Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить визнати незаконним та скасувати Рішення Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області про надання у приватну власність земельних ділянок [PERSON] , визнати незаконним та скасувати правовстановлюючий документ та його державну реєстрацію про право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0.25 га, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3223188000:01:028:0027, що виданий на ім`я [PERSON] . Обґрунтовуючи позовну заяву зазначила, що земельна ділянка відповідача накладається на її земельну ділянку. Рішення Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області порушує її право на користування земельною ділянкою, тому вона вважає за необхідне визнати дане рішення недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача, а також скасувати державну реєстрацію права власності. 10.07.2020 року винесено ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, залишити без руху, надавши позивачеві десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків. 29.09.2020 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 23.12.2020 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задоволено частково. Підготовче судове засідання, у справі за відкладене на 27.01.2021 на 10 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 04.02.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задоволено частково. Підготовче судове засідання, у справі за відкладене на 12.02.2021 на 14 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 12.02.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання задоволено частково. Витребувано від відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Малишка, 9), Української міської ради Обухівського району Київської області (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м.Українка, пл. Т.Шевченка, 1) належним чином завірені копії документів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 24.02.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задоволено частково. Судове засідання, у справі за відкладене на 11.03.2021 на 11 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 19.04.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задоволено частково. Судове засідання, у справі за відкладене на 19.04.2021 на 15 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 28.04.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задоволено частково. Судове засідання, у справі за відкладене на 28.04.2021 на 14 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 28.04.2021 року винесено ухвалу, якою в задоволенні клопотання представника позивача про призначення експертизи відмовлено. 17.06.2021 року Київського апеляційного суду винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 28.04.2021 року повернути особі , яка її подала. 20.09.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задоволено частково. Судове засідання, у справі за відкладене на 21.09.2021 на 16 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 08.11.2021 року винесено ухвалу, якою клопотання представника позивача - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) - задовольнити частково. Судове засідання, у справі за відкладене на 09.11.2021 на 12 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, пояснив, що позов вважає необґрунтованим відповідач є власником земельної ділянки, але у власність він її отримав не на підставі рішення сільської ради, яке позивач просить визнати недійсним, а на підставі договору дарування, позивачем належними і допустимими доказами не доведено наявність накладки земельної ділянки, [PERSON] є неналежним позивачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, пояснив, що земельну ділянку він отримав як спадщину після смерті його матері, він є власником земельної ділянки і користується нею, а позивач ніколи не користувалася своє земельною ділянкою. Вислухавши представника відповідача, відповідача, перевіривши та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до договору дарування будинку від 28 грудня 2009р. я, [PERSON] стала власником 82/100 частин будинку який розташований під номером [ADDRESS] . Зазначену частину житлового будинку на підставі вказаного договору дарування мені подарував мій батько [PERSON] . Відповідно до абзацу 2 пункту 1 даного договору відчужується 82/100 частин будинку, а саме: 1-1 коридор - 2,8 квадратних метра; 1-2 кухня - прихожа 17,0 квадратних метрів; 1-3 коридор 10,2 квадратних метри; 1-4 вітальня 21,4 квадратних метри; 1-5 жила кімната з 20,6 квадратних метрів; 1-6 жила кімната 13,1 квадратний метр; 1-7 санвузол 2,1 квадратних метра; 1- 8 котельня 3,9 квадратних метра; б- веранда; Б - літня кухня; В - погріб; Г - сарай; Д - сарай; Е - вбиральня; р1 - ворота. Відповідно до абзацу 3 пункту 1 даного договору цілий житловий будинок 82/100 частини якого дарується, побудований з цегли, житловою площею 45,9 квадратних метра, загальною площею 119,3 квадратних метра, позначений в технічній документації літерою А; до якого належить літня кухня, позначена літерою Б; веранда літерою б, погріб літерою В, сарай літерою Г, сарай літерою Д, вбирання літерою Е, ворота літерою р 1, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно комунального підприємства Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації» від 15.12.2009р. за номером 24785985. Пунктом 2 зазначеного договору визначено що згідно довідки виданої 24.12.2009р. Виконкомом Трипільської сільради, належить земельна ділянка на якій розташований даний будинок [PERSON] по [ADDRESS] , не приватизована і державний акт на дану земельну ділянку не виготовлявся. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.01.2010 р., що виданий Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівської бюро технічної інвентаризації», будинок, про який йдеться у даній позовній заяві (82/100 частини), зареєстрований на праві приватної власності за громадянкою [PERSON] . Разом з цим, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 вересня 2019р., спадкоємцем зазначених у цьому свідоцтві майна [PERSON] 1927-го року народження, яка померла [INFO] є рідна племінниця [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 18/100 часток жилого будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належали померлій згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим Трипільською сільською радою від 25 вересня 2008р. на підставі рішення виконкому Обухівської районної ради № 128 від 24.04.1990-го року. Право власності на зазначене майно зареєстровано в комунальному підприємстві Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації». Зазначене свідоцтво посвідчене державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори Антонченко О.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 1182. Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 вересня 2019 року, 18/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188000:01:028:0027, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23058632000 на підставі договору дарування земельної ділянки від 18.03.2013 року зареєстрований за № 966 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Головкіною О. Ю. До Державного реєстру прав на нерухоме майно було внесено запис № 373505 про реєстрацію права власності, підставою для виникнення права власності визначено Договір дарування земельної ділянки від 18.03.2013 року зареєстрований за № 966 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Головкіною О. Ю. Згідно ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень». Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду у спорах, що виникають із земельних відносин передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Відповідно до п. 2.28 Постанови пленуму вищого господарського суду України від 17.05.2011р.№ 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у вирішенні відповідних спорів судам слід враховувати вимоги законодавства про реєстрацію права власності та права користування земельною ділянкою, а саме положення статей 125, 126 ЗК України, законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", "Про Державний земельний кадастр" , Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 , Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 № 43. Пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Статтею 116 Земельного кодексу України визначено підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Статтею 117 Земельного кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи земельних ділянок комунальної власності у державну власність. Статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою виникає на підставі та у спосіб визначений законодавством та оформлюється відповідно до закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( ст.126 Земельного кодексу України). Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. На підтвердження права власності на земельну ділянку позивачем не надано правовстановлюючого документа, Позивачем у порушення цих вимог подані документи зі змісту яких неможливо встановити їх правову природу й наявність юридичних фактів які вони підтверджують. До таких неналежних, доказів належать графічні зображення нібито земельних ділянок з описками і виправленнями та зведений план зі змісту якого не можливо встановити жодної інформації, окрім особи замовника та виконавця. Зі змісту позовної заяви чітко не зрозуміло яке право позивача було прямо порушено діями відповідача чи діями Трипільської сільської ради, яка, навіть не залучена до участі у справі в якості співвідповідача. Позивачем наводяться розрізнені думки про накладки меж земельної ділянки відповідача з її земельною ділянкою, однак належних та допустимих доказів такої накладки позивач не подає. Також позивач зазначає про накладення земельної ділянки відповідача на дорогу загального користування «що здавна існувала», не зрозуміло, як саме можливе існування такої накладки порушує права позивача. Крім того, вимога позивача про те, що державний акт на право власності на землю підлягає скасуванню через накладку меж земельної ділянки на землі громади (дорогу) подана неналежним позивачем, оскільки позивач не має жодних підстав до представлення інтересів громади у суді. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що позивач не може звертатися за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі №640/11643/19. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом; визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;' визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно п. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Право власності на земельну ділянку за адресою Наддніпрянська 43, кадастровий номер: 3223188000:01:028:0027, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23058632000 відповідачем набуте правомірно, на підставі договору дарування земельної ділянки від 18.03.2013 року зареєстрований за № 966 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Головкіною О. Ю. До Державного реєстру прав на нерухоме майно було внесено запис № 373505 про реєстрацію права власності, підставою для виникнення права власності визначено Договір дарування земельної ділянки від 18.03.2013 року зареєстрований за № 966 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Головкіною О. Ю. Згідно ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачем безпідставно наводиться твердження про те, що при виготовленні державного акту про право власності були неправильно вказані координати земельної ділянки. Перш за все, варто зазначити, що акт про право власності на земельну ділянку за адресою Наддніпрянська 43, кадастровий номер: 3223188000:01:028:0027 на ім`я [PERSON] не виготовлявся. По-друге, жодних доказів які б підтверджували наявність помилки, як при встановленні меж земельної ділянки при виготовленні державного акта, так і при визначенні меж земельної ділянки в натурі позивачем не наведено. Позивач посилається на дані Публічної кадастрової карти України, однак жодних відомостей з цього джерела не надає. До того ж у рішенні Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року зазначено: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Тобто, можлива наявність помилок при виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку не позбавляє права власності на таку земельну ділянку у її добросовісного набувача. Стосовно існування накладки меж земельних ділянок розташованих за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223188000:01:028:0027 та [ADDRESS] , варто зазначити що існування такої накладки не підтверджене позивачем жодним допустимим та достатнім доказом. Крім того, вимога про визнання незаконним та скасування правовстановлюючого документу та його державної реєстрації не конкретизована, а саме не зазначено, який саме правовстановлюючий документ позивач просить визнати незаконним та скасувати. Згідно положень п.п. а), б) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Тобто перелік правовстановлюючих документів є достатньо широким. Якщо ж припустити, що оспорюваним правовстановлюючим документом є саме договір дарування земельної ділянки від 18.03.2013 року зареєстрований за № 966, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Головкіною О. Ю., то позивач не є стороною оспорюваного договору дарування земельної ділянки, а тому з огляду на те, що вона не є власником земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223188000:01:028:0027, не має права звертатися до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, оскільки у розумінні вимог закону не є тією «заінтересованою особою», яка має право оспорювати цей правочин. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04.06.2018 у справі № 590/479/16-ц. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Враховуючи те, що позивач не набула права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , вона не має жодних законних підстав вимагати захисту її порушеного права, оскільки підстав для виникнення такого права не існує. Верховний суд у постанові від 29.02.2018 року у справі № 910/21160/16 зазначив, що право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування. Таким чином позивач не мала права на позов, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно п. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду. Відповідно до вищенаведених норм права у випадку, якщо порушення права не відбулось і є підстави вважати, що його право буде порушено позивач мав право звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право, з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню за умови, що є якщо є підстави очікувати їх наступ і є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права. Обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає підставі заявленого ним позову і не ґрунтується на фактичних обставинах спору. Так, у позовній заяві фактичною підставою позову визначено порушення права позивача на користування земельною ділянкою, однак будь-яких доказів на підтвердження саме цієї обставини позивачем суду не подавалось. Крім того, позивач шляхом подання позову намагається захистити своє право користування земельною ділянкою, однак позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у цій справі не пред`являв, натомість просить за змістом позовних вимог позбавити і обмежити право власності інших осіб не будучи сам власником, тому обраний спосіб захисту вочевидь не відповідає фактичним обставинам справи і не ґрунтується на законі. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів саме позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для задоволення позову позивача саме до цих відповідачів немає. Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ч.1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачів загалом ґрунтуються на законі та письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Outcome: dismissed