Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб з яким вони зареєстрували 22 квітня 1952 року в виконкомі Зазозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис за №1. [INFO] її чоловік помер. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно являється вона - дружина померлого та дочка померлого - відповідач по справі [PERSON]. Однак, оформити нотаріально право власності на спадкове майно, а саме, на ? частини житлового будинку, що належала її чоловіку, вона не може, так як житловий будинок, відносився до суспільної категорії колгоспних дворів та отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у нотаріуса вона не має можливості, так як правовстановлювальний документ на житловий будинок не підписаний посадовою особою, яка його видавала, та на ньому відсутня печатка Михайлівської сільської ради. За таких обставин Тульчинська державна нотаріальна контора не може видати їй свідоцтво. По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на спадкове майно, спадкоємицею якого вона стала. В судовому засіданні представники позивачки, позов підтримали, на його задоволенні наполягли. Відповідачка в судовому засіданні не заперечила проти визнання права власності за позивачкою на ? частину житлового будинку, що належала [PERSON] Дослідивши матеріали справи суд встановив: [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб з яким вони зареєстрували 22 квітня 1952 року в виконкомі Зазозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис за №1, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 13 лютого 2015 року, номер витягу 00015048104 (а.с.6,7). Згідно копії свідоцтва про смерть - [INFO] помер - [PERSON] (а.с.5). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно являюсь дружина померлого [PERSON] та дочка померлого - відповідач по справі [PERSON]. Житловий будинок, який зареєстрований на ім"я померлого на підставі свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на домоволодіння, виданого 13 листопада 1989 року виконкомом Михайлівської сільської ради Тульчинського району (а.с. 8), було придбано позивачкою та її покійним чоловіком на їхні спільні кошти під час зареєстрованого шлюбу. Крім того, відповідно до довідки Михайлівської сільської ради №35 від 09 лютого 2015 року, житловий будинок відносився до категорії колгоспних дворів і станом на 15 квітня 1991 року склад двору складали саме позивачка та померлий її чоловік (а.с.15). Тому такий будинок являється їхньою спільною власністю і частки в спільній власності являються рівними. Проте, отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у нотаріуса позивачка не має можливості, так як правовстановлювальний документ на житловий будинок не підписаний посадовою особою, яка його видавала, та на ньому відсутня печатка Михайлівської сільської ради. За таких обставин Тульчинська державна нотаріальна контора не може видати свідоцтво, про що винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 лютого 2015 року №70/02-31 (а.с.14). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які врегулювали питання спільного майна подружжя на час винекнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 60, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію відповідачів щодо визнання позовних вимог, які не суперечать чинному законодавству, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved