Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом про визнання недійсними правочинів до відповідачів, як спадкоємців [PERSON] , та просить суд визнати недійсними: договір дарування земельної ділянки площею 0,1126 га, кадастровий номер 3222287601601:301:0018, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.05.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.; договір дарування житлового будинку загальною площею 248,7 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.05.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.; договір дарування ј квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 15.05.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.. Свій позов обгрунтовує тим, що всі три правочини були здійснені практично одразу між скоєнням ДТП [PERSON] та рідними членами сім`ї з метою уникнути майнової відповідальності внаслідок спричинення матеріальної та майнової шкоди [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і суду пояснив, що просить визнати договора дарування укладені між відповідачами недійсними, поскільки вбачає порушення нотаріусом під час посвідчення оспорюваних договорів Закону України «Про нотаріат», так як покійним [PERSON] написана лише одна згода на дарування двох об`єктів земельної ділянки та житлового будинку в с.Стайки, вбачає підробку підпису на документах. Також вважає що договори дарування не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, з укладені з метою не відшкодовувати збитки, спричинені [PERSON] під час ДТП, в результаті якої було пошкоджено автомобіль «Land Rover Range Rover», що належить позивачу. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] проти позову заперечили з тих підстав, що на момент звернення з позовом про визнання недійсними правочинів позивач вже був позбавлений суб`єктивного права вимоги відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, яка була завдана [PERSON] , що загалом виключає можливість судового захисту цього права будь-якими способами, передбаченими законом. Позивач не має права на оспорювання спірних правочинів та відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними. Посилання представника позивача в судовому засіданні на підробку підпису [PERSON] та порушення нотаріусом під час посвідчення оспорюваних договорів Закону України «Про нотаріат», не були підставою позову, а тому не можуть бути взяті до уваги судом. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. проти позову заперечила і суду пояснила, що [PERSON] був присутнім під час написання згоди на дарування, будь-яких сумнівів щодо укладення даних договорів у неї не викликало, поскільки договора укладалися між особами першого ступеня споріднення. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. В судовому засіданні встановлено, що 12.04.2015 р. на 28 км + 100 м автодороги Кагарлик-Стайки сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Land Rover Range Rover», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] .. Внаслідок порушень [PERSON] Правил дорожнього руху сталася ДТП, під час якої [PERSON] , [PERSON] та сам [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Також було пошкоджено автомобіль «Land Rover Range Rover», державний номерний знак [NUMBER] . 13.04.2015 року до ЄРДР було внесено відомості по факту вказаної ДТП. [INFO] [PERSON] помер, причиною смерті є тромбоз глибоких вен нижніх кінцівок. За заявою дружини померлого [PERSON] ( відповідачкою по даній справі) про реабілітацію, Кагарлицьким районним судом було розглянуто кримінальне провадження по обвинучаенню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Ухвалою Кагарлицького районного суду від 21 травня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого, ст. 286 ч.1 КК України, а кримінальне провадження закрито у зв`язку з його смертю. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року ухвала Кагарлицького райсуду від 21.05.2018 року залишена без змін. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.08.2019 р. у цивільній справі №760/21023/15-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в позові відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2020 р. та постановою Верховного Суду від 03.11.2020 р., рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23.08.2019 р. залишено без змін після перегляду в апеляційному та касаційному порядку. Вказаною Постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2020 р. у цивільній справі №760/21023/15-ц встановлено, що позивачі мали право на ряду із спадкоємцями подати до нотаріуса заяву про відкриття спадкової справи і тим самим заявити про свої претензії. Позивачі не зверталися до нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11.03.2019 р. спадкова справа після померлого [PERSON] не відкривалась. У зв`язку з тим, що позивачі не звертались протягом строку вказаного в ч. 2 ст.1281 ЦК України ні до спадкоємців, ні до нотаріуса та не надали суду доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження таких звернень, вони позбавляються права вимоги. Згідно з ч. ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України в редакції Кодексу, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі №14-53цс18 встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язаннями, а також припинення такого зобов`язання. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За життя, між [PERSON] та [PERSON] 15.05.2015 р . був укладений договір дарування ј квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.. Також 13.05.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] ( відповідачами по даній справі), були укладені договора дарування земельної ділянки площею 0,1126 га, кадастровий номер 3222287601601:301:0018, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку загальною площею 248,7 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказані договора посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.. Суду також надано оригінал згоди покійного [PERSON] на укладення вказаних договорів дарування. Як пояснила нотаріус Мельник Н.О. в судовому засіданні, [PERSON] був присутнім під час підписання згоди на укладення договорів дарування, а також договору дарування частини квартири. Отже, померлим [PERSON] було укладено лише один правочин-договір від 15.05.2015 р. на підставі якого [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] ј частину квартири [ADDRESS] . Позивач зазначив підставою свого позову - визнання договорів дарування недійсними в порядку ст. 203 ч.5 ЦК України, тобто правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.. Відповідно до ст. 216 ЦК недійсносний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, вимога щодо його недійсності може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Як встановлено судом, позивач оспорює договори, в яких він не є стороною, та предметом яких є майно, будь-які права відносно якого у позивача відсутні. При цьому права і законні інтереси позивача безпосередньо не порушені оспорюваними договорами. У результаті визнання вказаних договорів недійсними майнові інтереси заінтересованої особи, не будуть відновлені, а в результаті проведення реституції за оспорюваними договорами позивач не отримує будь-яких прав. Позивач свій позов обгрунтовує тим, що всі три правочини були здійснені практично одразу між скоєнням ДТП [PERSON] та рідними членами сім`ї з метою уникнути майнової відповідальності внаслідок спричинення матеріальної та майнової шкоди [PERSON] . Однак, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, що також передбачено в листі Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму №9 Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо), майна в натурі є прийняттям дарунка. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин є фіктивним, і що сторони оспорюваних ним договорів не мали наміру створити правові наслідки на момент укладення цих договорів. Оспорювані позивачем договори відповідають загальним підставам дійсності правочинів та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ними, внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву, що підтверджується змістом відповідних застережень в тексті цих договорів (пункти 5, 6, 7 договорів). При цьому, виконання цих договорів було здійснено сторонами, право власності було зареєстровано за обдарованими та на виконання оспорюваних правочинів було передано майно, яким відповідачі користуються. Відповідачем [PERSON] після укладення договору дарування проводились ремонті роботи, що підтверджується договором на виконання підрядних робіт, актами пройому передачі, квитанціями. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц // номер в ЄДРСР (в якій суд погодився з висновками Верховного Суду України, викладених у постановах від 19.10.2016 р., від 23.08.2017 р. у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 р. у справі №359/1654/15-ц,) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі). Вказані висновки також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі №638/13880/17 від 04.02.2021 р., яка є обов`язковою для суду. Як вбачається з матеріалів справи, оспорювані договори було укладено 13.05.2015 р. та 15.05.2015 р. При цьому, а ні на час укладення цих правочинів, а ні на час звернення з даною позовною заявою. не було винесено жодних судових рішень про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] , жодних виконавчих проваджень не було. Будь-яке майно [PERSON] не знаходилось під арештом. До моменту смерті, [PERSON] мав статус свідка у кримінальному провадженні, відкритому за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що стверджується листом Кагарлицького РВ №4757 від 09.06.2015 року. Кримінальне провадження відкривалося саме за фактом дорожньо-транспортної події, а не щодо конкретної особи. За життя повідомлення про підозру [PERSON] не вручалося. Про підозру було оголошено лише після смерті [PERSON] [INFO] , після чого Ухвалою Кагарлицького районного суду від 21 травня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого, ст. 286 ч.1 КК України, а кримінальне провадження закрито у зв`язку з його смертю. Позивач звернувся з позовом про визнання правочинів недійсними 07.08.2019 р., тобто, на момент коли у позивача вже припинилось право вимоги відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, яка була завдана [PERSON] , що загалом виключає можливість судового захисту цього права будь-якими способами судового захисту, передбаченими законом, в тому числі шляхом визнання правочинів недійсними. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] станом на 12.04.2015 р. (день дорожньо-транспортної пригоди) була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Україна», що також встановлено судовими рішеннями у цивільній справі №760/21023/15-ц. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2020 р. у цивільній справі №760/21023/15-ц встановлено, що позивачі, в тому числі [PERSON] не зверталися до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» за виплатою страхового відшкодування та не отримали страхову виплату. Оскільки позивачі не зверталися до страховика за отриманням страхової виплати, а відповідно до ст.1194 ЦК України заподіювач шкоди повинен сплачувати виключно різницю між фактичним розміром заподіяної шкоди та страховою виплатою, підстав для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді немає. Відтак, відсутні підстави для визнання правочиніви недійсними та відсутні підстави для звернення [PERSON] з цим позовом. Посилання представника позивача в судовому засіданні на підробку підпису [PERSON] та порушення нотаріусом під час посвідчення оспорюваних договорів Закону України «Про нотаріат», не були підставою позову, а тому не можуть бути взяті до уваги судом. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed