Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про скасування державного акту на право власності на землю, мотивуючи тим, що він є власником житлового будинку за адресою вул. Лікарняна, будинок 39 с Львове Бериславського району Херсонської області на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, а на земельну ділянку, на якій вищезазначений будинок розташований, виданий державний акт серії І-ХС №023912 від 19 серпня 2002 року на земельну ділянку площею 0,21 га на території Львівської сільської ради Бериславського району для індивідуального житлового будівництва на підставі рішення сесії Львівської сільської ради від 10.01.2001 року №127/10 громадянину [PERSON] відповідачу по справі. Оскільки даний державний акт видано без урахування інтересів позивача, він просить суд скасувати державний акт на право власності на землю. У судовому засідання представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач надав суду письмову заяву, у якій не заперечував проти задоволення позову та просив розглянути справу за його відсутності. Треті особи в судове засідання не зявилися, надали суду письмові заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності та не заперечували проти задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що заявлений позов є обґрунтованим та законним, у звязку з чим підлягає задоволенню з наступних підстав: Позивач є власником житлового будинку за адресою вул. Лікарняна, будинок 39 с Львове Бериславського району Херсонської області на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10 серпня 1994 року, виданого Львівською сільською радою Бериславського району на підставі рішення сесії сільської ради від 10 серпня 1994 року №22 (а.с.7). Право власності зареєстроване в бюро технічної інвентаризації 15.03.2012 року за №494 в книзі 3. Зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 36216262( а.с. 8). 28 липня 2015 року позивач звернувся з заявою до сільської ради за місцем знаходження майна, в якій просив відповідно до статті 116 та 118 Земельного кодексу України надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки за адресою вул. Лікарняна, будинок 39 с Львове Бериславського району Херсонської області у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. 28 липня 2015 року позивачем отримана відповідь сільської ради, у якій зазначено, що надати такий дозвіл є неможливим, оскільки на дану земельну ділянку вже виготовлений державний акт на імя Відповідача ( а.с. 13). Відповідач є власником суміжного домоволодіння за аналогічною адресою вул. Лікарняна, будинок 39 с Львове Бериславського району Херсонської області ( а.с 10 12). Однак одноосібно отримав державний акт серії І-ХС №023912 від 19 серпня 2002 року на земельну ділянку площею 0,21 га на території Львівської сільської ради Бериславського району для індивідуального житлового будівництва на підставі рішення сесії Львівської сільської ради від 10.01.2001 року №127/10.( а.с. 14) За запитом сільської ради отримано архівну довідку від 18.12.2014 року№9/04-10, згідно якої у документах фонду Львівської сільської ради с. Львове Бериславського району Херсонської області за 2001 рік рішення сесії за №127/10 від 10 січня 2001 року відсутнє ( а.с. 15). Тобто документ, який став підставою для видачі державного акту на право власності на землю не існує. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", судам підсудні справи щодо визнання недійсними державних актів про право власностіта право постійного користування земельними ділянками і спори пов'язані із земельними правовідносинами розглядаються в позовному провадженні. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічні положення містить статті 377 Цивільного кодексу України. Положення статей 377 ЦК України та 120 ЗК України щодо переходу права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права на розташований на ній житловий будинок, будівлю, споруду мають один і той же предмет регулювання, а тому підлягають застосуванню в сукупності. Як наслідок позивач позбавлений змоги реалізувати належне йому майно, оскільки воно розташоване на земельній ділянці, належній третій особі. Крім того, оскаржуваний державний акт позбавляє позивача права отримати земельну ділянку для обслуговування належного йому нерухомого майна Права позивача порушено, а на момент розгляду справи іншим шляхом, ніж за рішенням суду скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку неможливо. Відповідно до ст. 393 ч. 1 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 названого Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов'язковій державній реєстрації, що випливає зі ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» . Відповідно до положень зазначеного Закону державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01.01.2013 проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб'єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора. Ч. 1 і 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту, які застосовуються судом, встановлені ст.4 ЦПК України, з положень якої випливає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Підстав для відмови у задоволенні позову у суду немає. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved