Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 21.12.2018року звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] відносився до суспільної групи - колгоспний двір, та на момент припинення такого, а саме 15.04.1991року, членами даного двору, які не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] , 1930 року народження (голова двору), його дружина - [PERSON] , 1939року народження, дочка [PERSON] , 1970року народження, та мати [PERSON] , 1909року народження, отже їм належало по 1/4 частці кожному майна даного двору. Вказують, що [INFO] померла [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняв її син - [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги спадкування, який відповідно до ст.549 ЦК УРСР ( в редакції 1963року), вступив в управління спадковим майном, у зв`язку із чим його частка в спірному житловому будинку збільшилась до 2/4 частин. [INFO] помер [PERSON] За життя останній склав заповіт, згідно з яким усе своє майно заповів внуку - [PERSON] (позивачу у справі), який спадщину прийняв, а відтак успадкував 2/4 частки [PERSON] у вищевказаному будинку. [INFO] померла [PERSON] , яка за життя склала заповіт, згідно з яким усе своє майно заповіла внуку - [PERSON] (позивачу у справі), який спадщину прийняв, а відтак успадкував 1/4 частки [PERSON] у вищевказаному будинку, в результаті чого його частка у даному дворі становить ѕ частини. Стверджують, що в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний житловий будинок позивачі не мають можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушені звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просять суд визнати за позивачем [PERSON] право власності на ѕ частини, а за позивачем [PERSON] - право власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . В підготовче засідання позивачі не з`явилися, проте подали до суду заяви, в яких просять суд справу розглядати у їх відсутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача - Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Пилюх Г.Р. в підготовче засідання не з`явилася, проте подала до суду копію спадкової справи №51/2018, заведеної нею після смерті [PERSON] та копію спадкової справи №1/2018, заведеної після смерті [PERSON] . Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв`язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз`яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] , 1930 року народження (голова двору), його дружина - [PERSON] , 1939року народження, дочка [PERSON] , 1970року народження (позивач у справі), та мати [PERSON] , 1909року народження. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи, за життя, мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Проте право власності на даний будинок належним чином за власниками не оформлено, правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні. Судом також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що у даних правовідносинах слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцем за законом першої черги спадкування на час відкриття спадщини був син померлої - [PERSON] , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті матері. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, немає. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належна їй 1/4 частка у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування до її сина [PERSON] , в результаті чого останній з урахуванням своєї 1/4 частки належної йому як члену даного колгоспного двору, став власником 2/4 часток майна зазначеного колгоспного двору. Крім того, судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . Із матеріалів спадкової справи №1/2018, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р., відомо, що за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 12.11.2012року, яким усе своє майно заповів внуку - [PERSON] (позивачу у справі), який у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті діда, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємцем, яка мала право на обов`язкову частку спадщині на час відкриття спадщини була дружина померлого - [PERSON] , проте остання відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині, подавши до нотаріуса відповідну заяву. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належні йому 2/4 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшли в порядку спадкування за заповітом до [PERSON] .. Також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . Із матеріалів спадкової справи №51/2018, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р., відомо, що за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 27.06.2017року, яким усе своє майно заповіла внуку [PERSON] , який у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті бабці, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, немає. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] її 1/4 частка у майні вищевказаного колгоспного двору (житлового будинку) перейшла в порядку спадкування за заповітом до внука [PERSON] , в результаті чого останній, з урахуванням 2/4 часток, які перейшли до нього в порядку спадкування після смерті діда [PERSON] , став власником 3/4 часток майна зазначеного колгоспного двору (1/4+2/4=3/4). Інша ј частка спірного житлового будинку, як зазначалось вище, належить позивачу [PERSON] як члену даного колгоспного двору. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; копією свідоцтва про народження позивача [PERSON] ; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON] ; копією свідоцтва про народження [PERSON] ; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28.07.1992року; довідками, виданими виконавчим комітетом Мишлятицької сільської ради №1295 від 03.12.2018року, №632 від 21.06.2018року, №786 від 09.08.2018року; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.01.2018року; копією заповіту [PERSON] від 27.06.2017року; листами приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. вих.№117/02-14 від 26.06.2018року, №269/02-14 від 30.11.2018року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; копією спадкової справи №1/2018, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. після смерті [PERSON] ; копією спадкової справи №51/2018, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. після смерті [PERSON] та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи думку позивачів та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору залишити за ними.

Outcome: approved