Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 15 травня 2018 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір грошової позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошову позику в розмірі тридцять дві тисячі гривень зі строком повернення до 15 червня 2018 року. Позика була надана для особистих потреб [PERSON] . Укладення договору позики підтверджується розпискою написаною власноруч [PERSON] 15 травня 2018 року. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. У зв`язку з цим просить стягнути з боржника суму позики у розмірі 32000 грн, проценти за користування коштами у розмірі 7168 грн та інфляційні 1400 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Розмір процентів та інфляції розраховує, виходячи з наступного. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Крім того, у відповідності до частини 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. При таких обставинах, оскільки між позивачем та відповідачем не було передбачено договором позики сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, позивач як позикодавець, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики. Згідно частини 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За правилами частини 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. У відповідності до постанови Правління Національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 2 березня 2015 року за № 154, з 24 травня 2018 року облікова ставка встановлена в розмірі 17 % річних. Враховуючи те, що розмір процентів за користування позикою встановлюється на рівні облікової ставки НБУ, тобто 17%, то розмір процентів за місяць користування позикою буде складати 1,4 % від грошової суми позики. Грошова сума відсотків за місяць буде складати 448 гривень (сума позики 32 000 гривень х на 1,4 %). Враховуючи те, що відповідач користувався позикою протягом 16 (шістнадцять) місяців, починаючи з 15 травня 2018 року по 16 вересня 2019 року, розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами, які були надані у якості позики за договором складає 7 168 гривень (16 місяць х на 448 гривень). Стосовно індексу інфляції, згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті "Урядовий кур`єр", показник індексу інфляції за період з травня 2018 року по червень 2018 року становив: - 104,4 %. Сума боргу, що підлягає індексації, складає - 32 000 х 104,4% = 33 408 гривень. Таким чином, на думку позивача, інфляційні збитки за цей період (травень 2018 - червень 2018 років) становить 33 408 гривень - 32 200 гривень = 1 400 гривень. Позивач та його представник Якубець М.К. в судове засідання не з`явились, просять розгляд справи проводити без їх участі та за наявності всіх поданих письмових доказів. Позов підтримують в повному обсязі, про, що зазначають в поданій заяві. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обов`язковою для застосування судами України. Судом встановлено, що 15 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] , згідно якої [PERSON] позичив у [PERSON] тридцять дві тисячі гривень на тридцять днів (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тому, проценти за користування грошовими коштами, а також індекс інфляції підлягають стягненню з відповідача виходячи з наступних розрахунків. У відповідності до постанови Правління Національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 2 березня 2015 року за № 154, з 24 травня 2018 року облікова ставка встановлена в розмірі 17 % річних. Враховуючи те, що розмір процентів за користування позикою встановлюється на рівні облікової ставки НБУ, тобто 17%, то розмір процентів за місяць користування позикою буде складати 1,4 % від грошової суми позики. Грошова сума відсотків за місяць складає 448 гривень (сума позики 32 000 гривень х на 1,4 %). Враховуючи те, що відповідач користувався позикою протягом 16 (шістнадцять) місяців, починаючи з 15 травня 2018 року по 16 вересня 2019 року, розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами, які були надані у якості позики за договором складає 7 168 гривень (16 місяць х на 448 гривень). Згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті "Урядовий кур`єр", показник індексу інфляції за період з травня 2018 року по червень 2018 року становив: - 104,4 %. Сума боргу, що підлягає індексації, складає - 32 000 х 104,4% = 33 408 гривень. Таким чином, інфляційні збитки за цей період (травень 2018 - червень 2018 років) становить 33 408 гривень - 32 200 гривень = 1 400 гривень. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже, у встановлений договором строк позика повернута не була. Тому, позовні вимоги про примусове стягнення суми позики та процентів, інфляційних витрат підлягають задоволенню. Витрати на професійну правничу допомогу врегульовано статтею 137 ЦПК України, відповідно до положень якої, зокрема, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1); за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2); для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів справи, відсутні документи, які б підтверджували понесені витрати на професійну правничу допомогу, тому позовна вимога про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень, які позивачем були понесені на укладання угоди про надання правової допомоги з адвокатом Якубець М.К., якого було уповноважено представляти інтереси позивача під час здійснення цивільного судочинства є не доведеною та задоволенню не підлягає. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПУ України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору, тому слід стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок на користь держави. На підставі ст. ст. 525, 526, 610, 625, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial