Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в розмірі 62643,42 грн. за період з березня 2018 року по грудень 2019 року включно. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 08.08.1980 року позивача було прийнято на роботу до відділу АП на посаду інженера інституту «Південдіпрошахт, де вона працює і на разі. Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості №54 від 20.12.2010 року інститут «Південдіпрошахт» було перетворено в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». Починаючи з березня 2018 року по теперішній час відповідач постійно затримує виплату заробітної плати у зв`язку з чим виникла заборгованість з березня 2018 року по грудень 2019 року в розмірі 62643,42 грн. Вказаний розрахунок позивачем здійснено самостійно, оскільки розрахункові листи підприємством не видаються. Представником відповідача ДП «Проектування підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить залишити вказаний позов без задоволення, посилаючись на те, що відповідач на разі перебуває у процесі реорганізації, та [PERSON] вивезено зі складу вказаної комісії, тому видані останнім довідки є недійсними, а тому надані позивачем розрахункові листи не можуть бути належним доказом, який би підтверджував заборгованість підприємства перед позивачем. Крім того, подана позовна заява не відповідає всім вимогам встановлених ст. 175 ЦПК України. Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якому вона зазначає, що відомості, що позивач працювала на підприємстві підтверджуються відомостями про застраховану особу, та позивачу відмовлено було у видані довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, тому розрахунок здійснений позивачем самостійно, та у позовній заяві були викладені всі відомості. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та за наявними в справі доказами. 13.12.2019 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що позивач працює в ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді з 18.07.2018 року інженера І категорії, що підтверджується наданою до суду копією трудової книжки позивача, копією наказу підприємства від 18.07.2018 року, та індивідуальними відомостями про застраховану особу. Відповідно до копії наданого до суду розрахункового листка за лютий 2018 року борг за підприємством на кінець місяця із заробітної плати складає 59037,77 грн., а на початок місяця складає 54907,42 грн. Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, та доказів, що вказаний розрахунок є недостовірним та неналежним доказом до суду також надано не було. Також в позові наведений розрахунок заборгованості із заробітної плати, що складає 62643,42 грн. Підстав недовіряти вказаному розрахунку у суду не має. Посилання представника відповідача, що видані директором Севастьяновим Ю.О. довідки не є належними доказами спростовуються самим відзивом, оскільки вказані розрахункові листи були видані ще до призначення директором ДП Севастьянова Ю.О., а інші довідки за підписом останнього матеріали справи не містять. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У даному випадку позивач обмежений у можливості надати інші докази, ніж розрахункові листи, оскільки саме відповідач є власником відповідних документів про нарахування та сплату позивачу заборгованості по заробітній платі. Виходячи з наведених норм цивільного процесуального права, оскільки позивач об`єктивно позбавлена вільного доступу до доказів про розмір заборгованості, саме на відповідача покладається тягар спростування наданих позивачем розрахункових листів, які були видані їй саме відповідачем. Крім того, не оскаржується представником відповідача, що позивач працює на підприємстві, що підтверджує факт наявності заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем. Посилання, що представником ДП «ПБПВП «Південдіпрошахт» подано до відділу поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення взагалі не відноситься до предмету доказування по справі, оскільки прізвища позивача у вказаній заяві відсутнє. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1\~ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). У частині другій\~статті 233 КЗпП України\~передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У\~рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною пятою\~статті 97 Кодексу законів про працю\~встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24\~Закону України "Про оплату праці"\~передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~всі судові процедури повинні бути справедливими. Посилання представника відповідача, що позовна заява не містить всіх вимог передбачених ч.3 ст. 175 ЦПК України спростовується також самою позовною заявою, оскільки позивачем зазначені всіх необхідні відомості передбачені вказаною нормою. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, та такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов, та стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 62643,42 грн. за період з березня 2018 року по грудень 2019 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 626 грн. 43 коп.

Outcome: approved