Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з уточненим позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та виготовлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 20.08.1999 року, який було розірвано 05.04.2005 року. Від шлюбу народилась донька [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу разом з донью проживають в [ADDRESS]. Відповідач вихованням доньки не займається, матеріально не забезпечує, матеріально допомагає дитини батько відповідача -[PERSON]. Відповідач не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Постійної роботи вона не має, перебуває на обліку в центрі зайнятості, вимушена перебувати на утримання [PERSON], з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах, який проживає та працює в м. Балашиха Російської Федерації. Канікули дитини вирішили провести разом з [PERSON], але відповідач не дає дозвіл на вивезення доньки за межі України. У зв»язку з складною ситуацією на території України ,з метою збереження життя доньці, необхідно вивезти дитину за межі України. Відповідач відмовився дати дозвіл на виїзд дитини, нічим не мотивуючи свою відмову. Тому просила суд надати дозвіл на виїзд її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд відповідача та дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон. Позивач в судовому засіданні 18.08.2014 року просила задовольнити позов . У своїх поясненнях посилалась на обставини, викладені у позовній заяві, про що надала суду відповідні докази. У подальшому у судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала, про що надала до суду письмову заяву. Проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не находило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повім лені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Допитана у судовому засіданні 18.08.2014 року свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою з 2003 року разом навчались та дружили . Чоловіка позивачки вона не знає. З дитиною позивачки він не бажає спілкуватися. Про це їй відомо, бо вона часто буває у позивачки в гостях , а його в квартирі не бачила жодного разу. Зі слів позивачки їй відомо, що відповідач не платить аліменти на утримання доньки, не спілкується з дитиною, не займається її вихованням та розвитком. Аналогічні показання дала у судовому данні свідок [PERSON] Представники третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради Боднарчук Л.І. у судовому засідання підтримала позов та просила його задовольнити в інтересах дитини [PERSON], [INFO]. У подальшому у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. У судовому засіданні були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про народження [PERSON], копія свідоцтва про розірвання шлюбу, копія паспорту та ідентифікаційного номеру позивача, довідка паспортної служби з місця реєстрації позивача,довідка з місяці навчання [PERSON], побутова характеристика позивача. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 05 квітня 2005 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 140 (а.с.6). Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження вказаний відповідач (а.с.5). Неповнолітня [PERSON], проживає разом з матір»ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Із довідки ЗОШ № 4 вбачається, що [PERSON], [INFO] навчається в 8-б класі з 01.09.2007 року . За час навчання в школі, її батько [PERSON], батьківські збори не відвідував, навчання дитини не цікавився, у вихованні дитини участі не приймав.( а.с.11) Вище вказане підтверджує той факт, що відповідач вихованням доньки не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Для перетинання державного кордону України неповнолітньої дитини відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження перетинання державного кордону громадянами України" необхідно отримати нотаріально завірену згоду одного з батьків на виїзд за кордон. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд [PERSON], 31.08.2001року народження за кордон з метою оздоровлення та відпочинку, збереженню життя дитини, відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивача немає можливості, тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв»язку з частковим задоволенням позову, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: судовий збір в сумі 243грн.60 коп., оплачений відповідно квитанції № 50 від 17.07.2014 року . У задоволені позовних вимог щодо стягнення на користь позивачки витрати за надання юридичної допомоги відмовити в сумі 250грн., оскільки позивачем не надано квитанції про оплату цих витрат.

Outcome: partial