Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем було придбано автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER]. 13 лютого 2014 року шлюб між ними було розірвано. Посилаючись на те, що вищевказаний автомобіль є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя і вона згідно законодавства має право на 1/2 частину даного автомобіля, але на її неодноразові пропозиції щодо поділу зазначеного майна відповідач категорично відмовився, позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER]. 13 березня 2017 року позивачка звернулася до суду із заявою про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, в обгрунтування якої вказує на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, крім спірного автомобіля ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER], було також придбано житловий будинок, що знаходиться по вул. Панаса Мирного, 8-б в смт. Диканька Полтавської області, право власності на який було зареєстровано 18 червня 2007 року за відповідачем [PERSON] Посилаючись на те, що вищевказані автомобіль та будинок є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя і вона згідно законодавства має право на 1/2 частину цих автомобіля та будинку, але відповідач категорично це заперечує, позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] та на 1/2 частину будинку, розташованого по вул. Панаса Мирного, 8-б в смт. Диканька Полтавської області. Під час попереднього судового засідання відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка. В обгрунтування зустрічного позову [PERSON] вказав, що спірний автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER], хоч і був придбаний ним під час шлюбу з позивачкою 05 листопада 2013 року, однак за його особисті кошти від продажу майна. а саме двох земельних ділянок, отриманих ним у спадщину, а тому просить суд визнати вказаний автомобіль його особистою приватною власністю. Також [PERSON] вказав, що 30.04.2002 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з первісним позивачем, ним згідно договору купівлі-продажу було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок , відсоток готовності 69 % (2/3 частки) та сарай, які на час купівлі були розташовані по вул. П. Мирного, 8 в смт. Диканька Полтавської області. Під час шлюбу з [PERSON] це будівництво було закінчене. Посилаючись на те, що 2/3 частки вказаного домоволодіння є його особистою приватною власністю набутою ще до шлюбу, а інша 1/3 частка домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на 5/6 частини домоволодіння, розташованого по вул. П. Мирного, 8-б в смт. Диканька Полтавської області, частково задоволити первісний позов [PERSON], визнати за нею право власності на 1/6 частини цього домоволодіння, в решті первісного позову відмовити за безпідставністю. Також просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на його користь усі сплачені ним судові витрати. 21 березня 2017 року ухвалою Диканського районного суду первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка було об'єднано в одне провадження. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали первісний позов та частково визнали зустрічний позов. При цьому позивачка пояснила, що дійсно спірний автомобіль було придбано відповідачем [PERSON] вцілому за кошти, які він отримав від продажу в кінці жовтня 2013 року двох земельних ділянок, які він оформив на себе після отримання спадщини після смерті свого батька. Ці кошти були його особистою приватною власністю, на спільні потреби чи утримання спільного господарства не витрачалися, на рахунок у банку не вносилися. Однак позивачка вважала, що на придбання автомобіля були витрачені і їх спільні кошти з відповідачем, які вони також заощаджували для цього, але вона не може назвати ні розміру такої суми зібраних спільних коштів, ні надати якісь докази на підтвердження цих обставин. Крім цього, позивачка [PERSON] вказала, що відповідач [PERSON] дійсно ще до шлюбу з нею, за особисті кошти придбав незакінчений будівництвом житловий будинок з відсотком готовності 69 % по вул. П.Мирного, 8 в смт. Диканька. Будівництво решти будинку, а саме 1/3 частини було закінчено вже під час шлюбу між ними за спільні кошти та для спільного використання і тому вона вважає що через це це будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між ними в рівних частках, а саме по 1/2 частини кожному. Виходячи з цього просить суд в частині визнання права власності на житловий будинок задоволити її первісний позов та задоволити частково зустрічний позов відповідача і визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку, а за позивачем за зустрічним позовом [PERSON]Б також право. на 1/2 частини цього будинку. Крім цього, просить суд стягти з відповідача за первісним позовом [PERSON] на її користь всі понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги [PERSON] визнали частково, підтримали зустрічні позовні вимоги та просили їх задоволити з підстав, викладених у зустрічному позові та судовому засіданні. При цьому відповідач [PERSON] пояснив, що автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER], хоч і був придбаний під час шлюбу з позивачкою на початку листопада 2013 року, однак за його особисті кошти від продажу майна у виді двох земельних ділянок, отриманих ним у спадщину, які в кінці жовтня 2013 року він одержав в загальній сумі 54 948 грн. У зв'язку із цим просив суд визнати вказаний автомобіль його особистою приватною власністю, бо на його придбання ніяких спільних коштів з позивачкою він не вкладав. Також [PERSON] вказав, що 30.04.2002 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з первісним позивачем, ним було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок, відсоток готовності 69 % (2/3 частки). Під час шлюбу з позивачкою [PERSON] це будівництво було закінчене за спільні кошти і тому він вважає, шо саме добудована 1/3 частина цього будинку є спільною сумісною власністю його з позивачкою, на яку кожен з них має рівні права. Посилаючись на те, що 2/3 частки вказаного домоволодіння є його особистою приватною власністю набутою ще до шлюбу, а інша 1/3 частка домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках, просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на 5/6 частини спірного домоволодіння, частково задоволити первісний позов [PERSON], визнати за нею право власності на 1/6 частину цього домоволодіння, в решті первісного позову відмовити за безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши наявні докази, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги позиваки за первісним позовом [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов відповідача [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2003 року, рішенням Диканського районного суду від 13 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2014 рорку, шлюб між ними розірвано. З наявної у матеріалах справи копії довідки-рахунку вбачається, що 05 листопада 2013 року, тобто під час шлюбу з [PERSON], позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було придбано спірний автомобіль ВАЗ 21104 за 42 700 грн. та в подальшому зареєстровано на його ім'я, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та копією облікової картки, наданої Регіональним сервісним центром в Полтавській області. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.2003 року [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] отримав у спадщину домоволодіння, розташоване по вул. Широкій, 10 в с. Великі Будища Диканського району Полтавської області, майновий пай та грошові заощадження. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] як власник успадкованого домоволодіння по вул. Широкій, 10 в с. Великі Будища Диканського району, оформив право власності на дві земельні ділянки площею 0,1600 га та площею 0,2500 га, які розташовані за вказаною адресою та 23 жовтня 2013 року продав ці земельні ділянки [PERSON] загалом за 54 948,00 грн. Ці обставини не заперечувала в суді і позивачка за первісним позовом [PERSON], вказавши, що отримані від продажу земельних ділянок кошти не витрачалися на сімейні потртеби, а зберігалися саме для придбання автомобіля. При цьому зазначила, що у неї відсутні які-небудь докази, які вона могла б надати суду, що на придбання спірного автомобіля були також вкладені якісь спільні кошти її з відповідачем по справі. Враховуючи вказані обставини, те що вже через 12 днів після отримання за продаж землі вказаної вище грошової суми відповідач вже 05 листопада 2013 року придбав спірний автомобіль, суд приходить до висновку, що при розгляді справи безспірно встановлено, що саме за отримані від продажу вказаних земельних ділянок грошові кошти, що є його сосбистою власністю, відповідач [PERSON] 05 листопада 2013 року придбав спірний автомобіль ВАЗ 21104 за 42 700,00 грн., що не заперечувалося у судовому засіданні і відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд установлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоч і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки суду взаємоузгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року (справа № 6-38цс15), 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15), 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16), 12 жовтня 2016 року (справа № 6-846цс16). Враховуючи те, що спірний автомобіль [NUMBER] хоч і був придбаний під час шлюбу сторін, однак виключно за особисті кошти [PERSON], отримані ним від продажу успадкованого ним же майна, що визнала в судовому засіданні і позивачка [PERSON], суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на вказаний автомобіль, таким чином задоволивши в цій частині зустрічний позов та відмовивши у задоволенні у цій частині первісного позову за безпідставністю. Судом було встановлено, що 30 квітня 2002 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з [PERSON], [PERSON] було придбано у [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок, відсоток готовності складав 69 %, та сарай, які на час купівлі були розташовані по вул. Панаса Мирного, 8 в смт. Диканька Полтавської області, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією договору купівлі-продажу. Як вбачається з матеріалів справи в подальшому [PERSON] згідно рішення виконкому Диканської селищної ради від 31.08.2006 року № 316 (а.с. 83) оформив дозвіл на завершення будівництва вказаного домоволодіння та згідно виданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно спірний житловий будинок з господарськими будівлями знаходиться по вул. П.Мирного, 8-б у смт. Диканька Полтавської області. Судом також було встановлено, що будівництво вказаного житлового будинку, а саме 1/3 частини, було закінчено вже під час шлюбу сторін, за їхні спільні кошти та для спільного використання, що не заперечувалося в судовому засіданні як позивачкою за первісним позовом, так і відповідачем по справі. Сама позивачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні не надала переконливих доказів про те, що якісь особисті кошти вона вклала у придбання відповідачем ще до реєстрації шлюбу 69% незакінченкого будівництвом будинку, хоч відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, однак підтвердила, що добудова іншої 1/3 частини його була проведена у щлюбі за спільні з відповідачем кошти. Факт добудови 1/3 частини спірного будинковолодіння за спільні кошти з позивачкою у період шлюбу визнав в суді і сам відповідач. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що придбане [PERSON] до шлюбу незакінчене будівництво спірного житлового будинку з відсотком готовності 69 %, що складає 2/3 частини будинку, являється згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України його особистою приватною власністю і відповідно вказані 2/3 частини цього будинку не підлягають поділу між ним та [PERSON], бо вони не є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що 1/3 частина спірного житлового будинку була добудована вже під час шлюбу сторін, за спільні кошти та для спільного використання, що підтвердили в судовому засіданні і самі сторони, суд дійшов висновку, що вказана 1/3 частини будинку є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і відповідно до ст. ст. 69 ч. 1, 70 ч. 1 СК України підлягає поділу в рівних частках, тобто по 1/6 частини будинку кожному. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину будинку, розташованого по вул. П.Мирного, 8-б в смт. Диканька Полтавської області, таким чином частково задоволивши у цій частині первісний позов, та визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 5/6 частини цього будинку (2/3 частини, що є його особистою приватною власністю + 1/6 частина, що належить йому в результаті поділу 1/3 частини будинку, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що разом становить 5/6 частин спірного будинковолодіння, таким чином повністю задоволивши у цій частині зустрічні позовні вимоги. Виходячи з викладених вище обставин у їх сукупності суд приходить до твердого переконання про безпідставність твердження позивачки за первісним позовом [PERSON] та її представника про вкладення позивачкою [PERSON]В особистих коштів у придбання відповідачем ще у 2002 році, а саме до реєстрації шлюбу, 69% незакінченого будівництом будинку, а також її ж твердження, що на придбання спірного автомобіля у період шлюбу була вкладена частина спільних коштів подружжя, бо ці обставини нею не були доведені і підтверджені належними і допустими доказами відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Із заяви про забезпечення доказів по даній цивільній справі, яка була задоволена судом в повному обсязі, позивачкою [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 800,00 грн., хоч згідно діючого законодавства судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів фізичною особою складає 320,00 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд повертає судовий збір у розмірі зайво сплаченої суми. У зв"язку з цим, суд вважає за необхідне повернути [PERSON] надлишково сплачений судовий збір у розмірі 480 грн. 00 коп., який сплачено нею 28 лютого 2017 року за подачу заяви про забезпечення доказів. Враховуючи те, що позивачем за первісним позовом [PERSON] при подачі первісного позову було сплачено судовий збір в загальному розмірі 1649 грн. 50 коп. (649,50 грн. за 1/2 автомобіля + 1000,00 грн. за 1/2 будинку = 1649,50 грн.), а позовні вимоги були задоволені судом частково, а саме на 20 % (розмір задоволених судом позовних вимог 33 333,33 грн., що становить вартість 1/6 частини будинку; заявлений позивачем розмір позовних вимог 164 950,00 грн. х 100 = 20 %), тому підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] на її користь судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 329,90 грн. (1649,50 грн. х 20 %). Враховуючи вищевикладене, на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] судові витрати в загальному розмірі 649,90 грн. (329,90 грн. + 320,00 грн. = 649,90 грн.). У зв'язку із задоволенням зустрічного позову в повному обсязі з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати в загальному розмірі 2623,00 грн. (963,00 грн. +1660,00 грн. = 2623,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed