Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, яким, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просять визнати недійсним заповіт від імені [PERSON], [INFO]., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. 11.09.2012 року за реєстровим номером 1956. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON], чоловік та батько позивачів. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - 21/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку позивачі разом мешкали до 2004 року. Позивач [PERSON], зареєстрований в будинку з часу отримання паспорту та до цього часу. В кінці 2010 року у зв'язку з неможливістю зробити ремонт у вказаному будинку по причині відсутності достатніх коштів позивачі переїхали та стали проживати за іншою адресою: [ADDRESS]. Під час складання та подачі позивачами заяв про прийняття спадщини до приватного нотаріусу ХМНО Мангушевої О. С. їм стало відомо, що [PERSON] склав заповіт на випадок смерті, яким все своє майно він заповів своїй сестрі [PERSON]. [PERSON] вів безладний спосіб життя, дуже зловживав алкогольними напоями. Позивачі зазначають, що з відповідачем у померлого [PERSON] були напружені стосунки, адже остання хотіла, щоб їх батьки частину домоволодіння подарували їй, а не померлому [PERSON] Також, у фотокартці в паспорті, що виданий в 2012 році наглядно видно, що [PERSON] був сфотографований в незвичайному стані (хвороби, алкогольного сп'яніння, тощо). Підписи [PERSON] в паспортах 1998 року та 2012 року дуже різні, буква «Т» дуже розмазана, а це, на думку позивачів, дає підстави вважати, що особа підписувала заповіт не бажаючи цього або не розуміючи, що саме вона робить.У зв'язку з вищевикладеним, позивачі вважають, що складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON], у зв'язку з чим він підлягає визнанню недійним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Крім того, [PERSON] зазначила, що з 1980 по 2004 рік вона з дітьми та померлим проживали за адресою: [ADDRESS]. При цьому, з 1986 року померлий почав зловживати спиртними напоями, у зв'язку з чим у 1997, 1998 та 2000 році він «кодувався», однак продовжував пити, будучи при цьому адекватним. З 2004 року подружжя почало проживати окремо, однак [PERSON] допомагала померлому їжею та грошима. У 2013 році [PERSON] подав заяву про розірвання шлюбу, однак згодом в судовому засіданні у її присутності подав заяву про залишення позову без розгляду, розуміючи при цьому значення своїх дій. Померлий [PERSON] жив у притоні та був на все готовий ради випивки. За час життя за медичною допомогою, в тому числі за психіатричною допомогою, ні він, ні [PERSON] не звертались. Одного разу померлий повідомив працівникові міліції, що його син [PERSON] десь закопав пістолет, а його сестра [PERSON] намагається його отравити. Померлий [PERSON] та його сестра [PERSON] проживали у двох різних половинах одного будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Також позивач повідомив, що не вірить в те, що його померлий батько [PERSON] самостійно дійшов до нотаріуса та підписав заповіт. За життя померлий розповідав, що незнайомі йому люди намагаються відібрати його будинок, а його співмешканка підпоювала миш'яком. Крім того, померлий крав у позивача речі та стукав у вікна. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились. Відповідач та її представник в судове засідання не з'явились. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON], 04.06.1983 року зареєстрували шлюб, після якого дружина змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу (том 1 а.с.13). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають дітей: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (том 1 а.с.11,12). [PERSON], помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 05.08.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (том 1 а.с. 10). Після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим була заведена спадкова справа № 17/2014 (том 1, а.с.18-20, 124). За життя [PERSON] склав заповіт від 11.09.2012 року, посвідчений приватними нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. за реєстровим номером 1956, за яким своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде належати та на що він буде мати право, заповів [PERSON] (том 1 а.с. 128). Згідно з довідкою КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3» від 17.11.2016 року №6561 [PERSON] за медичною допомогою до даної установи не звертався. Згідно з довідкою КЗОЗ «Харківська міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» від 13.09.2016 року № 958 [PERSON] за останні три роки в списках звернень за медичною допомогою не зареєстрований (том 2 а.с. 55). З відповіді ТОВ «Небозвід» від 14.07.2016 року № 121 щодо надання медичної карти та документів щодо проходження [PERSON] кодування від алкогольної залежності у вересні 1997 року вбачається, що жодних даних про громадянина [PERSON] не має (том 2 а.с. 32). За висновком судово-почеркознавчої експертизи № 13148/3078 від 01.04.2016 року, підпис від імені [PERSON] та рукописний напис «[PERSON]» у заповіті, посвідченому приватними нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. 11.09.2012 року за реєстровим номером 1956 виконані [PERSON] (том 1 а.с.218-222). Згідно з висновком експерта № 932-с/14 від 27.01.2017 року, причиною смерті [PERSON] є атеросклерична хвороба серця, гострий розлад кровообігу, облітеруючий коронаросклероз (том 2 а.с. 35-37). У вищевказаному висновку експерта зазначено, що [PERSON] з 08.01.2014 року по [INFO] знаходився на лікуванні у ХМКЛ № 2 з діагнозом позиційні обширні пролежні крижово-сідничних областей у пацієнта токсікодісметаболіческой ДЕП. 05.03.2014 року було проведено огляд психіатра та встановлено діагноз «кахексія». При цьому оглядом психіатра не було встановлено проявів психозу та необхідності для переведення в психіатричний стаціонар. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин є презумпція правомірності правочину, яка полягає в припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Як зазначено у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є вільність волевиявлення учасника правочину і її відповідальність його внутрішній волі (ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Як зазначено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Показання позивачів щодо ведення [PERSON] безладного життя та зловживання спиртними напоями є недостатнім для підтвердження того, що він не усвідомлював значення своїх дій при складання спірного заповіту. Позивачем [PERSON] в судовому засіданні повідомлено, що у 2013 році померлий подав позов про розірвання шлюбу, а згодом самостійно подав заяву про залишення позову без розгляду, розуміючи значення своїх дій. При цьому, оспорюваний заповіт було складено у 2012 році. Слід звернути увагу, що в матеріалах справи наявна інформація щодо стану здоров'я померлого лише у 2014 році, тобто вже після його смерті. При цьому будь-якої інформації щодо стану здоров'я [PERSON] станом на 2012 матеріали справи не містять, у зв'язку з чим судом було відмовлено у проведенні комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи [PERSON] Доводи позивачів про те, що в останні роки [PERSON] сам з собою розмовляв та у нього були різні видіння також не підтверджені в ході судового розгляду справи. В матеріалах справи відсутні докази щодо перебування померлого на лікуванні у зв'язку з його психічним станом. Про те, що померлий та його родичі не звертись за медичною допомогою підтверджено самими позивачами в судовому засіданні. Посилання позивача [PERSON] на неможливість померлого [PERSON] прибути до нотаріуса та підписати заповіт спростовані висновками судово-почеркознавчої експертизи. Більше того, у спірному заповіті померлий власноручно зробив відмітки про те, що заповіт ним прочитано вголос та підписано власноручно. Крім того, у заповіті зазначено, що нотаріусом було встановлено особу [PERSON] та перевірено його дієздатність. Також суд критично оцінює доводи позивачів про те, що у відповідача [PERSON] та померлого були напружені стосунки, тому що [PERSON] хотіла, щоб батьки подарували частину домоволодіння їй, а не померлому, оскільки такі доводи ґрунтуються на їх припущеннях. Крім того, доводи позивача [PERSON] про ведення безладного життя і проживання у притоні спростовані листом начальника Основ'янського ВП від 30.08.2016 року № 2894/119-63/01/12-2016, в якому зазначено, що відомості про протиправні дії [PERSON] відсутні та за місцем мешкання зі слів сусідів він характеризується позитивно (том 2 а.с. 54). Таким чином, доказів невідповідності змісту заповіту волі померлого матеріали справи не містять, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не встановлено порушення вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Також позивачем не доведено наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 231 ЦК України, щодо вчинення особою правочину проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони. Таким чином, аналіз зібраних по справі доказів, які всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені судом з додержанням правил належності доказів та допустимості правил доказування, враховуючи достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, свідчить про те, що позивачами не надано доказів на підтвердження того, що волевиявлення [PERSON] під час складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, та він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачами, відносяться на рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed