Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач - приватна фірма «Пром-Буд-Сервіс», в особі засновника [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування фіктивним. В обґрунтування заявленого позову представник позивача вказує про те, що відповідно до свідоцтва про право власності на обєкти нерухомого майна від 15 травня 2000 року, приміщення бару, загальною площею 116,3 кв.м, яке розташоване в місті Славута по вулиці Острозька, 92 Хмельницької області, належить позивачу та зареєстроване в КП «Славутське БТІ». 19 лютого 2001 року, з метою ухилення від конфіскації в звязку з порушенням кримінальної справи відносно засновника фірми та судовим розглядом цивільної справи про стягнення заборгованості по сплаті податків, між ПФ «Пром-Буд-Сервіс» в особі засновника [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування приміщення бару, за умовами якого приватна фірма подарувала, а [PERSON] прийняв у дарунок приміщення бару. Договір підлягав реєстрації в Славутському БТІ. Проте, після укладеного договору приватною фірмою приміщення бару для [PERSON] не передавалося, а з часу укладення договору дарування перебуває на балансі фірми, зареєстроване за позивачем та ним використовується. Позивач вказує про те, що даний договір був укладений без наміру створити юридичні наслідки, а лише про людське око, тобто договір є мнимим (фіктивним). Позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказано про те, що на момент укладення договору дарування приміщення бару, засновник фірми [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка не давала своєї згоди на відчуження майна приміщення бару, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Вказуючи на укладення договору дарування приміщення бару без наміру створити юридичні наслідки, позивач в особі його засновника, просить визнати договір дарування від 19 лютого 2001 року недійсним. В судовому засіданні представники позивача приватної фірми «Пром-Буд-Сервіс» [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, крім того, подали заяву про поновлення строку звернення до суду, мотивуючи її тим, що [PERSON] стало відомо про порушення майнових прав його фірми на приміщення бару після звернення спадкоємиці [PERSON] [PERSON] з позовом до суду про визнання права власності на спадкове майно приміщення бару. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що [PERSON] є спадкоємицею після смерті [PERSON] приміщення бару, розташованого в місті Славута по вулиці Острозька, 92 Хмельницької області на підставі складеного заповіту. Після смерті чоловіка [PERSON] прийняла спадщину, на підставі рішення суду про визнання права власності оформила свої спадкові права. Вважають даний позов безпідставним, оскільки наявне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 липня 2003 року, яким було відмовлено в задоволенні позову Славутського міжрайонного прокурора до приватної фірми «Пром-Буд-Сервіс» та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування приміщення бару. В ході розгляду даної цивільної справи сторони договору дарування, зокрема, [PERSON] вказував про дійсні наміри подарувати своєму другу [PERSON] приміщення бару. Вказані обставини встановлені рішенням суду. Разом з тим, вказують на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, та просять застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. В судовому засіданні обєктивно встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на обєкти нерухомого майна, виданого 15 травня 2000 року виконавчим комітетом Славутської міської ради згідно з розпорядженням № 119-р від 15 травня 2000 року, власником приміщення бару, загальною площею 116,3 кв.м., розташованого в місті Славута по вулиці Острозька (Кірова), 92 Хмельницької області, була приватна фірма «Пром-Буд-Сервіс». 19 лютого 2001 року між приватною фірмою «Пром-Буд-Сервіс», в особі засновника фірми [PERSON], та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ПФ «Пром-Буд-Сервіс» подарувала, а [PERSON] прийняв в подарунок приміщення бару, загальною площею 116,3 кв.м., розташованого в місті Славута по вулиці Острозька (Кірова), 92 Хмельницької області. За життя [PERSON] склав заповіт, за яким заповів вказане приміщення бару своїй дружині [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті чоловіка. На момент укладення договору дарування діяв ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. На підставі викладеного до спірних правовідносин слід застосовувати положення діючого на час укладення договору ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). За змістом цієї норми закону за мнимим договором сторони не вчиняють жодних дій, спрямованих на настання правових наслідків. Однак, якщо на виконання такого договору було передано майно або майнові права такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" розяснено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Таким чином, відповідно до вимог статті 58 ЦК УРСР 1963 року, для визнання угоди мнимою необхідно встановити той факт, що угода була укладена без наміру створити юридичні наслідки та що сторони за угодою ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли. При дослідженні примірнику договору дарування, судом встановлено, що в ньому зазначені всі істотні умови договору дарування, договір було укладено і посвідчено нотаріусом в присутності дарителя та обдарованого. Підписами сторін підтверджено намір сторін на укладення договору дарування та засвідчено, що зазначений договір укладається ними не про людське око, не приховує іншу угоду між ними і відповідає їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки, що зазначено в п.6 договору. Належність відчужуваного майна дарителю та особи сторін та їх дієздатність нотаріусом перевірялась. Разом з тим, відповідно до статті 128 ЦК УРСР 1963 року, право власності (право оперативного\~управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до статті 12 Закону України «Про власність», який був чинним на момент укладення договору дарування, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ч.4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Обдарований [PERSON] не зареєстрував договір дарування в бюро технічної інвентаризації відповідно до норм ч. 3\~ст. 244 ЦК УРСР 1963 року, проте, вказана обставина не впливає на його право на набуття права власності на приміщення бару, оскільки не повязана законодавцем з моментом набуття права власності обдарованим на подарунок. Цивільний кодекс УРСУ 1963 року на час укладення договору дарування між приватною фірмою «Пром-Буд-Сервіс» та [PERSON] не повязував момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації. Разом з тим, судом не встановлено обставин, які б свідчили про його намір укласти мниму угоду, в той час, як для визнання правочину мнимим необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. За змістом укладеного договору дарування, приватна фірма «Пром-Буд-Сервіс» подарувала, а [PERSON] прийняв в подарунок приміщення бару, загальною площею 116,3 кв.м., яке розташоване в місті Славута по вулиці Острозька (Кірова), 92 Хмельницької області, тобто нотаріус при посвідчення цього договору посвідчив факт передачі зі сторони приватної фірми та прийняття подарунку\~[PERSON] приміщення бару. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що посилання позивача на не проведення реєстрації договору дарування в Славутському БТІ обдарованим [PERSON], що на його думку свідчить про відсутність наміру створити юридичні наслідки, суд не приймає до уваги, оскільки в силу статті 128 ЦК УРСР 1963 року [PERSON] прийняв як подарунок приміщення бару та в нього виникло право власності на вказане приміщення з моменту укладення договору. Разом з тим, рішенням Славутського міського суду Хмельницької області від 24 липня 2003 року відмовлено в задоволенні позовних вимог Славутського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Славутської ОДПІ до приватної фірми «Пром-Буд-Сервіс», [PERSON] про визнання недійсним договору дарування приміщення бару. Вказаним рішенням встановлено, що у [PERSON] при укладенні договору дарування була відсутня мета, завідомо суперечна інтересам суспільства та держави. В ході судового розгляду вказаної цивільної справи [PERSON] давав пояснення, що вирішив подарувати приміщення бару для свого давнього друга [PERSON], оскільки останній в минулому надавав йому допомогу. Крім того зазначав, що при даруванні бару не мав на меті ухилятися від сплати податкового боргу, оскільки такий борг був незначним та фірма була діючою і [PERSON] мав можливість погашати заборгованість по податках. В ході судового розгляду вказаної цивільної справи обдарований [PERSON] також давав пояснення, що прийняв у подарунок від свого друга [PERSON] приміщення бару, даний подарунок було приурочено до його дня народження. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, даним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що до укладання спірної угоди (договору дарування) та після цього приватною фірмою «Пром-Буд-Сервіс» щомісячно сплачувалися різні суми по погашенню податкового боргу, було здійснено відчуження автомобіля і виручені кошти були спрямовані на погашення заборгованості, підприємство на момент укладення договору дарування здійснювало свою діяльність, мало інше майно, яке могло бути реалізоване для погашення податкового боргу, розмір якого не був значним в порівнянні з вартістю приміщення бару. Вказані обставини, які встановлені судовим рішенням, спростовують доводи позивача про те, що договір дарування з [PERSON] був укладений без наміру створити юридичні наслідки, а лише з метою ухилення від конфіскації та звернення стягнення на приміщення бару в звязку з розглядом цивільної справи про стягнення суми боргу. Не заслуговують на увагу суду і доводи позивача про те, що договір дарування приміщення бару, що є на думку позивача спільною сумісною власністю подружжя, укладався [PERSON] без згоди його дружини [PERSON], оскільки такі спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими матеріалами, а саме копіями договором дарування, який був витребуваний з Хмельницького обласного державного нотаріального архіву, в матеріалах якого міститься заява від дружини [PERSON] від 19 лютого 2001 року на імя нотаріуса про свою згоду на дарування приміщення бару [PERSON], який розташований в місті Славута по вулиці Острозька (Кірова), 92 Хмельницької області. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] заперечила факт надання згоди на відчуження приміщення бару 19 лютого 2001 року, вказавши про те, що перебувала на лікуванні, про що надала виписку з історії хвороби. Разом з тим, в судовому засіданні належними та беззаперечними доказами не підтверджено, що заява [PERSON], яка міститься в нотаріальній справі, складена та підписана не нею, а іншою особою. Відповідно розяснень, що містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними ",\~ невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач приватна фірма «Пром-Буд-Сервіс», яка звернулася з вимогою про визнання правочину фіктивним, мала довести про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для визнання договору дарування мнимою угодою, оскільки не доведено умислу обох сторін договору на фіктивність правових наслідків, належного підтвердження вказані обставини у матеріалах справи та під час судового розгляду не знайшли, а тому в позові слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В зв'язку з тим, що недоведеність є самостійною підставою для відмови у позові, суд не розглядає питання про застосування строків позовної давності. На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed