Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивачка в позові вказує, що 26.08.2011 року вона з однієї сторони, відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» з іншої уклали договір кредиту на купівлю автотранспортного засобу № 050/25-2367 на суму 156 000 грн. За отримані в кредит кошти вона придбала автомобіль марки HONDA модель CIVIC 1,81, чорного кольору, 2011 року випуску. Згідно п.6.1 вказаного договору кредиту «Всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків…» У відповідності до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності його інших частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивачка вважає, що її права як громадянина на судовий захист, який гарантований Конституцією України та законами України, порушені вказані пункти договору обмежують можливість позивачки мати не заборонені Законом цивільні права, вказані пункти договору не відповідають чинним нормам законодавства України. Відсутня свобода волевиявлення позивачки та свідомого підписання третейської угоди. Позивачка в судове засідання не з'явилась, однак від неї надійшла заява, відповідно до якої вона підтримує позовні вимоги, просить визнати третейські застереження визначені ст.6 договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 050/25-2367 від 26.08.2011 року на суму 156 000 грн. - недійсними. Представник відповідача в судове засідання не з'явився без поважних причин і не повідомив про причину своєї неявки, хоч належним чином був повідомлений про день розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Так, відповідно до ст. 158 ЦПК України, особа яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи без його участі. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог. Згідно положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до положень ч.1 ст.61 ЦК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, 26.08.2011 року позивачка з однієї сторони, відповідач ПАТ «Укрсрцбанк» з іншої уклали договір кредиту на купівлю автотранспортного засобу № 050/25-2367 на суму 156 000 грн. За отримані в кредит кошти вона придбала автомобіль марки HONDA модель CIVIC 1,81, чорного кольору, 2011 року випуску. Згідно п.6.1 вказаного договору кредиту «Всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків…» У відповідності до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності його інших частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивачка вважає, що її права як громадянина на судовий захист, який гарантований Конституцією України та законами України, порушені вказані пункти договору обмежують можливість позивачки мати не заборонені Законом цивільні права, вказані пункти договору не відповідають чинним нормам законодавства України. Відсутня свобода волевиявлення позивачки та свідомого підписання третейської угоди. Ст. 6. кредитного договору обмежує позивачку, зокрема, звертатись за своїм вибором до суду, ставлять її в нерівні умови в порівняні з банком, отже, суперечить нормам, що закріплені в Конституції України. Право на судовий захист є особистим немайновим правом особи, і не може бути обмежене правочином. При цьому у вищеназваних нормах термін «суд» розуміється саме як орган державної влади, що компетентний здійснювати правосуддя, рішення якого є обов'язковим на всій території України. Положеннями чистини 1 ст. 16 ЦК України надано право, передбачене Конституцією України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст. 12 вказаного Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. В порушення вимог ст. 12 Закону України «Про третейські суди» в укладеному сторонами кредитному договорі з третейським застереженням не було закріплено письмово Регламенту Постійнодіючого Третейського суду. Крім того, п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Згідно положень ст.ст. 109, 110 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням; позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Таким чином, ст. 6 кредитного договору за № 050/25-2367 від 26.08.2011 року, укладеного між сторонами, обмежує позивача у праві зверненння до суду за своїм вибором. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач в своїх позовних вимогах наголошував на тому, що не був ознайомлений належним чином з умовою договору, яка містить третейське застереження, та помилився щодо умов кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV "Про третейські суди" про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Враховуючи вище встановлені обставини, суд дійшов висновку, що при укладенні Кредитного договору, як правочину, у даному випадку внесенням ст.6 про третейське застереження не дотримано ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пункт 6 кредитного договору не узгоджується із положеннями пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV "Про третейські суди" про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. За таких обставин у відповідності ч. 1 ст. 215 ЦК слід визнати ст.6 кредитного договору № 050/25-2367 від 26.08.2011 року про застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди» укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» - недійсним. При цьому статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 212-215, 217, 218, 229 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 158, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved