Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування. У своїй заяві зазначила, що [INFO]. помер її син [PERSON], який мешкав за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Комунарівської сільської ради Старобешівского району Донецької області. Після смерті сина залишилося спадкове майно у вигляді ? частки житлової квартири [ADDRESS]. Позивачка прийняла спадщину, інших спадкоємців [PERSON] немає. Однак, державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючий документ на ? частку вищевказаної квартири на ім'я сина, а саме - свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення органу приватизації радгоспу «Гірник» від 21.12.1993 р., не зареєстроване у встановленому порядку. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом 02.12.2013 р. винесено відповідну постанову. Оскільки в теперішній час син помер, зареєструвати його право власності неможливо, тому вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. У судовому засіданні позивачка на задоволені позовних вимог наполягала, надала пояснення, аналогічні, викладеним у позові та додатково пояснила, що окрім неї є ще один спадкоємець - неповнолітній син спадкодавця - [PERSON] - її онук. Вона не заперечує проти права онука на спадкування. Представник відповідача - Комунарівської сільської ради за довіреністю - Бондаренко Н.І. подала заяву про визнання позову та про розгляд справи за її відсутності. Законний представник третьої особи - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що її спільний зі спадкодавцем неповнолітній син також є спадкоємцем, отже не лише позивачка, а й він також має право на спадкування після свого батька. Дослідженням поданих суду сторонами письмових доказів встановлено наступне. Згідно до свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого виконкомом Комунарівської сільської ради Старобешівського району Донецької області 11.07.2002 р. [PERSON] помер [INFO]. Згідно до свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області 21.11.2008 р., [PERSON] помер [INFO]. Таким чином, позивачкою доведено, що з батьків спадкодавця на момент відкриття спадщини залишилася лише вона. Згідно до дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.12.1993 р. органом приватизації радгоспу «Гірник», на підставі розпорядження органу приватизації радгоспу «Гірник» №340 від 21.12.1993 р., [PERSON] та [PERSON] передано у власність в рівних частках (по ? кожному) житлову квартиру [ADDRESS]. Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №5550211 від 02.07.2013 р., позивачка [PERSON] зареєструвала своє право власності на ? частку у вищевказаній квартирі. Реєстрація здійснена 02.07.2013 р. Згідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №33509079 від 18.03.2013 р., у Старобешівській державній нотаріальній конторі зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON]. Згідно до поданого позивачкою технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] Старобешівського району Донецької області, двокімнатна житлова квартира загальною площею 51,40 кв.м, розташована на 2 поверсі двоповерхового житлового будинку. Власниками квартири у техпаспорті зазначені [PERSON] та [PERSON]. Згідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.12.2013 року, державний нотаріус Старобешівської державної нотаріальної контори Лисенко О.В. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку зазначеної вище квартири, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації правовстановлювального документу на ім'я спадкодавця. Постанова мотивована тим, що поданий нотаріусу дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно, посвідчений органом приватизації радгоспу «Гірник» 21.12.1993 р. не зареєстрований належним чином, як того вимагає п.4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України 22.02.2012 р. №296/5 та форма №7 Додатку 25 до Правил ведення нотаріального діловодства від 22.12.2010 р. №3253/5. Згідно до письмової довідки, виданої 13.12.2013 р. за №1522/01-16 завідувачем Старобешівської державної нотаріальної контори в адресу суду, підтверджено факт прийняття спадщини [PERSON] після [PERSON] та вказано про винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю державної реєстрації правовстановлювального документа на ім'я спадкодавця. З вищезазначених документів слідує, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину, але свідоцтво про право на спадщину не отримала у зв'язку з відмовою нотаріуса видати їй таке свідоцтво саме з підстави невідповідності, на думку нотаріуса, правовстановлюючого документа вимогам законодавства. Згідно до письмових довідок, виданих 13.12.2013 р. за №02-17571 та 19.12.2013 р. за №841 відповідачем в адресу суду, після смерті [PERSON] залишився ще один спадкоємець - неповнолітній син померлого [PERSON], який народився [INFO]. та від народження і до 23.03.2001 р. разом із матір'ю [PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS]. З поданого законним представником третьої особи свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 21.01.1998 р. Комунарівською сільською радою Старобешівського району, встановлено, що спадкодавець [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. Відповідно до поданого тією ж особою свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого 17.09.2001 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Старобешівського районного управління юстиції, шлюб між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Отже на момент відкриття спадщини зазначені особи подружжям не були. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані учасниками судового розгляду документи, зокрема, письмові докази, вирішуючи справу в межах встановлених законодавством засад рівності сторін перед законом і судом, диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Цивільний кодекс України був прийнятий 16.01.2003 року та набрав чинності 01.01.2004 року. Отже даний законодавчий акт не розповсюджується на відносини спадкування, що склалися раніше, зокрема й відносини, пов'язані зі спадкуванням після смерті [PERSON] Те ж саме стосується і відносин, пов'язаних із набуттям права власності на нерухоме майно в порядку приватизації державного житлового фонду, які станом на час смерті спадкодавця регулювалися Цивільним кодексом України, від 1963 року, Законом України «Про власність» N 697-XII від 7 лютого 1991 року та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» N 2482-XII від 19 червня 1992 року. Згідно до ст.4 Цивільного кодексу України 1963 р., цивільні права виникають, зокрема, з адміністративних актів. Згідно до загального правила, що встановлено у ст.128 ЦК України 1963 р., право власності у набувача майна виникає з моменту передачі речі. Згідно до ст. 49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла станом на дату отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на спірну квартиру (21.12.1993р.), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» N 1952-IV, прийнятого 1 липня 2004 року, який набув чинності 03.08.2004 року не можуть бути застосовані до регулювання спірних правовідносин з огляду, знову ж таки, на вимоги ст.5 Цивільного кодексу України щодо дій актів цивільного законодавства у часі. Отже, відповідно до вищезазначених норм законодавства, право власності на приватизовану квартиру у [PERSON] та [PERSON] виникло з моменту передачі їм квартири та підтверджується наданим позивачкою свідоцтвом від 21.12.1993 р. Вимоги щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно нормативні акти того часу не містили. Такі висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду України у справі з приводу схожих правовідносин та викладеною у постанові від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12. Так, у вказаній постанові Верховний Суд України, зокрема, вказав, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"…, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Таким чином, ? частка житлової квартири [ADDRESS] Старобешівського району Донецькій області на момент смерті [PERSON] належала йому на праві власності і входила до спадкової маси. Посилання державного нотаріуса на п. 4.15. та п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України 22.02.2012 р. №296/5 (далі - Порядок), як на підставу відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину суд знаходить безпідставними, оскільки у даних положеннях Порядку йдеться про майно, зокрема, нерухоме, право власності на яке підлягає державній реєстрації. У даному ж випадку, право власності на майно спадкодавця такій реєстрації не підлягало, бо це не було передбачене законодавством. Отже, вимоги позивачки про встановлення за нею права власності на спадкове майно у судовому порядку є обґрунтованими та законними. Проте вимога позивачки на спадкування всього майна, що входить до спадщини не відповідає законодавству. Так, відповідно до ч. 1 ст.529 ЦК України 1963 р., при спадкуванні за законом, спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Виходячи з цієї норми закону, та враховуючи встановлене судом коло спадкоємців, до якого входять мати та син спадкодавця, спадщина має бути розподілена між ними у рівних частках. Стосовно спадкового майна, визначеного у позовній заяві, у вигляді ? частки житлової квартири [ADDRESS], це право кожного зі спадкоємців відповідає ? частці у праві власності на вказану квартиру. Отже, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за нею права власності на ? частину майна спадкодавця, що відповідає ? частці спірної квартири. Питання повернення судового збору, сплаченого позивачкою, відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд не розглядає, оскільки відповідна вимога відсутня у позові.

Outcome: partial