Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.07.2011 року він був прийнятий на роботу у ДП «Київпассервіс» на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу. Крім того, вказує, що відповідно до наказу ДП «Київпассервіс» №244-ОС від 08.07.2013 року він був звільнений з підприємства за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Зазначає, що у грудні 2012 року керівництвом підприємства та працівниками відділу централізованої бухгалтерії та фінансової звітності йому було повідомлено про «нібито» переплату при отриманні доплати за збільшений обсяг робіт, у зв'язку з чим було повідомлено, що «помилково сплачені» кошти будуть відраховані з його зарплати за грудень 2012 року, у зв'язку з чим у грудні 2012 року відповідачем йому було виплачено лише аванс, мотивуючи тим, що за рахунок заробітної плати були повернуті зайво виплачені внаслідок лічильних помилок бухгалтера кошти. Вказує, що хоча у кінці січня 2013 року вищезазначені кошти були йому повернуті, однак заступник генерального директора [PERSON], в.о. головний бухгалтер [PERSON] та інші посадові особи відповідача змусили його звернутись із заявою щодо щомісячних відрахувань з його заробітної плати по 10% для покриття завданих ним збитків. Зазначає, що у подальшому з його заробітної плати безпідставно відраховано: у березні 2013 pоку - 284 гривні 24 копійки, у квітні 2013 року 207 гривень 73 копійки, у травні 2013 року - 264 гривні 66 копійок, у червні 2013 року - 648 гривень 01 копійку, однак вважає, що дані відрахування було проведено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки здійснювались за відсутності наказу (розпорядження) власника або уповноважено ним органу. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки вважає дії відповідача незаконними змушений був звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з березня 2013 року по червень 2013 року в розмірі 1 404 гривні 64 копійки та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків її виплати у розмірі 186 гривень 96 копійок. Крім того позивач уточнив свої вимоги та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з березня 2013 року по червень 2013 року в розмірі 1 404 гривні 64 копійки, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків її виплати у розмірі 521 гривня 22 копійки та моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити повністю з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим, що позивач з власної ініціативи звернувся до ДП «Київпассервіс» з вимогою здійснити відрахування з його заробітної плати по 10% кожного місяця до повної виплати, починаючи з 18.01.2013 року за збільшення обсягу робіт з 08.10.2012 року по кінець листопада 2012 року. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 45 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається з матеріалів справи, позивача відповідно до наказу від 21.07.2011 року №400-ос (а.с.21) було прийнято відповідачем на посаду провідного юрконсультанта юридичного відділу з 21.07.2011 року. Крім того, слід зазначити, що відповідно до наказу відповідача від 13.07.2012 року №365-ос (а.с.23) у зв'язку вакантною посадою заступника начальника юридичного відділу позивачу було вирішено компенсувати додатковий обсяг роботи з 02.07.2012 року на період вакантної посади та провести доплату у розмірі 50% посадового окладу від вакантної посади на підставі службової записки (а.с.24). Однак у грудні 2012 року позивачу не була виплачена повністю заробітна плата, що підтверджується довідкою від 08.10.2014 року №КП000000085. Крім того, слід зазначити, що представник відповідача пояснив це тим, що позивачу у період з жовтня по листопад 2012 року бухгалтерією помилково було нараховано та виплачено доплату за додатковий обсяг роботи всього у розмірі 1 404 гривні 64 копійки, яку останній не виконував, а тому не мав права на отримання цих коштів. У підтвердження цих обставин представник відповідача посилався на наказ від 08.10.2012 року №610-ос (а.с.25), відповідно до якого на вищезазначену вакантну посаду начальника юридичного відділу було прийнято [PERSON] та скасовано наказ № від 13.07.2012 року №365-ос (а.с.23), однак суд критично оцінює таке обґрунтування представника відповідача, оскільки повністю спростовується наданим позивачем примірником наказу від 08.10.2012 року №610-ос (а.с.97) у тексті якого відсутні відомості про скасування наказу № від 13.07.2012 року №365-ос. Судом також встановлено, що вищезазначені кошти у розмірі 1 404 гривні 64 копійки, було повернуто позивачу у січні 2013 року, дану обставину сторони не заперечували в ході судового розгляду, однак як вбачається з матеріалів справи із заробітної плати останнього була відрахована доплата за збільшення обсягу робіт у розмірі 1 404 гривні 64 копійки, що підтверджується розрахунковим листком за період з травня по червень 2013 року (а.с.5). Відповідно до ч. 2 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. Крім того, судом встановлено, що наказ про здійснення відрахувань із заробітної плати позивача для покриття його заборгованості підприємству відповідачем не видавався. В зв'язку з вищевикладеним, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що незважаючи на вимоги вищезазначених норм Конституції України та норми КЗпП України відповідач повністю не виплатив позивачу заробітну плату, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі всього у розмірі 1 404 гривні 64 копійок, вказані вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, слід зазначити наступне. Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки вимога позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі доведена та ґрунтується на вимогах чинного законодавства тому підлягає задоволенню і вимога щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 521 гривні 14 копійок, у відповідності до розрахунку (а.с.107-109). Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь завданої моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги, виходячи з наступних підстав. Стаття 237-1 КЗпП України визначає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 2371 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними. Як вже зазначалося вище, позивач в обґрунтування факту завдання йому моральної шкоди зазначив, що неправомірні дії відповідача призвели до моральних та душевних страждань, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, втрати у зв'язку із цим престижу та ділової репутації, що потягло моральні переживання, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з колегами. У зв'язку з чим оцінив завдану йому моральну шкоду в 1 000 гривень. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Слід зазначити, що позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що внаслідок дій відповідача призвели до моральних та душевних страждань, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, втрати у зв'язку із цим престижу та ділової репутації, що потягло моральні переживання, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з колегами, однак, суд не може прийняти дані посилання позивача як належний та допустимий в розумінні ст.ст. 10, 22, 60 ЦПК України доказ спричинення останньому моральної шкоди, в зв'язку з чим в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити. Крім того відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 229 гривень 40 копійок. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 43, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1167, 1172 Цивільного Кодексу України, ст. 237-1 КЗпП України, ст.2, 3, 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та

Outcome: approved