Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Позивач просить ухвалити рішення про надання дозволу на виїзд дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у Республіку Польща без дозволу (згоди) та супроводу відповідача як батька. Вимоги обґрунтувала тим, що діти проживають разом із нею та перебувають на її повному утриманні. Аліментів на дітей від відповідача не отримує. Відповідач взагалі не приймає участі у вихованні дітей і ними не цікавиться. Для підвищення рівня світогляду дітей, покращення їх стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку має намір забезпечити дітям повноцінний відпочинок за кордоном у Республіці Польща. Крім цього, син [PERSON] має змогу приймати участь у міжнародних змаганнях. Проте на неодноразові усні прохання надати дозвіл на виїзд дітей за кордон відповідач не реагує та залишає їх без відповіді. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач в канцелярію суду подала заяву, у якій з огляду на тривалість судового розгляду справи просила надати дозвіл на виїзд дітей за кордон на період з 01.10.2020 року по 01.04.2021 року. Судовий розгляд просила проводити за її відсутності, висловила згоду на винесення заочного рішення. Відповідач про розгляд справи по суті двічі був належним чином повідомлений, у тому числі шляхом публікації на офіційному сайті суду судового оголошення, однак в судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістила. З огляду на викладене суд провів заочний розгляд позову без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ст.ст.247, 280, 281 ЦПК України. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.2008 року народження, який розірваний рішенням Любомльського районного суду від 22.07.2013 року. У період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв серії [NUMBER] , № [NUMBER] . Із виконавчого листа від 22.09.2014 року встановлено, що 11.06.2014 року Любомльський районний суд ухвалив рішення про стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання їх дітей в розмірі 50,00 гривень на кожну дитину, починаючи з 16.05.2014 року і до досягнення ними повноліття. Відповідно до довідки Любомльського районного відділу ДВС від 17.12.2019 року виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей на виконанні у відділі не перебуває. Позивач 30.01.2019 року вдруге одружилась і має прізвище [PERSON] , що стверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У другому шлюбі у позивача народилась дочка [PERSON] , [INFO] ; до складу її сім`ї входить чоловік та троє дітей, що стверджується довідкою Рівненської сільської ради Любомльського району від 17.12.2019 року. Стаття 3 Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частини 1, 2 статті 155 СК України визначають, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У статті 33 Конституції України визначено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із ст.3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України. Такі правила затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (далі - Правила). У пункті 3 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пункт 4 Правил, серед іншого визначає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або його нотаріально засвідчену копію. У справі встановлено, що звернення позивача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон відповідач ігнорує. Така поведінка відповідача, як батька, безпідставно обмежує права дитини, що надає позивачу право для звернення до суду за захистом прав дитини в порядку ст.154 СК України. З часу розірвання шлюбу між сторонами минуло 7 років, позивач на даний час створила нову сім`ю, утримує та дбає про спільних з відповідачем дітей. Останній за твердженнями позивача участі у вихованні і утриманні дітей не приймає, ними не цікавиться. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували неможливість надання необхідної нотаріальної згоди зі сторони відповідача, по справі не вбачається і судом їх не встановлено. Також не встановлено обмежень чи заборон, які б унеможливлювали виїзд дітей за межі України. За викладених обставин суд вважає, що виїзд неповнолітніх дітей сторін за межі України, зокрема в Республіку Польща, буде відповідати їх інтересам, оскільки має за мету не лише відпочинок і оздоровлення, а й загальноосвітній розвиток та розширення світогляду дітей. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та приймаючи до уваги те, що відповідно до ст.ст.7, 155 СК України дітям має бути забезпечена можливістю здійснення їх прав, які гарантовані Конституцією України, Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved