Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути в солідарному поряду з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 24 620 долара США 75 центів, та 42 000 грн. Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що 30 жовтня 2007 року між АБ «Брокбізнесбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 720/2007. Згідно з умовами цього договору банк надав позивальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 39 600 доларів США зі строком повернення до 30 жовтня 2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 відсотків річних. Згідно п.п. 2.1, 2.3.4, 4.2.1 кредитного договору [PERSON] зобов»язана була щомісячно не пізніше 30-го числа наступного місяця, рівними частинами, повертати банку одержані кредитні кошти та нараховані відсотки з користування кредитом, згідно з графіком погашення кредиту. З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань 30 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки №720/2007/1-1. Згідно з умовами цього договору [PERSON] зобов»язувався солідарно з [PERSON] відповідати перед Банком за виконання нею зобов»язань за кредитним договором по поверненню кредиту в строк до 30 жовтня 2017 року. Свої зобов»яння за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, оскільки на виконання умов кредитного договору [PERSON], на підставі заяви про видачу готівки № 15644,02 від 31 жовтня 2007 року, отримала від банку грошові кошти готівкою в сумі 39 600 доларів США. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у сумі 24 620 долара США 75 центів, та 42 000 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 10 056,14 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 181,09 долара США, пені за прострочення сплати кредиту в сумі 3 815,26 доларів США, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом в сумі 227,65 долара США, відсотки за неправомірне користування чужими коштами в сумі 408,77 доларів США та 24,39 доларів США, штрафу за порушення п. 4.2.6 Кредитного договору в сумі 7 927,45 доларів США, штрафу за порушення п. 4.2 іпотечного договору сумі 1 980 доларів США, штрафу за порушення п. 5.2.3 Іпотечного договору в сумі 42 000 грн.. Представник позивача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Карпінський Сергій Володимирович, в судовому засідання, яке відбулося в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх з підстав викладених у позові. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON], який діє на підставі доручення, в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] дійсно отримала кредит, однак отримувала його у гривні, а не в валюті. Позивачем не надано відповідних доказів, тому просив в задоволенні позову відмовити. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Після укладення договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, виникли певні зобовязання, що є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити) гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Ці зобовязання згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В разі порушення зобовязання, у відповідності до вимог ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до вимог ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Чинне законодавство України передбачає, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка у вигляді пені, якою у відповідності до вимогст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. ч. 3 ст. 549 ЦК України встановлюється, що пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом … Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2007 року між АБ «Брокбізнесбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 720/2007. Згідно з умовами цього договору банк надав позивальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 39 600 доларів США зі строком повернення до 30 жовтня 2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 відсотків річних. Згідно п.п. 2.1, 2.3.4, 4.2.1 кредитного договору [PERSON] зобов»язана була щомісячно не пізніше 30-го числа наступного місяця, рівними частинами, повертати банку одержані кредитні кошти та нараховані відсотки з користування кредитом, згідно з графіком погашення кредиту. З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань 30 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки №720/2007/1-1. Згідно з умовами цього договору [PERSON] зобов»язувався солідарно з [PERSON] відповідати перед Банком за виконання нею зобов»язань за кредитним договором по поверненню кредиту в строк до 30 жовтня 2017 року. Свої зобов»яння за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, оскільки на виконання умов кредитного договору [PERSON], на підставі заяви про видачу готівки № 15644,02 від 31 жовтня 2007 року, отримала від банку грошові кошти готівкою в сумі 39 600 доларів США. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у сумі 24 620 долара США 75 центів, та 42 000 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 10 056,14 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 181,09 долара США, пені за прострочення сплати кредиту в сумі 3 815,26 доларів США, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом в сумі 227,65 долара США, відсотки за неправомірне користування чужими коштами в сумі 408,77 доларів США та 24,39 доларів США, штрафу за порушення п. 4.2.6 Кредитного договору в сумі 7 927,45 доларів США, штрафу за порушення п. 4.2 іпотечного договору сумі 1 980 доларів США, штрафу за порушення п. 5.2.3 Іпотечного договору в сумі 42 000 грн.. Щодо заперечень представника відповідачів [PERSON], щодо стягнення суми боргу в доларах США, а не в грошовій одиниці України - гривні, суд приходить до висновку, що зауваження є безпідставними, а сума боргу підлягає стягненню в доларах США виходячи з наступного. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет. Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Як вбачається з матеріалів справи, Банк на момент видачі кредиту відповідачу мав генеральну ліцензію на використання іноземної валюти на території України, тому суд приходить до висновку, про можливість стягнення з відповідачів суми боргу в іноземній валюті. Щодо вимог представника відповідачів [PERSON] стосовна застосування строків давності, то суд приходить до висновку, що дані вимоги є безпідставними з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в за цікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Отже, враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що останній платіж на погашення заборгованості здійснено відповідачем в серпні 2015 року, то суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з позовом також в серпні 2015 року, не пропустив строки позовної давності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 4680 грн. 29 коп..

Outcome: approved