Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, однак у ній не проживає з 1996 року, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрат по утриманню квартири не несе, тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник у судове засідання з'явились, просили суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання з'явилась, позовних вимог не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20.05.1997 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14.05.1997 року №161-С, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 21.05.1997 року під №1097 /а.с.5/. Відповідно до довідки Форми №3 ЖБК "Концертний-2" від 12.11.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], теща), [PERSON] ([INFO], дочка) /а.с.4/. Відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами від 11.02.2014 року, від 25.06.2014 року, від 20.08.2014 року, від 29.10.2014 року, які складено мешканцями будинку [ADDRESS] та завірено службовими особами ЖБК "Концертний-2" /а.с.6-9/. Речей особистого користування у квартирі немає, витрат по утриманню квартири відповідач не несе. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є одним із власників квартири, вона має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися її майном - квартирою. Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім членом сім'ї наймача зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Водночас, виходячи з приписів згаданої ст.71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона добровільно залишила це приміщення та в ньому не проживає без поважних причин. З пояснень відповідача [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що вона з 2010 року проживала у власній квартирі за адресою: [ADDRESS], а з 26.06.2014 року проживає у квартирі свого чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Також, [PERSON] пояснила, що у квартирі [ADDRESS] вона не проживала і не проживає, а лише ходить провідувати свою бабусю [PERSON] Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону частково, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Стосовно вимог про зобов'язання зняти з реєстраційного обліку [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, а отже покладення такого обов'язку додатково законом не вимагається. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial