Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання угоди недійсною, витребування майна свідоцтва на спадщину недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно. Свої вимоги позивач обґрунтує тим, що 04.06.2009 р. позивач [PERSON] за попередньою згодою відповідача № 1 [PERSON], уклав із ТОВ «Солідарність» протокол про наміри. Згідно п. 1 протоколу, сторони домовились про реалізацію спірних приміщень ТОВ «Солідарність» на користь позивача [PERSON] У відповідності до п. 2 цього протоколу, позивач зобов'язався, за свої особисті кошти здійснити оплату за придбання спірних приміщень, а документальне оформлення, за домовленістю сторін та за згодою відповідача № 1 [PERSON], здійснити на ім'я останнього. Як вказано у позові, 09.07.2014 р. вироком Апеляційного суду м. Києва, в частині правовідносин, які виникли між позивачем і відповідачем № 1 суд встановив, що на початку червня 2009 р. позивач повідомив відповідачу № 2 [PERSON] про свої наміри придбати спірні приміщення та те, що через проблеми в сім'ї, він хоче їх зареєструвати на іншу особу, з подальшою метою переоформлення спірних приміщень у своє володіння. Відповідач № 2 - [PERSON] запропонував позивачу оформити спірні приміщення на Відповідача - 1 - [PERSON] Після цього, Відповідач № 2 - [PERSON] будучи обізнаним з намірами позивача придбати спірні приміщення, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, запропонував відповідачу № 1 дати згоду на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцявши йому за це винагороду. В подальшому відповідач № 1 надавши згоду позивачу [PERSON] на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцяв останньому за його першою вимогою переоформити вказані вище Спірні приміщення знову назад. Тому позивач вважає, що судом апеляційної інстанції при постановлені вироку було встановлено наявність цивільно-правових відносин, які виникли між ним - позивачем та відповідачем № 1 в частині придбання спірних приміщень на ім'я останнього з його обов'язком за договором доручення передати спірні приміщення у власність їх реального власника - позивача [PERSON], тобто доведено, що позивач [PERSON] був реальним власником спірних приміщень, які вибули з його володіння поза його волею. Як вказує позивач, 25.09.2014 р. ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглянувши касаційну скаргу захисників [PERSON] та [PERSON] вирок апеляційного суду м. Києва від 09.07.2014 р. було залишено без змін. Тому з вищевказаних підстав просить суд задовольнити його позов у повному обсязі та витребувати нежитлові приміщення № 116 (в літ. А) приміщення з № 1 по № 9, загальною площею 340,30 кв.м, що розташовані у житловому будинку [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на свою користь, зобов'язати реєстраційну службу ГТУЮ у м. Києві провести державну реєстрацію право власності на об'єкти нерухомого майна на користь [PERSON] та стягнути із відповідачів витрати по сплати судового збору. У судовому засіданні представник позивача підтримав даний позов у повному об'ємі. Представник відповідача № 1 у судовому засіданні позов визнав та просив задовольнити. Представник відповідача № 2 у судовому засіданні подав письмові заперечення щодо відмови у позові, а подальшому у судове засідання не з'явився. Відповідачі № 3 та № 4 також не з'явились, належним чином були повідомлені. Представник відповідача № 5 у судовому засіданні позов не визнав у повному об'ємі. Представник 3 особи - реєстраційної служби ГТУЮ в м. Києві також у судове засідання свого представника не надіслав. Суд, дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що право власності на нерухоме майно у нього виникло на підставі договору доручення, укладеного між ним та відповідачем № 1й [PERSON] Як з'ясував суд, 04.06.2009 р. позивач [PERSON] за попередньою згодою відповідача № 1 [PERSON], уклав із ТОВ «Солідарність» протокол про наміри. Згідно до п. 1 даного протоколу, сторони домовились про реалізацію спірних приміщень ТОВ «Солідарність» на користь позивача [PERSON] У відповідності до п. 2 цього протоколу, позивач зобов'язався за свої особисті кошти здійснити оплату за придбання спірних приміщень, а документальне оформлення, за домовленістю сторін та за згодою відповідача № 1 [PERSON], здійснити на ім'я останнього. У відповідності до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Визначальною умовою договору доручення є вчинення правочину не лише за рахунок, але і від імені довірителя. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому суд встановив, (і даний факт не заперечується сторонами), 09.07.2014 р. вироком Апеляційного суду м. Києва було засуджено [PERSON] та [PERSON] за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України щодо незаконного заволодіння майном позивача [PERSON], а саме нежитловими приміщеннями, що розташовані у житловому будинку [ADDRESS]. При цьому даним вироком було встановлено, що на початку червня 2009 р. позивач повідомив відповідачу № 2 [PERSON] про свої наміри придбати спірні приміщення та те, що через проблеми в сім'ї, він хоче їх зареєструвати на іншу особу, з подальшою метою переоформлення спірних приміщень у своє володіння. Відповідач № 2 - [PERSON] запропонував позивачу оформити спірні приміщення на Відповідача - 1 - [PERSON] Також відповідач № 2 - [PERSON] будучи обізнаним з намірами позивача придбати спірні приміщення, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, запропонував відповідачу № 1 - [PERSON] дати згоду на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцявши останньому за це винагороду. В подальшому відповідач № 1 надавши згоду позивачу [PERSON] на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцяв останньому за його першою вимогою переоформити вказані вище спірні приміщення на позивача. У відповідності до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або у письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, які обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до п. 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набуваються на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як з'ясовано судом, і даний факт не заперечувався сторонами, спірне нерухоме майно - нежитлові приміщення № 116 (в літ. А) приміщення з № 1 по № 9, загальною площею 340,30 кв.м, що розташовані у житловому будинку [ADDRESS] за позивачем [PERSON] не були зареєстровані, і будь-яких майнових прав на них за цивільно-правовими договорами позивач не набував. Натомість, матеріали справи свідчать, про той факт що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем № 1 [PERSON] (за згодою самого позивача), а тому суд вважає, що першим власником спірного нерухомого майна є саме відповідач № 1 [PERSON], а не позивач [PERSON] При цьому позивач [PERSON] звернувся з позовною заявою ще й до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і як вбачається кінцевим власником - добросовісним набувачем спірного майна є відповідач № 5 [PERSON], який набув спірне нерухоме майно за договором купівлі-продажу. Згідно до п. 19 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. № 5, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. У відповідності до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином законодавець визначив виключний пепрелік можливості витребування майна у добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. Дане питання узгоджується з правовим висновком Верховного суду України у справі № 6-136 цс12 від 21.11.2012 р., у відповідності до якого, правове значення для вирішення спору про витребування майна з володіння добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України) має встановлення судом факту вибуття майна з володіння власника - позивача по справі, поза його волею, а не з володіння особи, яка відчужила спірне майно на користь добросовісного набувача. У відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як вже було зазначено вище, власником майна за інвестиційним договором став відповідач № 1 [PERSON], який зареєстрував право власності на спірне майно за собою. У подальшому, [PERSON] добровільно, без будь-якого примусу, відчужив спірне нерухоме майно на користь [PERSON] та [PERSON], а останні в свою чергу відчужили спірне майно на користь відповідача № 5 - [PERSON] Таким чином, факт добровільного відчуження свого права власності на спірне нерухоме майно його власниками , [PERSON], [PERSON] та [PERSON], унеможливлює його витребування у добросовісного набувача - відповідача № 5 [PERSON] Тому з огляду на те, що позивачем [PERSON] не надано до суду жодного належного та допустимого доказу щодо підтвердження факту належності йому нежитлових приміщень № 116 (в літ. А) приміщення з № 1 по № 9, загальною площею 340,30 кв.м, що розташовані у житловому будинку [ADDRESS] правових підстав для задоволення позову про витребування спірного майна у відповідачів на користь позивача не має, а тому суд відмовляє у задоволенні даного позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed