Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» і, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача заробітну плату за період з 01.09.2014 р. по 15.09.2015 р. в сумі 37625 гривень, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 15.09.2015 р. по 01.07.2016 р. в розмірі 28595 гривень та,моральну шкоду в розмірі 53780 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 05.10.2007 р. по 15.09.2015 р. позивач працювала на посаді головного економіста Луганського відділення № 550 департаменту роздрібних продажів у Донбаському регіоні центру роздрібного бізнесу ПАТ «Укрсоцбанк». Наказом від 10.09.2015 р. її було звільнено з займаної посади з 15.09.2015 р. в зв»язку із скороченням чисельності та штату працівників, та виплачено вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану відпустку. В обгрнутування свого позову позивач зазначає, що з моменту початку проведення в м.Луганськ Антитерористичної операції і наявною небезпекою для життя вона продовжувала перебувати в трудових відносинах з ПАТ «Укрсоцбанк», однак керівництво Банку самоусунулось від вирішення питання щодо забезпечення безпеки працівників філії, не приймало будь-яких рішень і не інформувало працівників про трудовий розпорядок та зміну умов трудового договору. Протягом тривалого часу вона не мала доступу до робочого місця і лише 30.01.2015 р. отримала електронний лист, яким її поінформовано про рішення Спостережної Ради ПАТ «Укрсоцбанк» та наказу ПАТ «Укрсоцбанк» про вивільнення працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, на думку позивача, зазначений наказ не є підставами для припинення трудових відносин між нею та ПАТ «Укрсоцбанк». Фактично трудові відносини були припинені між сторонами 15.09.2015 р. на підставі наказу про звільнення від 10.09.2015 р. Позивач зазначає, що відповідач в порушення вимог ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці» незаконно не виплатив їй заробітну плату за період з 01.09.2014 р. по 15.09.2015 р., яка, виходячи із довідки про розмір заробітної плати, наданої Банком, становить за зазначений період 37625 гривень. Також, посилаючись на норми ст..117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки виплати заробітної плати в розмірі 28595 гривень. Крім того, позивач посилається на те, що діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 53780 гривень, оскільки внаслідок невиплати заробітної плати залишилась в скрутному матеріальному становищі, а на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимогиі обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених в заяві про уточнення розміру позовних вимог, посилаючись на те, що незважаючи на те, що на території м.Луганськ проводилась Антитерористична операція, трудові відносини між сторонами не були припинені у визначений законом спосіб і позивач була звільнена лише з 15.09.2015 р. на підставі наказу від 10.09.2015 р. Починаючи з вересня 2014 р. по момент звільнення їй не виплачувалась заробітна плата, що є порушенням ст.115 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці». Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи на те, що з 01.09.2014 р. на підставі постанови НБУ були призупинені всі фінансові операції на території проведення АТО в зв»язку з чим Луганське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» не працювало. Працівникам, які працювали в зоні АТО були запропоновані варіанти вирішення даної проблеми у вигляді надання щорічних оплачуваних відпусток, переїзду до інших міст і зайняття вакантних посад, виплата коштів на релокацію, про що їх було поінформовано по телефону. Будь-яких заяв про надання відпустки позивач не подавала. На підставі рішення Спостережної ради ПАТ «Укрсоцбанк» від 12.01.2015 р. та від 15.01.2015 р. Луганське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» підлягало закриттю в зв»язку з чим позивач 23.01.2015 була повідомлена про дане рішення. 14.07.2015 р. позивачу направлено листа з пропозицією зайняття вакантних посад. Також 18.08.2015 р. позивача було повідомлено, що у разі ненадання згоди на зайняття вакантних посад її буде звільнено. Оскільки така згода з боку позивача надана не була з 15.09.2015 р. позивач була звільнена з займаної посади. Представник відповідача посилалась на те, що позивач з 01.09.2014 р. фактично не виконувала свої обов»язки, Банк намагався вирішити питання щодо працевлаштування позивача, а в подальшому дотримався процедури звільнення, в зв»язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Також представник відповідача вважала необґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоду, з огляду на що у їх задоволенні просила відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 05.10.2007 р. позивач обіймала посаду головного економіста Луганського відділення № 550 департаменту роздрібних продажів у Донбаському регіоні центру роздрібного бізнесу ПАТ «Укрсоцбанк». Позивач була звільнена з займаної посади на підставі наказу ПАТ «Укрсоцбанк» від 10.09.2015 р. № 2136 П відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 15.09.2015 р. в зв»язку із скороченням чисельності та штату працівників. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що відповідач не виплатив їй заробітну плату за період з 01.09.2014 р. по момент звільнення. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто, заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (тижневої) роботи та за умови провадження підприємством (установою, організацією) господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розпис; розцінки та норми праці; накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок, матеріальної допомоги тощо); табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжна відомість. Відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. № 405\\2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" та Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінетом Міністрів України був затверджений перелік населених пунктів, на території яких проводиться Антитерористична операція, до складу яких входить м.Луганськ. Згідно з постановою Національного банку України № 435 від 22.07.2014 р. та № 436 від 23.07.2014 р., починаючи з 01.09.2014 р. призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій в населених пунктах, які не контролюються українською владою, у т.ч. в м.Луганськ. Як встановлено судом з 01.09.2014 р. Луганське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» не здійснює своєї діяльності і зазначені обставини не оспорювались сторонами. Також, судом встановлено і не оспорювалось сторонами, що позивач фактично з 01.09.2014 р. не виконувала своїх посадових обов»язків. Мінсоцполітики України своїм листом від 08.07.2014 р. N 7302/14-14/13 роз»яснило, що працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади. Роботодавцям рекомендовано за необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, що надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін у порядку, визначеному законодавством. Позивач з заявами про надання їй оплачуваної відпустки, відпустки без збереження заробітної плати на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» не зверталась. В обґрунтування позову позивач посилається на положення ст..113 КЗпП України, посилаючись на те, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тариної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Однак, Міністерством соціальної політики литом від 11.08.2014 р. № 89466\\0\\14-14\\13 стосовно застосування роботодавцями положень статті 113 Кодексу законів про працю України роз»яснино, що відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, не є простоєм. Крім того, судом встановлено, що на підставі рішення Спостережної ради ПАТ «Укрсоцбанк» від 12.01.2015 р. та від 15.01.2015 р. та наказу № 6 від 19.01.2015 р. щодо зміни в мережі відділень ПАТ «Укрсорцбанк» було Луганське відділення підлягало закриттю, а працівники вивільненню. Про зазначене рішення позивач була повідомлена 23.01.2015 р. 14.07.2015 р. Банк повторно повідомив позивача про прийняте рішення щодо закриття відділення та скорочення посад працівників, запропонував наявні вакансії, можливість подання заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати в період проведення антитерористичної операції, а також була запропонована вихідна допомога в розмірі 9030 гривень. Заяв на адресу Банку про згоду або не згоду на зайняття вакантних посад або ж надання відпустки від позивача не надходило. 10.09.2015 р. ПАТ «Укрсоцбанк» видано наказ про звільнення [PERSON] на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 15.09.2015 р. Підстави та порядок звільнення позивачем не оспорюється. Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, зважаючи на те, що позивач з 01.09.2014 р. по день звільнення фактично не виконувала своїх посадових обов»язків в зв»язку з неможливістю забезпечити діяльність Луганського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» на території проведення Антитерористисної операції, і зазначені обставини не є простоєм в розумінні ст..113 КЗпП України, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати не підлягають задоволенню. Не можуть бути також задоволені вимоги позивач про відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку позивача, неправомірними діями відповідача щодо невиплати заробітної плати, оскільки зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду і дії ПАТ «Укрсоцбанк» в цій частині є правомірними. З огляду на викладене, позові вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed