Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, щодо своєчасної оплати чергових платежів, у нього виникла заборгованість в розмірі 23590,53 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати пов'язані з його викликом до суду в розмірі 840,00 грн. 30.09.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 16.11.2015 року, 22.12.2015 року, 04.02.2016 року відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений через розміщення оголошення про виклик до суду у газету «Урядовий кур'єр». Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. 15.08.2012 року між Закритим акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» (правонаступиком якого є Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» (позивач) та [PERSON] (відповідачем) було укладено договір про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання № 120387369 (надалі - договір), за умовами якого відповідач бере участь в системі LeaseIT зокрема отримує ІТ-обладнання та інші товари від Постачальників - учасників системи LeaseIT, а також отримує послуги, на умовах, визначених обраним Клієнтом Пакетом фінансування LeaseIT, а Оператор LeaseIT (Позивач), зобов'язується на підставі договору забезпечити передачу Клієнту ІТ-обладнання. Відповідно до п. 1.2. договору порядок отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг Клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT (надалі - Правила), які є невід'ємною частиною цього договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі та на підставі п. 2.2. договору, а також п. 4.9. Правил, надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання. Про передачу обладнання свідчить підписаний сторонами Акт приймання-передачі майна №120387369 від 15.08.2012 року. Загальна первісна вартість переданого обладнання становить 6964,57 грн. Проте, відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати чергових платежів порушив, внаслідок чого йому нараховувалась плата за прострочення платежу передбачена п. 14.2 Правил та п. 5.4.2 Договору, тому за ним рахується заборгованість, підтверджена розрахунком - Структурою грошових нарахувань №2015080545 від 15.08.2015. Судом встановлено, що згідно Структури відповідач сплатив лише 3566,46 грн., (в Структурі колонка "Oплата всього"), з яких на підставі ст. 534 ЦК України та п. 6.8. Правил зараховано: - 68,53 грн. на погашення плати за прострочення щомісячних платежів - 3497,93 грн. на погашення місячних орендних платежів (в Структурі колонка "'Розподіл оплат. Місячний платіж"). Однак, на час подання позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем становить 23590,53 грн., що складається з: 3466,64 грн. компенсації вартості наданого обладнання; 20046,37 грн. плата за прострочення щомісячних платежів та 77,52 грн. компенсація понесених витрат пов'язаних з отриманням виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договір лізингу - це цивільно-правовий договір, відповідно до якого одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) - ст. 806 ЦК України. Суд відзначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсними. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно п. 2.1. договору умови, за яким ІТ-обладнання, інші товари та послуги надаються Клієmy, визначаються Пакетом LeaseIT відповідачем обрано Пакет LeaseIТ Десятка. Умовами пакету LeaseIT є: платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежів): 10 %; вид договору - фінансовий лізинг; кількість місячних лізингових платежів (крім першого) - 9; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; перехід права власності - виплата повної вартості обладнання. Пунктом 6.2. Правил визначено, що строк, протягом якого Клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання Клієнту, і закінчується в останній день останнього календарного місяця встановленого Пакетом LeaseIT строку. Таким чином, відповідач зобов'язався сплачувати платежі у загальній сумі 6964,57 грн. в такому порядку: перший платіж у розмірі 10 % від загальної суми платежів; 9 платежів рівними частинами щомісячно до 20-го числа кожного місяця. Тобто, Відповідач мав сплатити 10 платежів по 696,46 грн. Таким чином, на підставі вищевказаних норм, а також п.п. 3.1, 5.4.2, Договору, у Відповідача перед Позивачем виникли зобов'язання щодо сплати орендних платежів. Згідно з ч.1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Оскільки договір про надання послуг є оплатним, то обов'язок відповідача за договором оплатити отримані послуги виникає згідно з положеннями Закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, факт наявності порушення договірних зобов'язань у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачкою.

Outcome: approved