Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПІВДГЗК»), який в подальшому уточнив 22.12.2016 року. Просив стягнути невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 5459,39 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15230,60 грн за період з 20.09.2014 року по 01.11.2014 року. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що з 12.01.1993 року по 24.06.1997 року та з 17.09.2004 року по 19.09.2014 року він працював на підприємстві відповідача електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування. 19.09.2014 року звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому була виплачена заробітна плата за серпень 2014 року та за вересень 2014 року, компенсація за невикористану відпустку при звільненні. У квітні 2016 року він дізнався, що йому при звільненні відповідач зобовязаний був виплатити вихідну допомогу на підставі п. 6.1 [PERSON] угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, яка була чинна у 2014 році. Зазначеним пунктом [PERSON] угоди встановлено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 7,5 років до 15 років середньомісячну заробітну плату, від 15 років до 20 років двомісячну середню заробітну плату. Колективним договором підприємства передбачена виплата одноразової допомоги при виході на пенсію в таких же розмірах, але при досягненні пенсійного віку. Проте позивачу при звільненні виповнилося 54 роки. Виконання положень [PERSON] угоди є обовязковим для підприємств гірничо-металургійного комплексу, в тому числі і для відповідача. На підприємстві відповідача пропрацював 14 років 6 місяців 27 днів. Середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням становила 5459,39 грн. Тому розмір вихідної допомоги, яку повинно було виплатити підприємство відповідача, становить також 5459,39 грн, яку просить стягнути. Крім того, у звязку з тим, що підприємством при звільненні не виплачено позивачу одноразову вихідну допомогу при звільненні просить стягнути з підприємства також середній заробіток за час затримки за період з 20.09.2014 року по 01.11.2014 року у розмірі 15230,60 грн (середньоденна заробітна плата 362,64 грн х 42 дні затримки розрахунку). Зазначає, що звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю представника [PERSON], позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити. Судом ухвалено про розгляд справи без участі позивача. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені в уточненому позові. Суду пояснив, що положення [PERSON] угоди поширюється на відповідача, а тому відповідач при звільненні позивача мав виплатити йому одноразову вихідну допомогу. Щодо застосування строку позовної давності зазначив, що не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці. Просить уточнений позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала заперечення на позов. Суду пояснила, що на ПАТ «ПІВДГЗК» не розповсюджується положення [PERSON] угоди, оскільки відповідач не є підписантом даної угоди. Те, що на підприємстві дотримувалися деяких положень [PERSON] угоди, не свідчить про підписання ПАТ «ПІВДГЗК» [PERSON] угоди. Відповідно до ст. 9 Закону України «про колективні договори і угоди» положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обовязковими для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Приєднання підприємства до обовязків Федерації за [PERSON] угодою здійснюється через механізм членства відповідно до статутних документів. ПАТ «ПІВДГЗК» чи уповноважений ним орган не підписували [PERSON] угоду, відповідач не входить до складу жодної з організації, що підписали угоду зі сторони власників. З огляду на те, що обовязковість положень [PERSON] угоди розповсюджується лише на роботодавців, які її підписали, у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні з підприємства 19.09.2014 року у звязку з виходом на пенсію на підставі п. 6.1. [PERSON] угоди. Пунктом 6.20. Колективного договору між правлінням ПАТ «ПІВДГЗК» та Первинною організацією Профкому трудящих металургійної та гірничо-видобувної промисловості ПАТ «ПІВДГЗК» передбачено, що підприємство сплачує працівнику при фактичному виході на пенсію (але не пізніше 6 місяців після досягнення пенсійного віку (за винятком випадків тривалої хвороби), одноразову матеріальну допомогу з урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві не менше ніж: при стажі роботи 7,5-15 року один середньомісячний заробіток працівника. Позивач досяг пенсійного віку за пільговими умовами 04.11.2010 року, право на виплату вихідної допомоги мав до 04.05.2011 року, однак звільнився лише 19.09.2014 року. Отже, згідно з п. 6.20 колективного договору строк виплати матеріальної допомоги при фактичному виході на пенсію з урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві не має перевищувати 6 місяців після досягнення пенсійного віку. Тому вихідну допомогу, передбачену колективним договором, [PERSON] не отримував. Зазначила, що розпорядником інформації щодо складу повноважних представників сторін, що підписали [PERSON] угоду, є [PERSON] соціальної політики України, а не Центральний комітет профспілки, як стверджує представник позивача. У наданих на запит відповідача [PERSON] соціальної політики України документах відсутнє посилання на належність ПАТ «ПІВДГЗК» до групи підприємств чи асоціацій, що підписали [PERSON] угоду, а тому твердження позивача та представника позивача про розповсюдження її на ПАТ «ПІВДГЗК» є помилковим і не відповідає дійсності. Звертає увагу, що від імені відповідача [PERSON] угоду не міг підписати повноважний представник Української асоціації виробників феросплавів [PERSON], оскільки ПАТ «ПІВДГЗК» не входить до складу зазначеної асоціації. У задоволенні уточненого позову просить відмовити. Крім того, просила не приймати до уваги раніше подану заяву про застосування строку позовної давності. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази суд вважає встановленими такі обставини. 12.01.1993 року [PERSON] прийнятий електрослюсарем з ремонту устаткування, працюючим в карєрі 4 розряду рудоуправління на підприємстві відповідача; 09.02.1994 року переведений електрослюсарем з ремонту устаткування, працюючим в карєрі 5 розряду рудоуправління; 24.06.1997 року звільнений за ініціативою працюючого за ст. 38 КЗпП України; 17.09.2004 року прийнятий на рудозбагачувальну фабрику № 2 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування 4 розряду; 15.12.2006 року переведений на рудозбагачувальну фабрику № 2 електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування 5 розряду;01.04.2008 року переведений в рудоуправління електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування 5 розряду (працюючим у карєрі); 19.09.2014 року звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а. с. 6-7). Встановлено, що загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 14 років 5 місяців 14 днів. У 1997 році при звільненні позивачу була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 177,75 грн за мінусом податків; у 2014 році було перераховано: 07.09.2014 року 1861,70 грн (заробітна плата за серпень 2014 року); 18.09.2014 року 705 грн (аванс); 19.09.2014 року 2542,67 грн (заробітна плата при звільненні); 08.10.2014 року перераховано Фондом соціального страхування 892,35 грн (лікарняний лист) (а. с. 13, 14). Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням з липня 2014 року по серпень 2014 року включно, розрахована відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами) становить 5602,40 грн, середньоденна 361,45 грн (а. с. 127). Середньомісячна заробітна плата за період з травня 2014 року по серпень 2014 року включно складає 5459,39 грн. середньоденна 362,64 грн (а. с. 76, 84). 28.07.2011 року за реєстровим номером 40 в [PERSON] праці та соціальної політики України зареєстровано [PERSON] угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 року (далі [PERSON] угода). Угоду підписали: Від сторони власників: -Перший заступник Міністра промислової політики України голова комісії з проведення реорганізації [PERSON]; -Голова Фонду державного майна України [PERSON]; -Генеральний директор асоціації «Укркокс» [PERSON]; -Генеральний директор обєднання «Укртрубопром» [PERSON]; -Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» [PERSON]; -Голова ради директорів Української асоціації виробників феросплавів [PERSON]; -Директор по персоналу і соціальних питаннях українських підприємств компанії «Євраз» [PERSON]; -Директор по персоналу ТОВ «Інтерпайп Менеджмент» [PERSON]; -Голова правління ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» [PERSON]; -Генеральний директор асоціації «Укрвогнетрив» [PERSON]. Від сторони ПМГУ: Голова Центрального комітету [PERSON]. Згідно з п. 1.3. [PERSON] угоди угоду укладено згідно із законодавством України, зокрема, Кодексом законів про працю України, Законами України «про колективні договори і угоди», «Про організації роботодавців», «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», положеннями Генеральної угоди та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 1.4. [PERSON] угоди - угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, що є у сфері дії сторін, які підписали угоду, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно п. 6.13. Пунктом 1.7. [PERSON] угоди передбачено, що норми і положення угоди є обовязковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, що її уклали. Відповідно до п. 1.11. Угода набирає чинності з дня її підписання і діє до укладення нової угоди. Пунктом 6.1. [PERSON] угоди передбачено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: При стажі роботи від 7,5 до 15 років середньомісячної заробітної плати; Від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; Від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати. Додаткові умови виплат можуть встановлюватися у колективному договорі (а. с. 10-12, 104-105, 137-138). Відповідно до наданої інформації про склад повноважних представників сторони власників, які брали участь у колективних переговорах по укладанню [PERSON] угоди, встановлено, що у колективних переговорах по укладенню [PERSON] угоди брали участь: 1. [PERSON] Голова державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном. 2. [PERSON] Голова фонду державного майна України. 3. [PERSON] Генеральний директор асоціації «Укркокс». 4. [PERSON] Генеральний директор обєднання «Укртрубопром». 5. [PERSON] Директор по персоналу ТОВ «Метінвест Холдинг». 6. [PERSON] Голова ради директорів Української асоціації виробників феросплавів. 7. [PERSON] Директор по персоналу і соціальних питаннях українських підприємств компанії «Євраз». 8. [PERSON] Директор по персоналу ТОВ «Інтерпайп Менеджмент». 9. [PERSON] Голова правління ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь». 10. [PERSON] Генеральний директор асоціації «Укрвогнетрив» (а. с. 141). Відповідно до інформації про склад повноважних представників Сторони власників, які брали участь у колективних переговорах по укладенню [PERSON] угоди жодний з учасників переговорів не був уповноваженим представником Відкритого акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПІВДГЗК»). Встановлено, що Голова ради директорів Української асоціації виробників феросплавів [PERSON] був уповноваженим представником Відкритого акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», Відкритого акціонерного товариства «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат», Відкритого акціонерного товариства «Стаханівський завод феросплавів» (а. с. 142-143). Відповідно до п. 1.1. Колективного договору, укладеного між Правлінням Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» та профспілковою організацією ПМГУ в ПАТ «ПІДГЗК» по забезпеченню та регулюванню виробничих, трудових та соціально-економічних відносин на 2014-2018 роки, колективний договір укладений у відповідності з Законом України «Про колективні договори та угоди» з урахуванням норм і положень Генеральної та галузевої угоди. Пунктом 6.20. Колективного договору передбачено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію, але не пізніше 6 місяців після досягнення пенсійного віку (за винятком випадків тривалої хвороби), одноразову матеріальну допомогу з урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві в розмірі не менше: -при стажі роботи 7,5 15 років один середньомісячний заробіток працівника; -при стажі роботи 15 20 років два середньомісячні заробітні плати працівника; -при стажі роботи більше 20 років три середньомісячні заробітні плати працівника (а. с. 28-29, 148). Відповідно до довідки заступника Генерального директора з правових питань ПАТ «ПІВДГЗК» від 15.11.2016 року Відкрите акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (правонаступником якого з 20.01.2014 року є Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат») у 2014 році не входило до складу компаній, асоціацій та/або груп компаній чи обєднань, які приймали участь у підписанні [PERSON] угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 року, яка діяла у 2014 році (а. с. 99). Відповідно до листа Голови Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 17.03.2017 року, наданого на ухвалу суду від 03.03.2017 року, зазначають, що [PERSON] угода поширюється на ВАТ «ПівдГЗК». Це підтверджується п. 1.1 колективних договорів ВАТ «ПівдГЗК», якими сторони визнають поширення дії [PERSON] угоди на ВАТ «ПівдГЗК». Крім цього, зазначено, що ВАТ «ПівдГЗК» неодноразово брав участь у конкурсі на кращій колективний договір серед підприємств гірничо-металургійного комплексу України, умови якого визначені Постановою Президії ЦК ПМГУ № П-19-8 від 28.01.2008 року. Пунктом 2 розділу ІІ цієї Постанови визначено, що участь у конкурсі не можуть приймати підприємства, які не визнають діючої [PERSON] угоди (а. с. 124). Крім того, у листі від 20.07.2016 року зазначають, що від імені ВАТ «ПівдГЗК» [PERSON] угоду на 2007-2008 роки підписав повноважний представник групи підприємств, виробляючих металопродукцію - Голова ради директорів Української Асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції [PERSON]. Для участі у конкурсі на кращій колективний договір відповідач надав всі необхідні документи, завірені печатками і підписами Голови правління ВАТ «ПівдГЗК» [PERSON] та голови профспілкового комітету ВАТ «ПівдГЗК» [PERSON], якими підтверджено визнання і виконання норм [PERSON] угоди (а. с. 62). За результатами конкурсу на кращій колективний договір в 2007 році підприємство відповідача зайняло ІІ місце (а. с. 63-64). Департамент соціального страхування та партнерства Мінсоцполітики на запит ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» від 16.03.2017 року листом від 21.03.2017 року надав інформацію, отриману під час повідомної реєстрації про представників сторін уповноважених на ведення колективних переговорів та підписання [PERSON] угоди (а. с. 136-144). Відповідно до зазначеної інформації встановлено, що представник [PERSON] та інші представники не являлися уповноваженими представниками відповідача по укладенню та підписанні [PERSON] угоди на 2011-2012 роки. Відповідно до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до складу засновників (учасників) Української асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції (УКРФА) ПАТ «ПІВДГЗК» (ВАТ «ПівдГЗК») не входить (а. с. 147). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", який є правонаступником орендного підприємства Південний гірничо-збагачувальний комбінат, який в свою чергу є правонаступником Південного гірничо-збагачувального комбінату. Представником відповідача подано заяву від 15.11.2016 рокупро застосування строків позовної давності та відмови у позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України (а. с. 91-92). Також встановлено, що в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила не застосовувати позовну давність відповідно до поданої раніше письмової заяви від 15.11.2016 року. Заяву від 15.11.2016 року представник [PERSON] не підтримала. Викладеним обставинам відповідають обставини, що регулюються ст.ст. 97, 116, 117, 233, 238 КЗпП України. При цьому судом перевірено строки звернення з позовом до суду. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. З урахуванням того, що представник відповідача [PERSON] не підтримала письмову заяву про застосування позовної давності, а також з урахуванням вищезазначеного, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Відповідно до приписів частин 1, 5, 8 статті 4 Закону України «Про колективні договори і угоди» право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. За наявності на національному, галузевому, територіальному рівнях кількох репрезентативних відповідно до законодавства України про соціальний діалог суб'єктів профспілкової сторони та сторони роботодавців для ведення переговорів і укладення угоди відповідного рівня вони повинні сформувати спільний представницький орган. Спільний представницький орган сторони профспілок, роботодавців може вести переговори та укладати колективні угоди відповідного рівня за дорученням його членів, які є репрезентативними відповідно до законодавства України про соціальний діалог. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. [PERSON] (міжгалузеві) і територіальні (обласні та республіканська) угоди підлягають повідомній реєстрації в установленому порядку центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, а колективні договори і територіальні угоди іншого рівня - місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про організації роботодавців, їх обєднання, права і гарантії їх діяльності» організації роботодавців, їх об'єднання відповідно до законодавства беруть участь у веденні переговорів з укладення колективних договорів і угод та у межах своїх повноважень укладають колективні договори і угоди, здійснюють контроль та забезпечують їх виконання. У судовому засіданні встановлено, що ВАТ «ПівдГЗК» участі у колективних переговорах по укладенню [PERSON] угоди та підписанні угоди не брало, членом організацій роботодавців, що брали участь у колективних переговорах та підписанні [PERSON] угоди, не було. Доручення вести переговори та укладати колективні угоди жодному з спільних представницьких органів роботодавців, які підписали [PERSON] угоду, не надавав. Таким чином, відповідач не є підписантом [PERSON] угоди. Суд не приймає до уваги лист Голови Центрального комітету профспілки від 20.07.2016 року з твердженням, що від імені ВАТ «ПівдГЗК» [PERSON] угоду підписав повноважний представник групи підприємств, виробляючих металопродукцію, - Голова ради директорів Української Асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції [PERSON], оскільки судом встановлено, що ВАТ «ПівдГЗК» (правонаступником якого є ПАТ «ПІВДГЗК») не є членом даної асоціації. При колективних переговорах та підписанні [PERSON] угоди [PERSON] діяв від імені інших підприємств, до складу яких не входив відповідач. Також суд враховує, що Центральний комітет профспілки не є розпорядником інформації щодо складу уповноважених представників сторін, що підписали [PERSON] угоду, оскільки галузеві угоди підлягають повідомній реєстрації [PERSON] соціальної політики України. Разом з цим, Центральний комітет профспілки не конкретизував, в якому саме році відповідач приймав участь у конкурсі на кращий колективний договір. При цьому суд зазначає, що врахування норм та положень [PERSON] угоди у своїй діяльності, участь у конкурсах на кращий колективний договір, головною умовою якої є визнання [PERSON] угоди не свідчить про те, що відповідач входить до роботодавців, які підписали [PERSON] угоду. Разом з цим [PERSON] угодою та законодавством передбачено, що умови [PERSON] угоди є обовязкові для сторін, що її підписали. Тому умови [PERSON] угоди не є обовязковими для відповідача, який її не підписував. При цьому суд враховує, що колективним договором на підприємстві відповідача передбачена виплата одноразової вихідної допомоги при фактичному виході на пенсію, але не пізніше 6 місяців після досягнення пенсійного віку, проте на позивача дана умова колективного договору не розповсюджується, оскільки при досягненні пільгового пенсійного віку позивач продовжував працювати більше, ніж 6 місяців. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, оскільки у судовому засіданні встановлено відсутність підстав для виконання відповідачем п. 6.1. [PERSON] угоди уточнені позовні вимоги про стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Судові витрат необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed