Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів про визнання рішення та ордеру недійсним, виселення з приміщення та вселення. Свої вимоги обґрунтовують тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.03.2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30.06.2010 року, задоволений позов Луцького слідчого ізолятора №2 до них про виселення. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 14.12.2011 року рішення Луцького міськрайонного суду від 29.03.2010 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30.06.2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову Луцького слідчого ізолятора №2 відмовлено. Зазначають, що оскільки їх незаконно було виселено із займаного приміщення - кімнати [ADDRESS], то їх права мають бути поновленими. Однак, на даний час вони не можуть проживати у вказаній кімнаті, оскільки на підставі рішення адміністрації Луцького слідчого ізолятора №2 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань [PERSON] 30.07.2010 року видано ордер на спірну кімнату для його проживання з сім'єю. Оскільки, на даний час рішення суду про їх виселення скасоване, як незаконне, тому відсутня підстава для рішення про виділ житла та видачу ордеру на ім'я [PERSON] для проживання у спірній кімнаті. Тому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просять суд визнати незаконним рішення адміністрації Луцького слідчого ізолятора №2 про виділення житла сім'ї [PERSON] та ордер від 30.07.2010 року на зайняття кімнати [ADDRESS], виселити [PERSON] з сім'єю із займаного приміщення без надання іншого жилого приміщення та вселити їх у спірне приміщення. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 28.01.2015 року провадження у справі в частині позову [PERSON] закрито на підставі п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позов підтримали з підстав наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача Луцького слідчого ізолятора управління Державної Пенітенціарної служби України у Волинській області Овчаров А.В. в задоволенні позову просив відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.03.2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30.06.2010 року, задоволений позов Луцького слідчого ізолятора №2 до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 14.12.2011 року рішення Луцького міськрайонного суду від 29.03.2010 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30.06.2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову Луцького слідчого ізолятора №2 до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення відмовлено(а.с.8-15). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.09.2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07.11.2013 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Луцького слідчого ізолятора управління Державної Пенітенціарної служби України у Волинській області, [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання ордеру недійсним, виселення з приміщення та вселення відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.05.2014 року рішення Луцького міськрайонного суду від 20.09.2013 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07.11.2013 року скасовано(а.с.120,121,154,155,176-177). Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Скасовуючи рішення Луцького міськрайонного суду від 29.03.2010 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30.06.2010 року Вищий спеціалізований суд України керувався положеннями ст.ст.1,19 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Зокрема, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були вселені у гуртожиток на законних підставах, прожили у ньому близько 20 років, відповідно до п.1 розділу VІІІ Прикінцевих положень зазначений Закон набрав чинності 01.01.2009 року, що виключало можливість виселення їх після цієї дати. Як слідує із акту, складеного державним виконавцем першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції 28.07.2010 року, на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 29.03.2010 року, яке 14.12.2011 року скасовано Вищим спеціалізованим судом України, позивачів виселено із житлового приміщення по вул. Нестора Бурчака, 5/6 в м. Луцьку, у зв'язку з чим 30.07.2010 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.24). Як вбачається з ордеру на жиле приміщення від 30.07.2010 року, [PERSON] та членам його родини, на підставі рішення Луцького слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області надано дозвіл на вселення у гуртожиток [ADDRESS](а.с.31). Згідно ст.129 ЖК України та п.10 Розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Відповідно до ст.59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках надання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає до задоволення. Разом з тим не підлягає до задоволення їх вимога в частині виселення з гуртожитку сім'ї [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, оскільки останні підлягають виселенню з гуртожитку з наданням їм іншого жилого приміщення відповідно до ст.132 ЖК України. Отже, оскільки позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] на час видачі ордеру сім'ї [PERSON] не втратили право користування жилим приміщенням у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що слід визнати недійсним рішення адміністрації Луцького слідчого ізолятора управління Державної Пенітенціарної служби України у Волинській області про виділення житла сім'ї [PERSON] та ордер від 30.07.2010 року на зайняття кімнати [ADDRESS], виселити [PERSON] з сім'єю - дружиною [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON] із займаного жилого приміщення кімнати [ADDRESS] з наданням іншого жилого приміщення та вселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] в кімнату [ADDRESS]. На підставі ст.ст. 9, 59,129,132 ЖК України, Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків",

Outcome: partial