Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на обов'язкову частку в спадковому майні, а саме нежитловому приміщенні № 1, розташованому за адресою: [ADDRESS] посилаючись на те, що відповідачем порушено право позивача на обов'язкову частку під час спадкування за заповітом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримав та з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серії [NUMBER], видане 19.08.1999 року, державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. спадкоємцю за заповітом - [PERSON] на нежиле приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS], розташоване на другому поверсі двоповерхової окремо розташованої будівлі та складається з приміщення № 1 другого поверху, загальною площею 81,9 кв.м.. в частині обов»язкової частки у спадковому майні в розмірі 1\\3 зазначеного майна, що складає 27,3 кв.м.; визнати за [PERSON] в порядку спадкування обов»язкової частки спадкового майна право власності на нежиле приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS], розташоване на другому поверсі двоповерхового окремо розташованої будівлі та складається з приміщення № 1 другого поверху, в розмірі 1\\3 від загальної площі майна, що складає 27,3 кв.м. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю, з приводу порушення права позивача на обов'язкову частку у спадковому майні під час спадкування за заповітом зазначили, що відповідач не була обізнана з приписами діючого на момент спадкування законодавства та вважала, що діяла в інтересах позивача. Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей Колект" проти задоволення позову заперечувало з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві надала до суду свої пояснення, в яких поклалась при вирішенні питання по суті на розсуд суду, свого представника у судове засідання не направила. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, її представника, представника 3-ої особи, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON], який є батьком позивача та колишнім чоловіком відповідача, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про розірвання шлюбу (а.с.12, 13). Після смерті померлого відрилась спадщина. З копії спадкової справи вбачається, що померлий на все майно, яке йому належало на день смерті заповів [PERSON], що підтверджується копією заповіту (а.с.87 зворот, 88). Так, [PERSON] з матеріалів спадкової справи № 297, копія якої надійшла на вимогу суду з Сьомої Київської державної нотаріальної контори, 23.01.1999 р. після смерті громадянина [PERSON] відповідач - [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину серії [NUMBER] від 19.08.1999 року отримав у власність за заповітом від 30.05.1996 року нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 1 площею 81,9 м. кв., яке розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS]. При цьому відповідачем порушено право позивача на обов'язкову частку у спадковому майні, оскільки позивач, як малолітня дитина спадкодавця [PERSON] мав право на обов'язкову частку в розмірі, встановленому ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який діяв на час відкриття спадщини. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до положень ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який діяв на час смерті мого батька та відкриття спадщини після його смерті 23.01.1999 року, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Згідно частини першої ст. 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. На дату смерті [PERSON], [PERSON] та померлий вже були розлучені. Таким чином, позивач [INFO], як малолітня дитина померлого (на дату смерті спадкодавця позивачу було 12 років) мав право на обов'язкову частку у спадковому майні Згідно положень ст. 529 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року, при спадкоємстві за законом, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. З матеріалів спадкової справи вбачається, що окрім спадкоємця за заповітом - відповідача, заяви про прийняття спадщини подали й діти спадкодавця: [PERSON] 1975 р.н., [PERSON] 1979 р.н., але згодом, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, що підтверджується відповідною заявою, наявною в матеріалах спадкової справи. Таким чином, при спадкуванні за законом позивачу б належало отримати разом зі своїми братами одну третину від всього майна, що увійшло до складу спадкового майна. Обов'язкова частка в спадковому майні відповідно до ст. 535 ЦК УРСР визначена на рівні не менше двох третин від частки, яка б належала спадкоємцю у разі спадкування за законом, що в аспекті заявлених позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину складає наступну частку: обов'язкова частка становить не меньше 2/3 від частки, яка б належала позивачу при спадкуванні за законом. Разом з тим, в матеріалах спадкової справи також міститься заява [PERSON] в порядку ст. 553 ЦК УРСР, про відмову від прийняття спадщини, що свідчить про те, що у разі спадкування за законом, обов'язкова частка у спадковому майні збільшилася до однієї другої всього спадкового майна та становить 2/3 від 1/2 частини майна, що становить 1\\3 частину від спадкового майна. Виходячи з положень п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. За викладених вище обставин суд приходить до висновку, що обов'язкова частка позивача в спадковому майні відповідача становить саме 1/3 від спадкового майна, оскільки в разі спадкування за законом, така частка становила б ? усього спадкового майна. Отже, визнаючи право спадкоємця на обов'язкову частку в спадковому майні суд визнає недійсним свідоцтво про право на спадщину недійсним лише в тій частині, яка становить обов'язкову частку, а саме 1/3 нерухомого майна, щодо якого позивачем заявлено позовні вимоги. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності на частину нерухомого майна в обсязі обов'язкової частки, оскільки такі дії, враховуючи відсутність спору щодо визнання права власності на майно, виходять за межі компетенції та повноважень суду і питання отримання права власності в порядку спадкування належить вирішувати в порядку вчинення нотаріальних дій. Щодо заявленої третьою особою заяви про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до перехідних положень ЦК України 2004 року та п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. Стаття 71 ЦК УРСР встановлює загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), в три роки. Відповідно до ст. 74, 76 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності, а перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 297, що надійшла з Сьомої Київської державної нотаріальної контори, відповідач у заявах про прийняття спадщини № 466 від 25.05.1999р.; № 813 від 19.08.2001р.; № 1309 від 04.10.2014р. зазначав про відсутність спадкоємців передбачених ст. 535 ЦК УРСР, та ст. 1241 ЦК України, що вказує на триваючий характер порушення ним прав позивача на обов'язкову частку у спадковому майні, підтверджений відповідачем вже у 2014 році. Відтак строк позовної давності позивачем не пропущено, адже позовна заява подана до спливу загального строку позовної давності, встановленого діючим на час початку порушення права законодавством України. Більше того, відповідач у судовому засіданні підтвердила той факт, що заяви про прийняття спадщини друкував нотаріус, а вона лише підписувала їх та не розуміла зміст ст. 535 ЦК УРСР, та ст. 1241 ЦК України. Посилання третьої сторони на предмет спору про необхідність застосування строку позовної давності з моменту повноліття позивача не є обґрунтованими, адже позивач дізнався про порушення його права на обов'язкову частку у спадковому майні не від відповідача, і весь час з моменту повноліття вважав, що його право на спадщину діями відповідача не порушене, адже сумлінно помилявся у своїх міркуваннях про те, що відповідач, маючи заповіт від спадкодавця, має право на все майно, що належало спадкодавцеві. За таких обставин, заява третьої особи про необхідність застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 243 грн. 60 коп. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial