Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], у якій просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 226/Р-07 від 28.12.2007 року у розмірі 85 043,86 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.12.2013 року складає 679500,41 грн. В обґрунтування позову вказав, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 28.12.2007 року уклали кредитний договір № 226/Р-07. Згідно договору позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 50000.00 дол. США на термін до 27.12.2012 р., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. За користування кредитом позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі 16.00 % на рік на суму залишку заборгованості за Кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Позичальник не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № 226/Р-07 . У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Позичальник станом на 04.12.2013 року має заборгованість - 85043.86 доларів США, яка складається з наступного: 36122.65 доларів США - заборгованість за кредитом; 32322.48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12519.22 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 31.29 доларів США - штраф (фіксована частина), 4048.22 доларів США - штраф (процентна складова). Також, [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, у якому просила суд визнати недійсними кредитну угоду №226/Р-07 від 28.12.2007 р., договір про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007р., договір про видачу траншу №226/Р-07-02 від 26.06.2008р., додаткову угоду №1від 26.06.2008р. до кредитної угоди №226/Р-07 від 28.12.2007, додаткову угоду №1 від 27.10.2008р. до договору про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007, додаткову угоду №1 від 27.10.2008р. до договору про видачу траншу №226/Р-07-02 від 26.06.2009, додаткову угоду №2 від 27.10.2008р. до кредитної угоди І6226/Р-07 від 28.12.2007, які були укладені між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», визнати недійсними договір іпотеки від 28.12.2007р. та додаткові договори до нього №1 від 26.06.2008р., №2 від 27.10.2009р., укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], [PERSON], про передачу в іпотеку квартири № 17, розташованої за адресою: [ADDRESS], визнати недійсними договори поруки від 28.12.2007р. та додаткові угоди до них від 26.06.2008р., 27.10.2009р., укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та окремо [PERSON], [PERSON] В обґрунтування зустрічного позову вказала, що зобов'язання за вищевказаними договорами та угодами виконані позивачем лише частково внаслідок настання світової фінансової кризи та погіршення стану її здоров'я та стану здоров'я її чоловіка, [PERSON], який в теперішній час тяжко хворий (прикутий до ліжка), що призвело до несвоєчасної та не в повному обсязі сплати належних платежів. Крім того, вважає, що умови договорів не могли були виконані належним чином, так як при прийняття рішення про видачу кредитів ПАТ КБ «Приватбанк» не проаналізував фінансове становище позивача, не повідомив про всі умови кредитування та сукупну вартість кредиту, тобто надав неповну інформацію, чим фактично втягнув у боргову яму. Тобто кредитна угода, договори про видачу траншів та додаткові договори та угоди до них були укладені під впливом обману. Також, при укладенні зазначених вище кредитної угоди, договорів про видачу траншів та додаткових договорів та угод до них ПАТ КБ «Приватбанк» порушив вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача та третьої особи просила суд у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає первісний позов такими, що підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 28.12.2007 року укладений кредитний договір № 226/Р-07 та договір про видачу траншу №226/Р-07-01. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 50000.00 доларів США на термін до 27.12.2012 р., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. За користування кредитом позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі 16.00 % на рік на суму залишку заборгованості за Кредитом. Також, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлений тривалістю у 5 років (п.6.8 договору). 26.06.2008 між позивачем та [PERSON] укладено договір про видачу траншу №226/Р-07-02, відповідно до якого отримала грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США зі сплатою 18% річних за користування кредитними коштами. 26.06.2008 між позивачем та [PERSON] також була укладена додаткова угода №1 до кредитної угоди №226/Р-07 від 28.12.2007, відповідно до якої загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди №226/Р-07 від 28.12.2007 склала 77 200,00 доларів США, за користування кредитними коштами по договору про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007 відсотки становили 16% річних; по договору про видачу траншу №226/Р-07-02 від 26.06.2008 та всім наступним договорам про видачу траншу за користування кредитними коштами - у розмірі 18% річних, при порушенні зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених договором про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007, відсотки становили у розмірі 32% річних, при порушенні зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених договором про видачу траншу №22б/Р-07-02 від 26.06.2008, та всім наступним договорам про видачу траншу мала сплатити відсотки у розмірі 40 % від суми залишку непогашеної заборгованості. 27.10.2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладена додаткова угода №1 до договору про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007, відповідно до якої: сума траншу кредиту по договору про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007 склала 36 122,65 доларів США; за користування кредитними коштами [PERSON] мала сплачувати 20% річних; а при порушенні зобов'язань по сплаті кредиту за користування кредитними - 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. 27.10.2009 року також між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладена додаткова угода №1 до договору про видачу траншу №226/Р-07-02 від 26.06.2008, відповідно до якої: сума траншу кредиту по договору про видачу траншу №226/Р-07-02 від 28.12.2007 склала 23 468,68 доларів США; за користування кредитними коштами сплачувати 20% річних. 27.10.2009 року також між банком та [PERSON] укладена додаткова угода №2 до кредитної угоди № 226/Р-07 від 28.12.2007, відповідно до якої: кінцевий термін повернення кредиту - 27.12.2017 року, відсотки за користування кредитними коштами становлять 20% річних, а при порушенні зобов'язань по сплаті кредиту за користування кредитними коштами - 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Вказані договори підписані [PERSON] особисто, що не заперечувалося у судовому засіданні її представником, без будь-яких застережень. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується з вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положення ст. 612 ЦК України встановлює поняття прострочення боржника, відповідно до даної норми Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Вказані кредитні договори підписані, сторонами договору, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, позичальник обізнаний про умови кредитного договору та зобов'язання своєчасно повертати отримані кредитні кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом. Згідно ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Як визначено у п. 29 Постанови Пленуму Вищого Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Також, з метою забезпечення виконання кредитного договору, 28.12.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] та [PERSON] укладені договори поруки. Згідно з п. 1 вказаних договорів поруки поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №226/Р-07, згідно до якого кредитор надає боржнику кредит в сумі 50000 дол. США у строк повернення до 27.12.2012 року зі сплатою 16% річних. Також, 26.06.2008 року до вказаних договорів поруки внесені зміни за додатковою угодою №1 до договорів поруки від 28.12.2007 року з поручителями [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вказаних додаткових угод предметом вказаного договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитною угодою від 28.12.2007 року, згідно якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 77200,00 дол. США у строк до 27.12.2012 року зі сплатою 16% річних, по договору про видачу траншу №226/Р-07-02 від 26.06.2008 та всім наступним договорам про видачу траншу за користування кредитними коштами - у розмірі 18% річних, при порушенні зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених договором про видачу траншу №226/Р-07-01 від 28.12.2007, відсотки становили у розмірі 32% річних, при порушенні зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених договором про видачу траншу №22б/Р-07-02 від 26.06.2008, та всім наступним договорам про видачу траншу відсотки - у розмірі 40 % від суми залишку непогашеної заборгованості. 27.10.2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] та [PERSON] укладені додаткові угоди №2 до договорів поруки від 28.12.2007 року, згідно до яких збільшено кінцевий термін повернення кредиту позичальником [PERSON] у строк до 27.12.2017 року включно, згідно графіків погашення кредиту та відсотків (додатки до договору про видачу траншу); сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 20 (двадцять) % річних; сплати відсотків за користування кредитом при порушенні Позичальником зобов'язань погашенню кредиту у розмірі 40 (сорок) % річних, в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі. Окрім того, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки від 28.12.2007р. та додаткові договори до нього №1 від 26.06.2008р., №2 від 27.10.2009р. Відповідно, до ч.1 ст.554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно вимог Цивільного кодексу України та умов укладених договорів поруки та додаткових угод до них [PERSON] та [PERSON] солідарно з [PERSON] відповідають перед позивачем за належне виконання [PERSON] зобов'язань, що випливають із кредитного договору, в тому числі в обсязі основної заборгованості за кредитом, заборгованості по нарахованим та несплаченим відсоткам. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Нормами статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказані договори поруки та додаткові угоди до них підписані відповідачами у справі без будь-яких застережень. Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України та роз'яснень, що містяться у п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до п.4 ст.559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Окрім того, у договорах поруки, що укладені позивачем з [PERSON] та [PERSON] визначено, що поручитель підтверджує, що ознайомлений з кредитним договором, всі умови йому відомі та зрозумілі. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Окрім того, згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені). Однак, статтею 259 цього кодексу передбачена зміна тривалості позовної давності. Так, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Також, як визначено ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У судовому засіданні представник [PERSON], хоча і посилалася на норми ст. 559 ЦК України, однак з відповідною заявою про застосування строків позовної давності до суду не зверталася. На підставі викладеного, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» є доведеними, такими, що знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Стосовно зустрічного позову суд зазначає наступне. Як зазначалося вище, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Згідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Нормами статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Суд зазначає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Вирішуючи питання про визнання договорів недійсними, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року (далі -Пленум). Так, п. 21 Пленуму визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. На підтвердження обставин, що оскаржуваний кредитний договір та додаткові угоди до нього були укладені внаслідок обману, а також, що позивач помилялася щодо істотних умов при укладенні договору, позивачкою та її представником не надано. Також, суд не приймає посилання щодо настання світової кризи, як на підставу обґрунтування зустрічного позову, на підставі наступного. Відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Зазначене свідчить, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи такий договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Позивачем та її представником не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для зміни кредитного договору у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Згідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. В зв'язку з наведеним підстав для визнання недійсними кредитного договору та додаткових угод до них суд не вбачає. Вимоги про визнання недійсними договорів про видачу траншу, договору іпотеки та додаткових угод є похідними від вимоги про зміну кредитного договору. Оскільки, передбачених законом підстав для визнання недійсними кредитного договору та додаткових угод не встановлено, то не вбачається підстав для визнання недійсними договорів про видачу траншу, договору іпотеки та додаткових угод. Суд також відмовляє і у задоволенні зустрічного позову щодо визнання недійсними договорів поруки та додаткових угод до них, укладених між ПАТ КБ «Приватбанк» та окремо [PERSON], [PERSON], оскільки позивачем не надано доказів щодо порушення саме її прав вказаними договорами, а також що ці вимоги також є похідними від вимоги про визнання недійсними кредитного договору та додаткових угод до них, у задоволенні яких суд дійшов висновку про відмову. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до змісту Договорів поруки поручителі свідчать про те, що вони ознайомлені з умовами Договору кредиту та додаткових угод до нього, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має, та зі змістом зобов'язання, забезпеченого порукою, ознайомлені. На підтвердження обставин, що оскаржуваний договір поруки був укладений внаслідок помилки, а також, що поручителі [PERSON] та [PERSON] помилялися щодо істотних умов при укладенні договорів поруки, та що сам договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивачкою та її представником не надано. Також, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Окрім того, суд не приймає до уваги посилання представника [PERSON], що порука припинилася, оскільки поручителям не направлялися вимоги щодо виконання зобов'язання протягом 6 місяців, оскільки у відповідності до п.4 ст.559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Як зазначалося вище строк виконання договорів поруки становить 27.12.2017 року. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved