Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу №001903 від 15 серпня 2015 року недійсним та стягнення коштів в розмірі 66200 гривень, комісії в розмірі 662 гривні та моральної шкоди в розмірі 5000 гривень. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 серпня 2015 року між ним та товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" укладено договір №001903 фінансового лізингу з додатками, згідно з даним договором відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль КІА Sportage, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. У п.1.1 договору зазначено: марка/модель КІА Sportage, обєм/тип двигуна 1685, привід передній, графи комплектація/модифікація - Base. Очевидно, що таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, б/в чи новий тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. За такими договірними характеристиками неможливо дотриматись вимог закону щодо визначення предмету лізингу за тільки йому властивими ознаками, що відрізняють його з-поміж інших однорідних автомобілів, індивідуалізуючи його. Позивач зазначив також що, представником компанії не було розяснення платежу в сумі 51040 гривень, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Отже позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Зважаючи на наведені вимоги, позивач вважає, що укладений договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача. Представник позивача підтримала повністю позовні вимоги із підстав вказаних в позові. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та подав до суду письмові заперечення (а.с.43-62). Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 15 серпня 2015 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" укладено договір №001903 фінансового лізингу з додатками, згідно з даним договором відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль КІА Sportage, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу позивачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.22-27). Відповідно ч.ч. 1, 3 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Отже, як вбачається із понять визначених законом та сформульованого відповідачем предмету підписаного позивачем договору, а також його назви - укладений між позивачем та відповідачем є договором непрямого фінансового лізингу (а не будь-яким іншим, змішаним тощо). Враховуючи, що фінансовий лізинг чітко врегульований спеціальним законодавством України, умови договору такого виду цивільно-правових відносин мають чітко відповідати цьому законодавству. Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.2 ст.806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, не зважаючи на наведені вимоги закону, укладений договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, що полягає у наступному: Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами будь-якого договору є його предмет. До істотних умов договору фінансового лізингу частина 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу, характеристики якого, як випливає із ст. 1 названого закону, мають бути визначені у специфікації. У ст.1 договору, яка має назву «Предмет договору фінансового лізингу», зазначено: Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації. У ст.17 договору міститься перелік додатків до нього, а саме: №1 Графік сплати авансового внеску; №2 Специфікація; №3 Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Однак, попри посилання у тексті договору на специфікацію, яка має бути обовязковим та невідємним додатком №2 до договору та перелік додатків до договору на останній його сторінці, зокрема додатку №2, що має назву «специфікація» - жодних додатків до договору позивач не підписував. Відтак, при підписанні договору сторонами не погоджено основну договірну умову щодо його предмету. В свою чергу, ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст.807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу (далі предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При цьому, вимога закону про індивідуальне визначення предмету лізингу є імперативною, а відтак обовязковою для усіх видів лізингу як прямого так і непрямого. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Однак, як вбачається із договірних умов, - всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, окрім відсутності специфікації до договору, у ньому також відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у п. 1.1 договору зазначено: марка/модель КІА Sportage, обєм/тип двигуна 1685, привід передній, графи комплектація/модифікація - Base. Очевидно, що таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, б/в чи новий тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. За такими договірними характеристиками неможливо дотриматись вимог закону щодо визначення предмету лізингу за тільки йому властивими ознаками, що відрізняють його з-поміж інших однорідних автомобілів, індивідуалізуючи його. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем частково підписано договір, який зветься договором фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються спеціальним законом, у звязку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам цього закону. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України. До істотних умов договору фінансового лізингу частина 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» також відносить і умову про лізингові платежі. Однак і договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснити на користь лізингодавця вимогам закону не відповідають. Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи із встановленого законом поняття фінансового лізингу, лізинговими платежами є платежі, повязані із користуванням предметом лізингу. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг не передбачено. Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, так як не пов'язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу. Так, договірними умовами (розділ «Визначення термінів») передбачено «Адміністративний платіж», який визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Як вбачається із договірного поняття «адміністративного платежу», - він не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак таким, що не передбачений цим законом. Не передбачено будь-якої плати за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору й іншими нормами цивільного законодавства (ані положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у звязку з чим адміністративний платіж не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору є нонсенсом та не передбачена жодною нормою права, якою можна було б обґрунтувати такий договірний платіж не тільки за аналогією закону, а й за аналогією права та звичаю (звичаю ділового обороту). Водночас включення до договору обовязку сплати та отримання відповідачем від позивача плати «за розгляд та підготовку документів для укладання договору», а фактично за віртуальні дії є відвертим попранням принципів добросовісності, розумності та справедливості, відображених у п.п. 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України. Крім того, згідно договірних умов розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. При цьому, за договірним визначенням цього платежу, він підлягає сплаті на користь лізингодавця незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. На виконання договору було сплачено авансовий платіж за однією квитанцією 66200 гривень в день підписання договору 15 серпня 2015 року (а.с.32). Виходячи із договірних умов, із сплачених коштів авансу частину з них відповідачем було зараховано як адміністративний платіж, але у якому розмірі невідомо, так як цей розмір мав бути зазначений у додатку №1. Таким чином, невизначеність у спірному договорі предмета лізингу, відсутність специфікації до нього та передбаченого договором додатку, який визначає конкретний розмір та порядок (графік) сплати лізингових платежів, включення до договору обовязкових до сплати платежів, які не є лізинговими та законом не передбачені, - прямо суперечить вимогам закону, передбаченим ст.1, ч.1 ст.3, ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.628, ст.ст. 806, 807, 184 ЦК України, а відтак зміст договору не відповідає вимогам, визначеним ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності цього правочину. За відсутності індивідуального визначення предмету лізингу та його ціни фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обовязки, прямо пов'язані із придбанням предмету лізингу та наданням його у користування, умов поставки, передачі, страхування, відповідальності сторін, повязаних із таким користуванням тощо. За таких обставин відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України, спірний договір підлягає визнанню недійсним. Окрім наведеного, відповідачем при укладанні договору порушено права позивача, як споживача, що полягає у наступному: Відповідно до вимог ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п.2 ч.1, п.п. 1, 3 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Відповідачем при укладанні договору шляхом неподання позивачу для підпису невідємних додатків до нього позбавлено інформації, а відтак введено в оману щодо основних характеристик продукції (обсягу та вартості послуги фінансового лізингу), предмету лізингу та інших зазначених вище умов, які закон визначає як прояв нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 3 названої норми закону визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими. Пунктом 12.1 договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний та частково або повністю авансовий платіж та не отримав предмет лізингу, має право розірвати договір за власним бажанням. У такому випадку поверненню підлягає 60% сплаченого авансового платежу, а 40% утримується у якості штрафу за дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж у такому випадку не повертається взагалі. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Натомість розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою (п. 3.4.3 договору). Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобовязання, у звязку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором суперечить нормам ЦК України. Водночас договірна умова, передбачена п.12.1 договору в частині часткового повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідно до ч.5, п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну його інших положень договору, на вимогу споживача такий договір може бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності даного правочину. Отже, виходячи з наведеного, перш за все за умов невизначеності у змісті договору предмету лізингу у встановлених законом обсягах, - договір суперечить ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України, а відтак з передбачених ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України підстав підлягає визнанню недійсним в цілому, так як невизначеність предмету лізингу унеможливлює виконання повязаних із ним усіх інших договірних умов придбання, передача, оплата лізингових платежів, набуття лізингоодержувачем у власність тощо. Включення до змісту договірних умов платежів, не передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг» суперечить цьому закону та є підставою недійсності укладеного договору. Такі платежі зазначені у п.п.1.7, 4.1 договору у вигляді обовязкової сплати адміністративного платежу як підстави для передачі предмета лізингу, поняття самого адміністративного платежу, що міститься у розділі «визначення термінів». Згідно п.9.7 ст.9 договору фінансового лізингу кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу. Таким чином, за договірними умовами адміністративний платіж прямо пов'язаний із наданням предмету лізингу у користування та, відповідно прав та обовязків, відповідальності сторін, повязаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас за договором без сплати адміністративного платежу предмет лізингу не надається. Тому недійсність договірних умов, повязаних із сплатою адміністративного платежу обумовлює недійсність договору в цілому. Пункт 12.1 договору окрім невідповідності Закону України «Про фінансовий лізинг» в частині зазначення адміністративного платежу також суперечить ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК України в частині встановлення штрафу за розірвання договору у вигляді часткового повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу та є водночас несправедливою умовою, передбаченою п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такі положення узгоджуються з нормами ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. При цьому, недійсність договірних умов на підставі наведених норм не залежить від волевиявлення сторін. Тому погодження сторін на умови договору, підписання кожної його сторінки та навіть наявність у договорі цілого розділу, присвяченого «розумінню та погодженню» лізингоодержувача із поясненнями менеджера та текстом договору, у т.ч. передбачена п. 17.5 договору умова, що клієнт вважає договір справедливим по відношенню до себе, - не спростовують невідповідність спірних договірних умов вимогам закону. Зазначена невідповідність не повязана із недоліками волевиявлення лізингоодержувача та лежить поза його межами. Положення передбачені ст.216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Аналіз наведених вимог чинного законодавства, свідчить про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.5 Закону України «Про судовий збір» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав. Суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту умисного спричинення шкоди відповідачем чим не виконано вимоги ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимогами ч.2 ст.88 ЦК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial