Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-5), а згодом з заявою, про уточнення позовних вимог (а.с.26-27), та просить постановити рішення, яким зняти арешт з належного позивачу нерухомого майна, а саме: - з 1/3 частки земельної ділянки площею 2.0536 га, кадастровий номер [NUMBER] ; - з 1/3 частки земельної ділянки площею 0.4221 га, кадастровий номер [NUMBER] ; - з 1/3 частки будинку загальною площею 115.7 кв.м., що розташованого за адресою: по [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що на даний час йому стало відомо про накладення арешту на належне йому майно, а саме на частки двох земельних ділянок, та на частку житлового будинку, хоча він особисто жодного відношення до майна боржника не має. Так, державним виконавцем Першого Малиновського ВДВС Одеського міського управління юстиції у виконавчому провадженні за № 23264402 під час проведення виконавчих дій на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 21.09.2010 року по справі №2-ц-506/10 накладено арешт на майно громадянина України [PERSON] , ідентифікаційний номер та дата народження якого невідомі, але прізвище, ім`я та по батькові якого співпадають з його, позивача. Згідно з даними з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, адресою місця проживання боржника [PERSON] , на майно якого накладено арешт у виконавчому провадженні № 23264402, значиться: [ADDRESS] . Таким чином, під час накладення арешту на нерухоме майно боржника за виконавчим провадженням № 23264402 державним виконавцем було порушено порядок накладення арешту, встановлений частинами 3, 4 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження", а саме - не підтверджено у встановленому порядку належність боржнику арештованого майна. Враховуючи зазначене позивач 03.06.2018 року звернувся до начальника Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про зняття арешту із зазначеного нерухомого майна. Але станом на цей час він не отримав жодної відповіді на його звернення. З огляду на зазначене позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки він не може розпоряджатися належним йому майном. В судове засідання позивач та представник позивача не прибули. Суду надана письмова заява в якій позивач просить розглянути справу у його відсутність та у відсутність його представника, позовні вимоги підтримує (а.с.82). Відповідач в судове та в підготовче засідання не прибув, повідомлявся за адресою свого постійного місця\~ реєстрації: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] (а.с.29,38,45,56,68,77). Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 21.01.2019 року, яке повернулося з відміткою, що адресат за вказаною адресою - не проживає та з закінченням терміну зберігання (а.с.34,36). Наді суд надсилав повідомлення про виклик в судове засідання на 27.02.2019 року, яке повернулося з відміткою, що адресат відмовився від отримання (а.с.54). Повідомлення про виклик в судове засідання на 03.04.2019 року, на 21.05.2019 року, на 20.06.2019 року повернулися з відміткою про отримання (а.с.61, 71, 81). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Крім того, суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ (а.с.50,58,70). Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи.\~ Будь-яких заяв, заперечень, відзиву\~ щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві,\~ до суду наданих ним не було. \~ \~ \~ \~ Представник третьої особи Перший Малиновський ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с.46). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової\~ системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача\~ суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.82). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.\~\~ Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Зважаючи на ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] : - згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області за № 33270792 від 06.02.2015 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 33271603 від 06.02.2015 року належить 1/3 частка земельної ділянки площею 2.0536 га, кадастровий номер [NUMBER] ; - згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області за № 33259527 від 06.02.2015 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 33259702 від 06.02.2015 року належить 1/3 частки земельної ділянки площею 0.4221 га, кадастровий номер [NUMBER] ; - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області за № 1183 від14.03.2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно видане КП «Болградське БТІ» за № 22500894 від 16.04.2009 року належить 1/3 частки будинку загальною площею 115.7 кв.м., що розташований по [ADDRESS] . Відповідно ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, наявністю незаконно накладених відповідачем арештів на майно позивача, та не знятих до цього часу, порушуються права власності позивача, а тому таке порушення підлягає усуненню. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Так, державним виконавцем Першого Малиновського ВДВС Одеського міського управління юстиції у виконавчому провадженні за № 23264402 під час проведення виконавчих дій на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 21.09.2010 року по справі №2-ц-506/10 накладено арешт на майно громадянина України [PERSON] , ідентифікаційний номер та дата народження якого невідомі, але прізвище, ім`я та по батькові якого співпадають з прізвищем, ім`ям та по батькові позивача. Згідно з даними з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна адресою місця проживання боржника [PERSON] , на майно якого накладено арешт у виконавчому провадженні № 23264402, значиться: [ADDRESS] . Таким чином, під час накладення арешту на нерухоме майно боржника за виконавчим провадженням № 23264402 державним виконавцем було порушено порядок накладення арешту, встановлений частинами 3, 4 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження", а саме - не підтверджено у встановленому порядку належність боржникові арештованого майна. На підставі наведеного суд приходить висновку, що арешт майна було накладено не на майно тієї особи, яка є боржником. Наявний арешт порушує права позивача, так як він не має можливості реалізувати свої права власника. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, не упереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно вказаного Закону України державний виконавець зобов`язаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, він знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Тобто, законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved