грошову суму в рахунок виконання трьохстороннього договору від 03.09.1993 року в розмірі 135 500 гривень; стягнення на користь позивачів з відповідача [PERSON] збитки у вигляді встановленого рівня інфляції за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 106 773 гривень; стягнення на користь позивачів з відповідача [PERSON] збитки у вигляді 3-х % річних за весь період прострочки грошового зобов'язання в сумі 13211,25 гривень підлягає закриттю. Судом також встановлено, що 03 вересня 1993 року відповідно до договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON], до [PERSON] перейшло право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS]., яке складалася з однокімнатної квартири загальною площею 31.8 кв.м, з яких житлова - 16.4 кв.м., що зафіксовано у технічному паспорті від 17 серпня 1993 року. Як вбачається з відмітки органу реєстрації про прописку у житловій квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], [PERSON] був зареєстрований у зазначеній квартирі у період з 16.11.1994р. по 22.09.2012р. 14.09.2012 року між [PERSON], та [PERSON], [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2586, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Технічних паспортів від 17.08.1993р. та 05.09.2012р., на момент укладення договору купівлі продажу квартири від 14.09.2012р. реконструкція квартири не проводилась. Доказів переведення в статус нежилого або будь якого обмеження власника на розпорядження власністю до суду не надано. Трьохсторонній договір від 03 вересня 1993 року на який посилаються позивачі не містить заборони [PERSON] вільно на свій розсуд розпоряджатись своєю власністю. Проведення реконструкції і надання статусу нежитлового приміщення [PERSON] та [PERSON] після укладання договору купівлі продажуквартири від 14.09.2012р. підтверджується Свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення офісу-магазину, Технічним паспортом від 01.10.2012р., декларацією про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої ДАК в Одеській області від 01.11.2012р. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У рішенні апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014р. по справі № 520/1348/14-ц, зазначено: «Колегія вважає, що відповідач був власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, який ніким в установленому законом порядку не оспорювався і в праві був її відчужувати на умовах, викладених в договорі купівлі-продажу від 14.09.2012 року». Таким чином, враховуючи сукупність доказів у суду немає підстав вважати недійсним та удаваним договір купівлі-продажу квартири від 14.09.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2586, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON], та [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно\~ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно\~ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивачів, а тому відмовляє у їх задоволенні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed