Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], у розмірі 800,00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2011 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї між сторонами зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], спільне життя з відповідачем у подальшому не склалось, позивачка та відповідач зрозуміли, що вони зовсім різні люди, і не тільки за характерами, але й за інтересами та поглядами на життя, практично не розуміють один одного. Відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, фактично ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Позивачка вважає спільне сімейне життя з відповідачем неможливим, що є підставою її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 24 вересня 2011 року зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 2100. (а.с. 7) Сторони від шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 4251. (а.с. 12) За даними Довідки, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 404 від 13.06.2014 року, неповнолітній [PERSON], [INFO], дійсно проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 15) Згідно Довідки, виданої ТОВ „Торговий Дім „Респект" від 07.07.2014 року № 93, [PERSON] дійсно працює у ТОВ „Торговий Дім „Респект" з 01.12.2006 року на посаді адміністратора, вийшла з відпустки по догляду за дитиною та стала до роботи 02.01.2014 року, загальна сума сукупного доходу за період з січня 2014 року по червень 2014 року становить 8 922,74 грн. (а.с. 22) Згідно Довідки, виданої ТОВ „Аграрна індустріальна компанія" від 07.07.2014 року № 90, [PERSON] дійсно працює у ТОВ „Аграрна індустріальна компанія" на посаді менеджера з оптової торгівлі, загальна сума доходу за період з січня 2014 року по червень 2014 року становить 23 460,00 грн. (а.с. 23) Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Судом достовірно встановлено, що сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину, сімейне життя позивачки та відповідача не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між позивачкою та відповідачем носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Позивачка займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони проживають окремо за обопільною згодою, що не пов'язана з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми чи інших поважних причин. При таких обставинах сім'я фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо. Згідно ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюб є сімейним союзом чоловіка та жінки. Як убачається із змісту позовної заяви, сторони не проживають однією сім'єю і шлюбні стосунки між ними відсутні, цей союз існує лише формально. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір'ю за місцем її проживання, перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивачки, відповідач має офіційне місце роботи та можливість регулярного надання матеріальної допомоги на утримання дитини, не заперечує проти утримання сина, ураховуючи визнання позовних вимог відповідачем згідно письмової заяви, долученої до матеріалів справи. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позов [PERSON], поданий в інтересах неповнолітньої дитини, про стягнення аліментів підлягає до задоволення, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, присуджує відповідачу до сплати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 800,00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини, при цьому суд бере до уваги, що відповідач є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, в матеріалах справи відсутні докази про наявність у відповідача інших утриманців та соціальних зобов'язань, також відповідач визнав позов в повному обсязі, тому у відповідності до положення ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Outcome: approved