Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 12 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11312990000- кредитний договір. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 25000,00 (двадцять п'ять тисяч) доларів США ,00 центів, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 12.03.2029 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,4% річних. 28 березня 2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Додаткову угоду б\\н. Сторони домовились « у забезпечення виконання зобов'язань позичальника прийняти поруку [PERSON]». З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача [PERSON] за Кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки №186859 від 12 березня 2008 року. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Згідно зі ст.554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до п.2.2. Договору поруки, у випадку невиконання позичальником його зобов'язань за Кредитним договором, позивач має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Згідно з пунктом 4.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Станом на 24.02.2014 року заборгованість відповідача [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит становить 14 339,77 (чотирнадцять тисяч триста тридцять дев'ять) доларів США, 77 центів, що за курсом НБУ станом на 24.02.2014 року становить 128 168,88 (сто двадцять вісім ти'сяч сто шістдесят вісім) гривень 88 копійок, з яких: 11 242,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2014 року становить 100 487,70 гривень - кредитна заборгованість; 2 829,49 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2014 року становить 25 289,98 гривень - заборгованість по процентам; 267,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2014 року становить 2 391,20 гривень - пеня за прострочення сплати по процентам. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, в поданій до суду заяві свій позов підтримав повністю, просив позов задовольнити. Розгляд справи проводити без фіксації технічними засобами, що суд вважає за можливе. В поданих до суду запереченнях відповідач [PERSON] вказував на незаконність та недоведеність вимог ПАТ «УкрСиббанк». Зазначив, що згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вказав, що починаючи з дати 28.04.2012 позивач зазначає в розрахунку заборгованості по процентам заборгованість, яка накопичується та залишається не сплаченою ним. Позивач дізнався про певні порушення власних цивільних прав та інтересів щодо сплати по процентам 28.04.2012 року. Позовна заява в частині вимог щодо стягнення пені подана майже через два роки ( а саме 1 рік та 10 місяців), що свідчить про пропуск позовної давності з боку позивача. Позивачем не надано до суду підтверджень того, що ним отримано спірні грошові кошти за кредитом. Позивачем не підтверджено первинними документами у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: а ні надання йому кредитних коштів, а ні розмір заборгованості. Вимоги про погашення простроченої заборгованості не надавалися поштою на адресу відповідачів, не надано доказів, що зазначені письмові вимоги отримані стороною відповідача. Дати вихідної кореспонденції та дата квитанції мають розбіжності. Вказані вимоги могли бути набрані під час підготовки позовної заяви. Пошта не перевіряє склад поштових відправлень та їх зміст ( вкладення) до конверта разом із «згрупованим реєстром відправки». Позивачем не надано до суду опису вкладень до конвертів так само як не надано зворотних повідомлень про вручення поштових листів на адреси відповідачів. Зазначена обставина має суттєве значення, зважаючи на солідарно заявлені вимоги позивача. У зв'язку з ненаданням «Вимоги» на адресу поручителя протягом 6 місячного строку з моменту виникнення заборгованості, договір поруки між позивачем та відповідачем [PERSON] є таким, що припинений, спосіб захисту порушеного цивільного права та інтересів позивача у вигляді солідарного стягнення заборгованостей не може бути задоволено у тій формі захисту, яка заявлена позивачем. Суд не має права виходити за межі позовних вимог, які сформульовані позивачем в цивільному процесі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, в поданих до суду заявах позовні вимоги не визнали, вважаючи їх безпідставними, просили справу проводити в їхню відсутність, без фіксації судового засідання технічними засобами, що суд вважає за можливе. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11312990000- кредитний договір. Позивач надав відповідачу [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 25000,00 (двадцять п'ять тисяч) доларів США ,00 центів, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 12.03.2029 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,4% річних. 28 березня 2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Додаткову угоду б\\н ,згідно якої « у забезпечення виконання зобов'язань позичальника прийняти поруку [PERSON]». Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки №186859 від 12 березня 2008 року, згідно якого поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Згідно з пунктом 4.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Станом на 24.02.2014 року заборгованість відповідача [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит становить 14 339,77 (чотирнадцять тисяч триста тридцять дев'ять) доларів США, 77 центів, що за курсом НБУ станом на 24.02.2014 року становить 128 168,88 (сто двадцять вісім ти'сяч сто шістдесят вісім) гривень 88 копійок, з яких: 11 242,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2014 року становить 100 487,70 гривень - кредитна заборгованість; 2 829,49 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2014 року становить 25 289,98 гривень - заборгованість по процентам; 267,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2014 року становить 2 391,20 гривень - пеня за прострочення сплати по процентам. Договірні відносини між сторонами виникли 12.03.2008 року. Згідно доданого до позову розрахунку, позивач вважає останнім платежем, який сплачено відповідачем 28.03.2012 року в сумі 14 000 доларів США, який в сумі 3.516 доларів США була зарахована на користь плати за проценти та 10 483 доларів США у якості плати за фактичне погашення даного кредиту (тіло). Починаючи з дати 28.04.2012 року позивач зазначає в розрахунку заборгованості по процентам заборгованість, яка накопичується та залишається не сплаченою відповідачем. Позивач дізнався про певні порушення власних цивільних прав та інтересів щодо сплати по процентам 28.04.2012 року. Позовна заява в частині вимог щодо стягнення пені подана майже через два роки ( а саме 1 рік та 10 місяців), що свідчить про пропуск позовної давності з боку позивача. Позивачем на підтвердження суми заборгованості надано до суду Довідки-розрахунки заборгованості, які не проведені особою, яка має спеціальну освіту або освітньо-кваліфікаційний рівень. Зазначені розрахунки не підтверджені судово-економічною експертизою. Розрахунки заборгованостей у сфері кредитно-фінансових операцій не є зрозумілим, прозорим та чітким документом. Розмір всіх заборгованостей не доведено позивачем належними та допустимими доказами, хоча в силу ст. 10 ЦПК України саме на стороні, яка зазначає певні обставини ( зокрема розмір заборгованостей) лежить тягар доказування. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивачем на обґрунтування своїх вимог, щодо стягнення заборгованості надано розрахунок заборгованості, який не оформлено належним чином, який не має зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлення документів", затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Відповідно до ч.3 ст.5 Декрету КМУ "Про стандартизацію та сертифікацію" від 10.05.1993 року обов'язкові вимоги державних стандартів підлягають безумовному виконанню органами державної виконавчої влади, всіма підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями та громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, на діяльність яких поширюється дія стандартів. Позивачем не надано до суду підтверджень того, що відповідачем отримано спірні грошові кошти за кредитом. Позивачем не підтверджено первинними документами у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» ні надання відповідачу кредитних коштів, а ні розмір заборгованості. Позивачем не надано доказів про те, що письмові вимоги про погашення простроченої заборгованості отримані стороною відповідача. Дати вихідної кореспонденції та дата квитанції мають розбіжності. Позивачем не надано до суду опису вкладень до конвертів так само як не надано зворотних повідомлень про вручення поштових листів на адресу відповідачів. Зазначена обставина має суттєве, зважаючи на солідарно заявлені вимоги позивача. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У зв'язку з ненаданням «Вимоги» на адресу поручителя протягом 6 місячного строку з моменту виникнення заборгованості, який зазначає позивач, договір поруки між позивачем та відповідачем [PERSON] є таким, що припинений. Системний аналіз ч.4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову) , кредитор вчиняти не може. Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитом для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Правова позиція: «Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника, не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, а оскільки банком відповідно до умов кредитного договору змінений строк виконання основного зобов'язання, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України вимоги до поручителів могли бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку», - визначена в постанові Верховного суду України від 23.05.2012 року у справі № 6-33цс12, в постанові Верховного суду України від 15.09.2014 року у справі № 6-53цс14, в постанові Верховного суду України від 24.09.2014 року справа № 6-106цс14. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання заповзання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явлення вимоги до поручителя є як направлення\\вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Зазначена правова позиція Верховного Суду України доведена судам листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1393/0/4-12. Відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками та заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи викладене, спосіб захисту порушеного цивільного права та інтересів позивача у вигляді солідарного стягнення заборгованостей не може бути задоволено у тій формі захисту, яка заявлена позивачем. Суд не має права виходити за межі позовних вимог, які сформульовані позивачем в цивільному процесі. Згідно ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. При таких обставинах, з урахуванням доказів, наданих по справі, а також спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed