Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року. На обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року відповідач отримала кредит у розмірі 7946,22 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами банку складає між нею і банком кредитний договір. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала належним чином. У зв`язку з цим, станом на 24.05.2019 року виникла заборгованість в сумі 29385,18 гривень, з яких: 6174,32 гривень - заборгованість за кредитом; 2,20 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9631,83 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 13576,83 грн. - штраф. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач заперечував проти задоволення позову посилаючись на їх недовеність, безпідставність одночасного стягнення штрафу та пені та необхідність застосування строку позовної давності, оскільки вона востаннє вносила кошти на погашення боргу в лютому 2016 року. Позивачем мало місце надання відповіді на відзив, згідно якої між сторонами був укладений письмовий кредитний договір. Заборгованість по кредитному договору підтверджується належним та допустими доказами. Позов було пред`явлено в межах строку позовної давності, зважаючи, що п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності щодо повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про підтримання позову та розгляд справи за відсутності їх представника. В судове засідання відповідач не з`явилась. Від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову заперечує з підстав, наведених в відзиві на позов. Дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості за договором станом на 24.05.2019 року; копію заяви позичальника; копію укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року; витяг Умов і Правил надання банківських послуг; копію банківської ліцензії; копію витягу з статуту), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 29.07.2015 року між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 7946,22 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснювала щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Заборгованість відповідача згідно з розрахунку заборгованості станом на 24.05.2019 року становить 29385,18 гривень, з яких: 6174,32 гривень - заборгованість за кредитом; 2,20 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9631,83 грн. - заборгованість за комісією; 13576,83 грн. - штраф. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Встановлені судом обставини свідчать, що відповідачем мало місце порушення договірних зобов`язань щодо повернення суми кредиту та процентів за користування ним. Водночас з наявної в матеріалах справи копії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року (а.с.6) вбачається, що кредит в сумі 7946,22 грн. було надано відповідачу строком на 6 місяців з 29.07.2015 року по 31.01.2016 року. Відповідач просила застосувати до вимог банку позовну давність. За ст. 256-257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (при цьому, позивачем не надано на розгляд суду даних щодо збільшення строків позовної давності за відповідним письмовим договором, підписаним сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Кінцевим строком повернення кредиту сторонами було обумовлено 31.01.2016 року, при цьому останній платіж відповідачем по кредиту згідно розрахунку заборгованості (а.с. 4) було здійснено 10.02.2016 року, що згідно ст. 264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності, а тому перебіг позовної давності в даному випадку почався 11.02.2016 року, тобто то саме з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише в червні 2019 року, тобто поза межами загальної трирічної позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просила відповідач. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили позивачу вчасно пред`явити позов. Зважаючи на це, підстави для поновлення позивачу строку позовної давності відсутні. Крім того, суд вважає недоведеними доводи позивача з приводу того, що позовна давність була збільшена за домовленістю сторін до 50 років. Відповідно до вимог ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, що були надані позивачем, передбачено, що строк позовної давності щодо вимог Банку по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди, неустойки, витрат Банку складає 50 років. Разом з тим, суд враховує наступне. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду правила частини першої статті 634ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. У Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року умова щодо збільшення строку позовної давності до 50 років відстуня. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги (зокрема щодо звернення до суду з вимогою в межах строку позовної давності ), посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний витяг з Умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року, а також те, що зазначений документ на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містив умови щодо збільшення строку позовної давності до 50 років. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи. З огляду на викладене, суд вважає недоведеними обставини щодо домовленості між сторонами про збільшення строку позовної давності, оскільки наведенні позивачем Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed