Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності. В 2005 році в спірній квартирі були зареєстровані дружина та дочка її сина [PERSON] Але після реєстрації в спірну квартиру відповідачі не заселялись, не користувались нею і до цього часу, тобто протягом 12 років. Всі ці роки відповідачі мешкають за адресою: [ADDRESS]. Перешкод у користуванні квартирою ніхто їм не чинив. Відповідачі за комунальні послугу не сплачують, у зв'язку з чим, позивачка несе всі витрати по утриманню квартири. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачів з проханням знятися з реєстрації в спірному житлі, але останні у добровільному порядку не мають бажання це робити. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.01.2018 року позовну заяву було залишено буз руху. 19.01.2018 року на виконання ухвали суду відповідачкою усунені недоліки позовної заяви. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2018 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 19.03.2018 року представником Департаменту реєстрації Харківської міської ради надані письмові пояснення по справі в яких зазначали, що Департамент реєстрації Харківської міської ради заперечує проти позову в частині позовних вимог, а саме, зобов'язання Департаменту примусово зняти відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки у разі звернення позивача до органу реєстрації із рішенням суду про визнання особи такою, що витратила право користування житловим приміщенням, посадовим особам Департаменту реєстрації ХМР буде надано достатньо підстав для прийняття рішення щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.04.2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON], закрито підготовче провадження по справі та цивільну справу призначено до судового розгляду. [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позов не надали. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також позовні вимоги підтримав. Представник третьої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з'явилися, через канцелярію суду подали заяву, в якій позовні вимоги підтримали частково, просили розглядати справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Інші треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи неявку належним чином повідомлених відповідачів в судове засідання, які не повідомили про причини неявки та не подали відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1999 року, реєстраційний № 8-99-197687, [PERSON] та члени її сім'ї [PERSON], [PERSON] дійсно мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11609025 від 21.08.2006 року, 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. 20 серпня 1993 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], про що зроблено актовий запис № 791, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині [PERSON]. [INFO] народилась [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 2219 від 07.11.2017 року, виданої дільницею № 55 КП «Жилкомсервіс» [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Згідно відповіді начальника Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області Козленка О.О. повідомлялось, що в ході службової перевірки встановлено, що згідно ІПС «Факт» Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області, заяви та повідомлення від [PERSON] та [PERSON], які мешкають у [ADDRESS] щодо перешкоджання у мешканні у вищезазначеній квартирі не зареєстровані. Відповідно до листів № 26500/2/0705 від 04.12.2017 року та № 26900/2/0705 від 07.12.2017 року КП «Жилкомсервіс», повідомлялось, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, в тому числі [PERSON], [INFO], з 14.12.2005 року по теперішній час та [PERSON], [INFO], з 14.12.2005 року по теперішній час. [PERSON] і [PERSON] на дільницю № 55 КП «Жилкомсервіс» не зверталися з заявою, щоб їх не знімали з реєстрації за вищевказаною адресою за період з 01.01.2007 року по теперішній час. Іншою інформацією КП «Жилкомсервіс» не володіє. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2005 року та покинули спірне житло добровільно, перешкод у їх проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачами свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідачів за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджала відповідачам у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі залишаються бути зареєстрованими у спірній квартирі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не мають, у спірній квартирі фактично не проживають з 2005 року, тобто станом на момент розгляду справи більше одного року. Наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідачів на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 83 в будинку № 15 по вулиці Олімпійській в м. Харкові, підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про зняття відповідачів з реєстрації, то відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що дає підстави для відмови у задоволенні позову в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial