Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до КП «Івано-Франківськводоекотехпром» про поновлення на роботі на посаді технік з обліку в Комунальному підприємстві «Івано-Франківськводоекотехпром», стягнення з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» в її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 13.01.1972 по 2003 рік працювала у Івано-Франківському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства, а з 2003 продовжувала роботу в КП «Івано-Франківськводоекотехпром». 11.05.2017 була звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Порівняно з іншими техніками з обліку, які залишились працювати на підприємстві, позивач мала більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, та найтриваліший безперервний стаж роботи на підприємстві. При звільненні адміністрацією підприємства не було прийнято до уваги її переважне право залишення на роботі. Крім того, після її звільнення на підприємстві залишалась вакантною одна посада техніку з обліку. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на письмові заперечення, в яких зазначено, що на підприємстві після вивільнення залишилось 22 працівники техніки з обліку, при цьому перераховано 21 особу. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно статей 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії трудової книжки позивач [PERSON] з 13.01.1972 по 02.06.2003 працювала у Івано-Франківському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства, а з 02.06.2003 продовжувала роботу в КП «Івано-Франківськводоекотехпром». Відповідно до наказу виконуючого обовязки генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 08.02.2017 були внесені зміни в організацію виробництва і праці підприємства, його структуру. Було виведено з 08.05.2017 з штатного розпису 24 посади техніка з обліку, та введено в штатний розпис 18 посад техніка з обліку. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. На виконання наказу виконуючого обовязки генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 06.03.2017 було попереджено працівників про можливе їх вивільнення у звязку із скороченням працюючих. Зокрема, про вказане 07.03.2017 була попереджена позивач [PERSON], про що свідчить її підпис. Наказом виконуючого обовязки генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 11.05.2017 № 91/05-2 була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у звязку зі скороченням чисельності працівників. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі визначено у статтях 42, 49-2, 43 КЗпП України. При звільненні [PERSON] не враховано та не надано переважне право на залишення на роботі, як працівнику з більш високою продуктивністю праці, та більш тривалим безперервним стажем роботи на підприємств, у порівнянні з [PERSON] Також, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, згідно якої однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Як видно із штатного розпису Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» на 01.06.2017 на підприємстві у відділі контролю передбачено 4 посади техніка з обліку, район № 1 6 посад техніка з обліку, район № 2 - 6 посад техніка з обліку, район № 3 - 6 посад техніка з обліку, всього 22 посади техніка з обліку. У запереченнях на позовну заяву відповідачем зазначено 21 особу, які залишились працювати на посадах техніка з обліку. Отже, на момент звільнення позивача [PERSON] одна посада техніка з обліку залишалась вакантною. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.. Середній заробіток працівника відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці", п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню. Відповідно до довідки КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 01.06.2017 № 3-1/2241 про середню заробітну плату середньоденна (середньогодинна) заробітна плата [PERSON] становила 162,16 грн. Середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 12.05.2017 по 05.12.2017 становить 23837,52 грн. ( 147 робочих днів х 162,16 грн. = 23837,62 грн.) та підлягає стягненню на її користь з відповідача. У відповідності з вимогами статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків та потребують від нього додаткових старань для організації свого життя. Частина третя статті 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що звільнення з роботи призвело до моральних страждань позивача, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховує характер та обсяг душевних страждань, які зазнала та продовжує зазнавати позивач, важкість вимушених змін в житті позивача, характер додаткових зусиль для організації її життя, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі, яка за переконанням суду, становить 1 000,00 грн. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, в тому числі про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, суд відповідно до ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1920 гривень. На підставі ст.ст. 232-235 КЗ "Про працю України",

Outcome: approved