Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] 25.03. 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], третя особа : Головне управління юстиції у м.Києві, про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, про визнання права власності на майно. Ухвалою суду від 23 вересня 2015 року за клопотанням представника позивача [PERSON] до участі у справі залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діонісьєва Анжела Еглерівна, Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що 11.11.1993 році між нею [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб, який був зареєстрований 28.04.1979 році. Від шлюбу [INFO] року у них народилась донька [PERSON]. Та все ж після розірвання шлюбу, примирившись, вони зійшлися та знову почали проживати разом за адресою: [ADDRESS], з 1990 року по кінець 2003 року. У 2002 році, вона разом з покійним чоловіком уклали інвестиційний контракт №33836 про інвестування у житлове будівництво, а саме квартиру [ADDRESS] У вересні 2003 року, для повного виконання умов даного інвестиційного контракту, вони продали квартиру [ADDRESS] Разом з тим їх дочка [PERSON] продала належну їй частину квартири [ADDRESS], що в м. Києві та додала нам з покійним чоловіком грошові кошти для придбання спірної квартири. В період часу з моменту укладення інвестиційного контракту та до фактичного заселення будинку вона та покійний [PERSON] проживали разом у квартирі по вул. Леніна. З моменту введення будинку в експлуатацію вони разом з померлим проживали у спірній квартирі до 2012 року. [INFO] року [PERSON] помер . Після його смерті організацію та проведення поховання здійснювала вона, хоча на день його смерті він мав дружину, але всіма організаційними питаннями вона відмовилась займатися. За життя її чоловік [PERSON] заповіт не складав, тому спадкування його майна повинно бути здійснено за законом, оскільки на момент придбання квартири [ADDRESS], вона з [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Їй стало відомо про існування шлюбу з громадянкою [PERSON] вже після смерті [PERSON], їх шлюб був укладений за місяць до смерті останнього. Похованням покійного вона займалась особисто, нова дружина участі в цьому не приймала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, на яку за законом має право претендувати малолітній син її покійної доньки [PERSON] за правом представлення та нова дружина покійного [PERSON] Враховуючи той факт, що спірна квартира була придбана нею та померлим за рахунок спільних грошових коштів в період спільного проживання, то вважає, що вона має право на 1/2частину спірного житла як спільної сумісної власності чоловіка та жінки, що проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Тому просить встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 1993 року по 2012 рік, за адресою: [ADDRESS] . Визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] що оформлена на ім"я померлого [PERSON] Визнати за [PERSON] 1960 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як такої, що придбана у період спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. В судових засіданнях 02.03. 2016 року та 31.03. 2016 року позивачка та її представник [PERSON], яка діє за довіреністю НАЕ 683388 від 13.11. 2014 року ( а.с. 53) позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який діє за договором № 5 про надання юридичної допомоги від 19.09. 2014 року ( а.с. 89-91) заперечували проти позову та просили у його задоволенні відмовити у зв'язку з його необгрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю, оскільки як одна сім'явони не проживали, спільного господарства не вели, спільного бюджету у них не було. Разом з тим просять застосувати строки позовної давності, оскільки позивачка та свідки стверджують, що в спірній квартирі вони з покійним [PERSON] проживали до 2011 року, а позов до суду було подано лише 16.04. 2015 року, тобто після спливу позовної давності. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] у судовому засіданні 02.03. 2016 року та його представник [PERSON], яка діє за довіреністю НАЕ 600194 від 17.06. 2015 року ( а.с. 78) 31.03. 2016 року позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, оскільки за життя [PERSON] планував залишити квартиру онуку, який зареєстрований у спірній квартирі. Третя особа Головне управління юстиції у м.Києві, у судове засідання свого представника не направило, про те, через загальну канцелярію за вх. № 24281 від 21.05. 2015 року направило письмове пояснення в якому зазначило, ураховуючи те, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві прав позивача не порушувало, матеріального інтересу щодо вказаного у позовній заяві майна не має та те, що спір існує виключно між сторонами, просимо розглядати справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства ( а.с. 60-61). Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діонісьєва Анжела Еглерівна у судове засідання не прибула, через загальну канцелярію за вх. № 48485 від 07.10. 2015 року надала письмове пояснення зазначивши, що в зв'язку з неможливістю її присутності на будь-яких судових засіданнях (поставлені лікарем протипоказання до стану нервовій збудливості в зв'язку з хворобою, що може послужити причиною розвитку захворювання, яке зараз шляхом прийому лікарських препаратів знаходиться в стадії ремісії) надала письмову інформацію та копію спадкової справи, де 22 травня 2014 року на підставі заяви про прийняття спадщини від імені [PERSON], який діє як законний представник від імені та в інтересах свого малолітнього сина, [PERSON], [INFO] в м. Києві, Україна (онука померлого), нею було заведено справу за № 01/201- після померлого [INFO] року громадянина України [PERSON]. Просила прийняти все до уваги і послідуючі судові засідання проводити без її участі ( а.с. 106-107). Третя особа : Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації своїм листом за вх. № 13719 від 15.03. 2016 року просили розглядати справу без участі їх представника та постановити рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів дитини. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, вивчивши цивільну справу № 753/11987/14, провадження 2/753/332/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, розгляд якої закінчено 06.07. 2015 року, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 статті 234 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини 2 статті 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом із тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебивають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. За приписами частини 2 статті З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Із роз»яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3, до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, тому встановлення факту проживання однією сім'єю можливо лише з 1 січня 2004 року і набуття у спільну власність майна в цей період. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, позивачка [PERSON] з 28.04. 1979 року по 11.11. 1993 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з покійним [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу ( а.с. 22) та розірвання шлюбу ( а.с. 23) Твердження позивачки та її представника про те. що після розірвання шлюбу вона помирилася з [PERSON] та почали спільно проживати судом не може бути прийнято до уваги та покладено в основу рішення, оскільки спростовуються доказами які наявні у справі, а саме, позивачка посилається на довідку ЖЕК № 207, однак, як вбачається з копії довідки, яка знаходиться у матеріалах справи ( а.с.24), остання зареєстрована під № 442 від 23.05.2014 року, а позовна заява подана до суду 25.03. 2015 року, а підписана позивачкою 16.04.2015року. Окрім цього в довідці не вказано з якого періоду часу і по який була зареєстрована та фактично проживала позивачка. Водночас, судом не може бути прийнята до уваги і копію довідки ОСББ «Добробут» від 19.06. 2014 року, яка складена на підставі акту ( а.с.50) як доказ про спільне проживання позивачки з [PERSON], оскільки в довідці не зазначено по який саме рік проживала [PERSON] у спірній квартирі та відповідно, остання не має юридичної сили. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що померлого [PERSON] знав добре з 1990 року, були добрі, дружні стосунки, в той час він проживав з позивачкою [PERSON]. Через деякий час вони зустрілись з ним, він йому повідомив, що на Борщагівці отримали квартиру, але він у нього на Борщагівці не був. Потім він йому повідомив, що вони з позивачкою розлучилися в рівних частинах з позивачкою розділилися , і в неї є квартира . і в нього на Харківському шосе є квартира у яку він переїхав. Він до нього приходив часто, покійний проживав один, деякий час квартиру здавав квартирантам, а сам проживав на Позняках у співмешканки. Згодом він йому повідомив, що зустрів іншу жінку і запросив його на свято, він був у нього, привітав та повідомив йому, що свою дружину зареєстрував у квартирі. Отже, суд вважає, що підстав не довіряти вказаному свідку, який є незаінтересованою особою у справі, не має, його пояснення не були спростовані позивачкою, тому відповідно до положень ст.ст. 57 та 63 ЦПК України вказані пояснення свідка є належними доказами по справі і підтверджують заперечення відповідача. Протиріч, на які вказує позивачка , суд не встановив, покази вказаного свідка свідчать про спростування факту спільного проживання у період зазначений позивачкою, а також, вкладення спільних коштів у інвестиційний контракт №33836 про інвестування у житлове будівництво, а саме квартиру [ADDRESS] а інших доказів, які б спростовували факт одноосібної участі відповідачем у будівництві спірної квартири, позивачка не надала суду, як і не надала суду належних і допустимих доказів про власну участь працею й коштами у інвестуванні у житлове будівництво. Як вбачається із інвестиційного контракту № 33836 від 13 червня 2002 року ( а.с. 25 - 29) було дійсно інвестування у житлове будівництво, а саме квартиру [ADDRESS] Про те, в зазначеному контракті між АТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON] Довірителем як стороною в контракті виступає лише [PERSON] одноособово із зазначенням його підпису . Окрім зазначеного вище, в акті прийому-передачі квартири інвестору від 10.09.2003 року стороною зазначений лише [PERSON] ( а.с. 30), у свідоцтві про право власності від 22.10.2003 року також зазначено, що [PERSON]на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] ( а.с.31). Позивачка не надає будь-яких доказів, щодо сплати на рахунок Банку коштів для подальшого фінансування житла, відповідно до п.п. 4.1. вищезазначеного контракту. Аналізуючи пояснення свідків Кас»янової І.П., [PERSON] та виходячи з фактичних обставин особистих взаємовідносин між позивачкою [PERSON] та померлим [PERSON] в судовому засіданні не встановлено, що позивачка перебувала з відповідачем в фактичних шлюбних відносинах в період з 1993 року по 2012 року, спілкувалися як з позивачкою так і з відповідачем, зустрічалися, але категорично не можуть підтвердити факт спільного бюджету та спільного господарства, оскільки вказані факти їм відомі зі слів позивачки. Водночас свідки та сама позивачка стверджували, що в спірній квартирі вони з покійним [PERSON] проживали до 2011 року, оскільки у 2012 році позивачка зареєструвала шлюб з іншим чоловіком . Свідок [PERSON] у судовому засідання підтвердила, що з грудня 2003 року працює консьєржом у будинку і їй відомо, що [PERSON] здавав в оренду спірну квартиру, відповідачка [PERSON] почала приходити до [PERSON] десь з 2013 року. Посилання позивачки на договір позики грошових коштів в сумі 11000 доларів США для інвестування квартири [ADDRESS] судом також не може бути прийнято до уваги, оскільки згідно договору позики від 20 вересня 2002 року ( а.с.63) які отримала [PERSON] повністю повернуті ще 10.09. 2006 року і як пояснила свідок [PERSON] у судовому засіданні претензій по договору позики до позивачки не має. Сама ж позивачка не надає доказів, що саме ці кошти були інвестовані в квартиру шляхом сплати на рахунок Банку коштів для подальшого фінансування житла. В Договорі-купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] взагалі не йде мова про інвестування коштів у квартир\ [ADDRESS], як і жодного доказу про вкладення частини коштів у квартиру [ADDRESS] ( а.с. 32) . Щодо Договору на виконання робіт № 23 від 17.09.2007р. та Договору № 7 від 15.06.2005 р., то судом також не можуть бути прийняти як докази спільного проживання, оскільки відсутні акти прийому передачі зазначених в Договорі меблів, рахунки- фактур на оплату, жодних фіскальних чеків про сплату зазначених сум. Сам по собі рахунок - фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується жодна господарська операція, він є тільки пропозицією оплати за товар (роботи, послуги) та носить інформативний характер, будь-якого розрахунково-прибуткового ордеру або банківської виписки про зарахування коштів на рахунок ФОП позивачка не надала , а також відсутні будь-які підтвердження ( фотосвітлини), що саме зазначені меблі знаходяться у спірній квартирі. Починаючи з 2002 року позивачку взагалі не цікавила спірна квартира, вказаний факт не спростовує у судовому засіданні і сама позивачка, а тільки лише після смерті [PERSON] у позивачки виникли судові тяжби. Зазначений факт підтверджується цивільною справою за позовом [PERSON]. який є відповідачем у цій справі до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. яка перебувала у провадженні Дарницького районного суду, яка була досліджена у даному судовому засіданні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року позовна заява [PERSON]. який є відповідачем у цій справі до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним була залишена без розгляду. Отже, матеріали вказаної цивільної справи ( висновок судово- психіатричної експертизи № 244 від 30.03. 2014 року) спростовують твердження позивачки і свідка [PERSON], що [PERSON] при житті був не адекватний та не міг керувати своїми діями. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. На підставі вищевикладеного, суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed