Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Додатковою угодою № BL1935/BL1935-К до Генерального договору в розмірі 170160,00 доларів США та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13.03.2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та відповідачами було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL1935 в рамках ліміту, на суму 390000 доларів США з терміном повернення кредиту до 01.03.2028. В подальшому між Банком та [PERSON] укладено Додаткову угоду Генерального договору (індивідуальна угода) № BL1935/BL1935-К від 14.03.2008 року відповідно до якої Банк (Позивач) підтверджуючи свої зобов`язання за діючим Генеральним Договором надав Позичальнику ( [PERSON] ) кредитні кошти в сумі 200 000,00 доларів США. Згідно з п. 3.1. даної Додаткової угоди, за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування встановлюється процентна ставка в розмірі 14 % річних («базова процентна ставка»), а згідно п. 3.2 за користування кредитними коштами понад строк (або терміни погашення за Графіком погашення кредиту), встановлений Генеральним договором та/або Індивідуальною угодою, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних («підвищена процентна ставка»). 21 липня 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , укладено Додаткову угоду №1 до Генерального договору. 21 липня 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , укладено Додаткову угоду №2 до Генерального договору. 16 серпня 2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , укладено Додаткову угоду №3 до Генерального договору. Також, 03 серпня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , укладено Додаткову угоду №4 до Генерального договору. 07 вересня 2012 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №5 до Генерального договору. 14 грудня 2015 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , укладено Додаткову угоду №6 до Генерального договору. 24 жовтня 2017 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Додаткова угода №7 до Генерального договору. Відповідно до п. 1.3.2.1. Додаткової угоди №7 за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування встановлюється процентна ставка («базова процентна ставка»): а) з «01» жовтня 2017 року по «30» вересня 2018 року включно встановлюється процентна ставка в розмірі 7,5% річних; б) починаючи з «01» жовтня 2018 року встановлюється процентна ставка в розмірі 16,4 % річних. Вищевказана Генеральна угода, покладала на Позичальника обов`язок своєчасно здійснювати оплату по кредиту та сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Згідно із вищевказаними додатковими угодами встановлювались відсоткові ставки за користуванням наданими кредитними коштами. Відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали, а тому станом на 16.05.2019 у них виникла заборгованість у вищевказаному розмірі. Ухвалою судді від 12.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 29.07.2019, визначено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. 29.07.2019 підготовче судове засідання відкладено через неявку сторін на 19.09.2019. 19.09.2019 підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 03.10.2019. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги просить задоволити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причин своєї неявки не повідомили, однак належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи за останньою відомою судові адресою. Суд вважає цих осіб повідомленими про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їх відсутності, провівши заочний розгляд справи. Згідно правил\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов`язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Вимогами ст.ст.13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1,2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Матеріалами справи встановлено, що 13.03.2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та відповідачами було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL1935 в рамках ліміту, на суму 390000 доларів США з терміном повернення кредиту до 01.03.2028. В подальшому між Банком та [PERSON] укладено Додаткову угоду Генерального договору (індивідуальна угода) № BL1935/BL1935-К від 14.03.2008 року відповідно до якої Банк (Позивач) підтверджуючи свої зобов`язання за діючим Генеральним Договором надав Позичальнику ( [PERSON] ) кредитні кошти в сумі 200 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором додатково було укладено договір поруки між позивачем та [PERSON] від 07.09.2012 з якого вбачається, що поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. За змістом ст.ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов`язань, а також і однією з форм цивільно-правової відповідальності. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно Розрахунку заборгованості за Додатковою угодою № BL1935/BL1935-К від 14.03.2008 року загальна заборгованість відповідачів станом на 16.05.2019 становить 204308,17 доларів США та 18050,12 грн., з яких: заборгованість по сумі кредиту - 153041,19 доларів США; прострочена заборгованість по сумі кредиту - 10 106,46 дол. США; відсотки - 40 476,13 дол. США; підвищені відсотки - 684,39 доларів США. Частинами 1-2 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно ст.554 вищезгаданого Кодексу у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової /субсидіарної/ відповідальності. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Стягуючи з поручителя в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором № BL1935-П від 24.10.2017 суд виходить з того, що в забезпечення виконання зобов`язань основного боржника, був укладений окремий договір поруки з поручителем, а відповідно до норм законодавства у такому випадку кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, а кожен з поручителів відповідає перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники. Згідно до ст.543\~ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно зі статтею 192\~ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої\~статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя\~статті 533 ЦК України). Згідно зі\~статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність"\~кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті\~47\~та\~49\~цього\~Закону\~визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2\~статті 5 цього Декрету. Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету 14 жовтня 2014 року прийнято Положення № 483 «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу». Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"\~суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті\~192, частина третя статті\~533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Судом встановлено, що за Додатковою угодою № BL1935/BL1935-К від 14.03.2008 року загальна заборгованість відповідачів станом на 16.05.2019 становить 204 308,17 доларів США та 18 050,12 гривень, однак Банк просить стягнути заборгованість в сумі 170160,00 доларів США. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення коштів на його користь з відповідачів солідарно підлягають задоволенню. Згідно із ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 4175,93 грн. з кожного. Враховуючи викладене і

Outcome: approved