Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач ЛМКП по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» звернувся до суду і просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно відповідачів заборгованість по сплаті за отримані житлово-комунальні послуги в сумі 3074,66 грн. та судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ЛМКП «Айсберг», згідно ст. 68 Житлового Кодексу Української РСР, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 14, 17, 35 постанови Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 р. «Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», постанови Кабінету Міністрів України № 529 від 20.05.2009 p., «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з тримання будинків і споруд та прибудинкових територій» утримує будинки та прибудинкову територію, надає житлово-комунальні послуги власнику квартири, а власник (наймач) квартири отримує ці послуги та зобов'язується своєчасно вносити щомісячну плату за надані їм комунальні послуги у встановлений законодавством термін. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 529 від 20. 05. 2009 р. «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» тарифи розраховуються окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків та прибудинкових територій. Послуги надаються відповідно до затвердженого рішенням органом місцевого самоврядування тарифу. Нарахування і надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території проводиться у відповідності до рішень Львівської міської ради № 1431 від 26. 12. 2008 p., № 1651 від 26.11.2010 p., № 561 від 31.05.2011 р. «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території тля населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку». Стверджує, що відповідачами своєчасної сплати коштів за утримування будинку та прибудинкової території здійснено не було. Своїми діями (бездіяльністю) відповідачі порушили ст.ст. 66 - 68 Житлового Кодексу Української РСР, п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 3 ст. 815 Цивільного кодексу України, п. 14, 17, 3.5 постанови Кабінету Міністрів України «Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями» від 08. 10. 1992 р. № 529 від 20.05.2009 р. «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Внаслідок порушення відповідачами своїх зобов'язань щодо оплати за утримування будинку та прибудинкової території, станом по червень 2014 р. включно заборгованість відповідача за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 3 074,66 грн. Просить позов задоволити. Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просить такий задоволити. В судове засідання, призначене на 22.06.2015 року о 14-30 год. не з'явився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю повноважного представника в іншому судовому засіданні, однак таке було подане вже після оголошення вступної та резолютивної частини рішення, про що свідчить відмітка про отримання 22.06.2015 року о 14-47 год. Відтак, таке клопотання судом до уваги братися не може, оскільки не було предметом розгляду у судовому засіданні. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили у повному обсязі, з підстав, наведених у запереченні проти позову. Зокрема, зазначили, що твердження позивача про надання ним послуг з утримання будинку та прибудинкової території по вул. Менцинського, 1 у м. Львові не відповідають дійсності, з вини позивача відносини між ним і відповідачами не оформлені у встановленому законом порядку, що виключає задоволення позовних вимог, позивач у позові протиправно посилається на нормативно правові акти, які або не мають жодного відношення до правовідносин сторін, або давно втратили чинність, тому не можуть слугувати підставою для належного обґрунтування позовних вимог. Вважають, що у позовній заяві містяться покликання на ст. 509 ЦК України, але ці посилання позивача є повністю безпідставними, оскільки згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, частина перша якої пов'язує виникнення прав і обов'язків, зокрема, з діями осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією їх породжують. Тим часом, застосовуючи законодавство у системному зв'язку (а не вибірково, як це робить позивач) очевидно, що у правовідносинах сфери житлово-комунальних послуг для виникнення обов'язків обов'язковою умовою є наявність договору, що підтверджується нормами спеціального Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Згідно ст. 638 ЦК України договір може вважатися укладеним тільки після досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, тому в даному випадку без письмового договору немає ні юридичних підстав для стягнення зобов'язань, ні самих зобов'язань з оплати комунальних послуг. Отже, для підтвердження свого права вимоги позивач повинен надати докази про те, що він є учасником правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг (власник, споживач, виконавець, виробник, балансоутримувач, управитель); у нього встановлені договірні правовідносини з відповідачами, між сторонами укладені письмові договори на надання житлово-комунальних послуг, які по формі та за змістом відповідають типовому договору. Натомість, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження свого статусу у правовідносинах з споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, а також не надав доказів встановлених із відповідачами правовідносин. Виходячи із вищенаведеного, у позивача відсутні правові підстави для стягнення боргу за житлово-комунальні послуги з відповідачів. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеного Закону, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Оскільки договору між сторонами не укладено, відповідач вважає, що позивачу у даній справі слід довести факт надання послуг відповідачу та їх обсяг. Проте, як вказує відповідач, з наданого позивачем розрахунку, неможливо встановити, за якими тарифами, враховуючи яку площу та на підставі яких вихідних даних проведено такі нарахування. Крім того, до справи не долучено жодного доказу на підтвердження факту надання комунальних послуг відповідачу. Також стверджує, що позивач й надалі самоусувається від свого обов'язку підготувати та укласти відповідні договори на надання житлово-комунальних послуг з відповідачами та іншими мешканцями будинку. Просять у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено. Позивач - ЛМКП по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» здійснює обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] і звернувся з позовом до суду про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги. Відповідачі - [PERSON], [INFO], є власником та мешканцем квартири [ADDRESS], а [PERSON] [INFO], зареєстрована та проживає у цій квартирі у відповідності до реєстраційного посвідчення № 5179 від 29.01.2001 р. та довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки № 1238 від 15.07.2014 р. Правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, є предметом регулювання спеціального Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Згідно статті 19 цього Закону, відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно п. З ч. 2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Лише після цього споживач має укласти з виконавцем підготовлений останнім договір (п. 1 ч. З ст. 20 Закону). При укладанні договору повинні бути дотримані вимоги статті 26 цього Закону, а саме: сторонами повинні бути узгоджені вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг тощо. Не зважаючи на неодноразові звернення мешканців до позивача (зокрема, від 29.07.2013р., 17.10.2013р.,01.03.2014р., 15.08.2014р., 04.11.2014р., 30.12.2014р., 20.04.2015р„ 28.04.2015р., копії яких знаходяться в матеріалах справи), останній не підготував відповідні договори для мешканців будинку, зокрема, для відповідачів, а також всупереч п. 4 ч. 2 ст. 21 Закону не надав їм інформацію про перелік пропонованих житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Це також підтверджується показами допитаних у судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зокрема, зазначили про те, що ЛМКП «Айсберг» систематично ухиляється від укладення з ними договорів про надання житлово-комунальних послуг. До матеріалів справи не долучено доказів, які б свідчили про наміри позивача укласти договір з відповідачем, ухиляння відповідача від його укладення. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою закону визначено також способи захисту цивільних прав та інтересів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст. 29 цього ж Закону, договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи з загальних засад договірних правовідносин, передбачених цивільним кодексом, договір про надання житлово-комунальних послуг є двостороннім договором, оскільки передбачає наявність прав і обов'язків як у споживача послуги, так і у їх виконавця. Статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено істотні умови договору про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги поділяються за: 1) функціональним призначенням; 2) порядком затвердження цін/тарифів. Відповідно до ст. 13 цього Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідно до ст. 14 цього ж Закону, залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 5 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Доказів, які б підтверджували отримання споживачами послуг позивачем суду не надано. Більше того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт ненадання житлово-комунальних послуг позивачем. З огляду на заперечення відповідачів, пояснення допитаних свідків, розглянувши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум, з врахуванням встановлених і затверджених цін та тарифів та методики розрахунку, не надано доказів в підтвердження надання вказаних послуг та їх обґрунтованості, враховуючи відсутність між споживачем та виконавцем договірних відносин. Суд зазначає, що сама по собі відсутність договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення споживача від оплати за фактично отримані послуги, проте, їх надання, об'єм та обґрунтованість нарахування повинна бути підтверджена відповідними доказами, так само, як і послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Аналогічна позиція щодо необхідності доказування висловлена в Постанові Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», зокрема у п. 26 зазначається, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 27 вказаної Постанови, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Під час судового розгляду обґрунтованість вимог позивача щодо нарахування плати відповідачу за житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не знайшла свого підтвердження, оскільки позивачем не надано доказів надання житлово-комунальних послуг, а також обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум. Саме відсутність належних та допустимих доказів в підтвердження вимог в даному випадку дає суду підстави для відмови позивачу в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed