Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач у березні 2013 року звернувся до суду з позовом і просить розірвати шлюб з відповідачкою, посилаючись на те, що їх сім"я розпалась, спільно вони не проживають як подружжя з червня 2012 року, примирення та збереження сім»ї неможливе. Представник позивача вимоги останнього в судовому засіданні підтримав. Відповідачка та її представник у судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставили. Судові повістки, направлені відповідачці та її представнику, повернулися до суду без вручення з відміткою поштового відділення про повернення в зв»язку з закінченням встановленого терміну зберігання. В той же час, у день розгляду справи до суду особисто відповідачкою була подана чергова апеляційна скарга на ухвалу суду про відкриття провадження в справі. Тобто, відповідачка, не дивлячись на не витребування судової повістки з поштового відділення, іншим доступним для неї шляхом отримала інформацію про час розгляду справи. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обгрунтованим, виходячи з наступного. Сторони перебувають у шлюбі з 13.11.2004 року. Від шлюбу дітей не мають. Встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім"ї. Суперечності, що виникали між ними з різних причин, привели до її розпаду. Сторони перестали підтримувати подружні стосунки, ведення домашнього господарства, з червня 2012 року проживають окремо. На примирення позивач не згодний. У жовтні 2013 року позивач подав до суду заяву,якою наполягає на розірванні шлюбу, посилаючись на те, що він заперечує як проти примирення, так і проти збереження сім»ї, т.я. це суперечить його інтересам, оскільки на даний час він фактично створив іншу сім»ю. Крім того, з інформації спільних друзів йому відомо, що відповідачка також не зацікавлена в збереженні сім»ї, а має лише намір затягувати розгляд справи, переслідуючи цим власні інтереси. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, за визначенням ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З цього законодавчо сформульованого поняття сім'ї випливає, що однією із ознак сім'ї є спільне проживання та спільний побут подружжя. Представник позивача суду пояснив і це підтверджується клопотанням позивача до суду, сторони не проживають спільно з червня 2012 року, спільного господарства не ведуть. З точки зору сімейного законодавства шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді чоловіка та жінки. З врахуванням викладеного, небажання позивача продовжувати шлюб, суд вважає, що подальше спільне життя і примирення подружжя стали неможливими, а тому шлюб підлягає розірванню. При вирішенні даного спору суд також враховує наступне. Як встановлено вище, позивач звернувся до суду з позовом у березні 2013 року. Заочним рішенням суду від 18.05.2013 року позов був задоволений, шлюб сторін розірваний. За ініціативою відповідачки заочне рішення суду було скасовано і при зверненні до суду з заявою про його скасування остання посилалася на невжиття судом заходів до примирення подружжя. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд має забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, та вживати заходів до примирення подружжя. Так, представник позивача суду пояснив і це підтверджується наданими документами, позивач періодично проходить тривалий курс лікування за кордоном у зв»язку з наявним у нього серйозним захворюванням. З моменту звернення до закордонної клініки в квітні 2013 року та періодичного повернення позивача в Україну, відповідачка жодного разу не спілкувалася з ним, ініціативи до спілкування не проявляла, і будь-яких дій, які б свідчили про її зацікавленість у збереженні сім»ї, не вчиняла. / а.с. 41- 42; 56 - 57 / Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких обставин, з врахуванням норм сімейного законодавства щодо рівноправності шлюбного союзу, суд приходить до висновку, що сама відповідачка не зацікавлена в збереженні сім»ї та примиренні подружжя, надання строку на примирення буде суперечити інтересам позивача, а тому суд не вбачає підстав для вирішення даного питання. Крім того, суд зважає на те, що позивач заперечує як проти примирення, так і проти збереження сім»ї. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суд вважає, що відповідачка, уникаючи явки до суду, жодного разу не з»явившись у судове засідання після перегляду заочного рішення суду, не довела суду свого бажання зберегти шлюб, а неодноразове оскарження нею ухвали про відкриття провадження в справі свідчать про зворотнє. Суд також виходить з того, що законом, а саме ст.ст.27, 31 ЦПК України особи, що беруть участь у справі, наділені широким колом цивільних прав, і лише одним обов»язком: добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати покладені на них процесуальні обов»язки. Суд вважає, що відповідачка, звернувшись до суду з заявою про перегляд заочного рішення та після його скасування, недобросовісно здійснювала свої процесуальні права та не виконувала покладені на неї процесуальні обов»язки, своїми діями зайняла позицію затягування розгляду справи, неодноразово оскаржуючи ухвалу суду про відкриття провадження в справі, не дивлячись на те, що апеляційною інстанцією апеляційні скарги відхилялися, а в подальшому відмовлялося в відкритті апеляційного провадження. Суд вважає також, що розірвання шлюбу сторін при такій ситуації не буде порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, т.я. Європейський суд у своїх численних рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Відповідні роз»яснення з цього приводу дав Верховний Суд України в своєму листі від 28.05.2014 року. За таких обставин суд вважає, що розгляд справи в відсутності відповідачки та ухвалення заочного рішення, з врахуванням зайнятої нею позиції при її розгляді, не є порушенням даної Конвенції та не обмежує її права на доступ до правосуддя.

Outcome: approved