Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить визнати незаконною відмову відповідача в наданні їй дозволу на приватизацію кімнати № 311 в гуртожитку за адресою: м. Ніжин вул. Незалежності, 9; визнати за нею та її неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] право на приватизацію житла шляхом безоплатної передачі у власність кімнати № 311 в гуртожитку по вул. Незалежності, 9 в м. Ніжині. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона на законних підставах зареєстрована та проживає в кімнаті № 311 гуртожитку розташованого в м. Ніжині по вул. Незалежності, 9. Разом з нею проживають неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Кімната в якій вони проживають належить до обєктів приватизації та знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Ніжина. Наймачем вказаної кімнати є [PERSON] якому було видано ордер на вказане житло. Позивач вважає, що вона з дітьми має право на приватизацію кімнати в гуртожитку шляхом безоплатної передачі у власність як громадяни України, що постійно проживають у житлі яке підлягає приватизації, і не використовували житлові чеки в приватизації державного майна. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позові для поновлення порушених житлових прав позивача та двох її неповнолітніх дітей. Представник відповідача виконавчого комітету Ніжинської міської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заперечує позовні вимоги та просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач та двоє її неповнолітніх дітей не отримували ордеру на кімнату в гуртожитку, яку просять приватизувати, вони не є членами сім'ї наймача житла, спірним є питання і законності реєстрації позивачки у даній кімнаті незадовго до зняття з реєстрації наймача житла [PERSON], як і питання проживання позивачки однією сімєю з наймачем житла з огляду на те що позивачка в цей період народила двох дітей перебуваючи у шлюбі з іншим чоловіком. Тому позивач та її діти не мають права на приватизацію кімнати № 311 гуртожитку розташованого в м. Ніжині по вул. Незалежності, 9. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працюючи на консервному заводі отримав ордер на проживання в гуртожитку та був там зареєстрований. У 2009 році знявся з реєстрації та не проживає у спірному житлі, на приватизацію житла не претендує З 2007 року по 2009 рік він проживав в гуртожитку однією сім'єю з позивачкою. Зараз має іншу сім'ю. Питання походження дітей позивачки в період їх спільного проживання його не обходить. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Копіями свідоцтв про народження [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 11-12) підтверджується, що їх матірю є позивач. Судом встановлено, що ордер на кімнату № 311 гуртожитку розташованого в м. Ніжині по вул. Незалежності, 9 виданий 12.02.2009 року [PERSON] (копія на а.с. 8), вказане не заперечують і сторони. Отже [PERSON] є квартиронаймачем вказаного житла. Згідно копії довідки про склад сімї без вказання дати та номеру її видачі, що на а.с. 7 в кімнаті № 311 гуртожитку розташованого в м. Ніжині по вул. Незалежності, 9 прописані [PERSON], [INFO] з 07.04.2009 року; [PERSON], [INFO] з 27.04.2009 року; [PERSON], [INFO] з [INFO]. З довідок ТВБВ № 10024/0281 Філії Чернігівського обласного управління АТ «Ощадбанк» без вказання дати та номеру їх видачі (а.с. 9-10) вбачається, що [PERSON] не включений, а [PERSON] включена в списки на одержання житлового чекам за адресою Чернігівська область с. Галиця вул. К.Маркса,21. При цьому відомості стосовно використання [PERSON] приватизаційного чеку за даною адресою, відсутні; [PERSON] житловий приватизаційний чек за вищевказаною адресою не використовувався. На звернення позивача щодо приватизації нею та членами її сімї кімнати в гуртожитку [PERSON] отримала від відповідача два листи від 29.08.2016 року № 02-2-04/С-2014 (а.с. 14) та від 21.09.2016 року № 02-2-04/С-2332 (а.с.15). Підставою для відмови в приватизації кімнати № 311 гуртожитку розташованого в м. Ніжині по вул. Незалежності, 9 стало те, що ордер видано на іншу особу, ні позивач, ні її неповнолітні діти не перебувають з наймачем житла в родинних відносинах. Згідно ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 3 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно норм ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках зокрема приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону; приймають рішення про надання відповідним житловим комплексам статусу "гуртожиток" і одночасно про надання дозволу на приватизацію жилих і нежилих приміщень таких гуртожитків відповідно до цього Закону. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 5 вказаного Закону для приватизації житлових приміщень у гуртожитках використовуються приватизаційні папери - житлові чеки (у порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду") з урахуванням залишкової вартості усіх житлових приміщень, що підлягають приватизації у відповідному гуртожитку. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування і на яке за особою зберігається це право й в разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Відповідно до узагальнення судової практики справ щодо приватизації державного житлового фонду та гуртожитків затвердженого суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на засіданні зборів суддів від 23.12.2016 року, при визначенні кола членів сімї необхідно керуватися положеннями ст. 64 ЖК України, відповідно до якої до членів сімї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З аналізу цієї статті вбачається, що особи, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі, також мають право на приватизацію разом із квартиронаймачем, після встановлення відповідного факту в судовому порядку. Як встановлено судом такий факт позивачем не встановлювався, хоча представник позивача посилався на її перебування з квартиронаймачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. Як розяснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, наймачем спірного житла є [PERSON], він як наймач житла має першочергове право на його приватизацію, однак як пояснив в судовому засіданні на приватизацію житла не претендує і з 2009 року знявся з реєстрації та не проживає у спірному житлі. З огляду на викладене суд приходить до висновків, що позивач відносить себе та своїх неповнолітніх дітей до членів сімї наймача, але жодних доказів цьому не надає. У відмові в приватизації житла відповідач послався на відсутність у позивачки документів необхідних для приєднання до заяви з чим погоджується й суд, враховуючи вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що відмова органу приватизації виконавчого комітету Ніжинської міської ради у праві на приватизацію позивачем та її дітьми кімнати в гуртожитку здійснена в межах чинного законодавства. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених вище обґрунтувань вбачається, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. \~\~Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed