Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів: ПАТ «Комерційний банк Надра», [PERSON], в якому просила суд: визнати недійсним договір застави, укладений між Акціонерним комерційним банком «Надра» в особі філії АКБ «Надра» в м. Харкові та [PERSON], від 20.08.2002 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковою М.В. за реєстровим №3465, щодо передачі в заставу квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що в листопаді 2014р., бажаючи продати належну їй частину спільної з Відповідачем [PERSON]. квартири,вона довідалася про те, що 20серпня 2002р. між відповідачами було укладено договір іпотеки в забезпечення кредитного договору, укладеного між її чоловіком та АКБ «Надра» Предметом іпотеки є її з [PERSON]. квартира [ADDRESS]. На думку позивачки вищезазначений договір іпотеки повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 6 ЗУ «Про заставу» та ст. 22,23 Кодексу про шлюб та сім'ю, що був чинним з 20.06.1969р до 01.01.2004 року (надалі - КпШС), оскільки предмет іпотеки є спільним майном подружжя - позивачки і відповідача [PERSON], а своєї згоди на передачу в іпотеку квартири позивачка не надавала. Відповідачі про дату і час розгляду справи повдомлені повістками. Але у судове засідання не з'явилися повторно пр причини неявки суд не повідомили. Заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не подавали. Зі згоди позивачки суд розглянув справу в заочному судовому засіданні. Судом встановолене наступне. Між відповідачами ПАТ «Комерційний банк Надра», [PERSON] було укладено кредитний договір, в забезпечення якого між відповідачами було укладено договір застави, згідно якого, відповідачем [PERSON] було передано в іпотеку - квартиру [ADDRESS]. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між відповідачами договір іпотеки на підставі положень ст. 6 ЗУ «Про заставу» та ст. 22,23 КпШС, чинних на час укладення оспорюваної угоди, зазначаючи, що своєї згоди на передачу в іпотеку вищезазначеної квартири, яка є спільним майном подружжя - позивачки та її чоловіка - вона не надавала. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР від 18.07.1963 р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 181 ЦК УРСР відносини застави регулюються Законом України "Про заставу", іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 22,23 Кодексу про шлюб та сім'ю, що був чинним з 20.06.1969р до 01.01.2004 року (надалі - КпШС) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про заставу» в редакції, що була чинною на момент укладання оспорюваного договору, застава майна охоплює його приналежності та невіддільні плоди, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про заставу» майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Відповідно до п. 35 Наказу Мінюсту, від 14.06.1994, № 18/5 "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. Як вбачається з копії нотаріальної справи, наданої на запит суду з Харківського обласного державного нотаріального архіву, при укладенні договору застави відповідачем [PERSON] було подано нотаріусу письмову заяву про те, що у зареєстрованому шлюбі він не перебуває. Особиста письмова заява [PERSON] про дозвіл на передачу в заставу спільного майна подружжя в нотаріальній справі відсутня. Таким чином, судом достовірно встановлено порушення норм законодавства при укладенні оспорюваного договору іпотеки, а саме укладення договору застави щодо спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

Outcome: approved