Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 13.04.1989 між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований у м.Харкові Палацом «Октябрьский», зроблено відповідний актовий запис №396 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. На день звернення до суду шлюбні відносини фактично припинені. Крім того, відповідач останні роки зловживає алкогольними напоями та в стані алкогольного сп'яніння часто ображає та б'є позивача, з приводу чого [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, бо суперечить інтересам сторін, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб з відповідачем. Також позивач просить поділити набуте сторонами за час шлюбу майно, а саме: житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], загальною площею 221,5 кв.м.; житлова площа 96,6 кв.м - свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 15.05.2009. Зазначене майно оцінене на суму: 1 081 391, 97 грн. Вищевказаний будинок будувався сторонами на спільні кошти. [PERSON] вказала, що також приймала участь в будівництві будинку грошима та особистою працею. Земельна ділянка була виділена сторонам на підставі рішення виконком Ленінської районної ради народних депутатів №153/5 від 04.08.1992, тобто після укладення шлюбу та під час перебування у шлюбі. Спірний будинок закінчений будівництвом в 1995 р., введений в експлуатацію в 1996 р. Право власності на будинок зареєстровано в 2009 р., свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.05.2009 р., видане Ленінською районною в м.Харкові радою. На теперішній час відповідач не визнає право [PERSON] на частину у спільному сумісному майні подружжя, у зв'язку з чим остання вимушена була звернутись до суду. У судове засідання позивач не з'явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, без фіксації судового процесу. Вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засіданняне прибув, але звернувся до суду із заявою в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує, просить суд розглянути справу за його відсутності. У зв'язку із клопотаннями сторін про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути цивільну справу у відсутність учасників провадження, по наявним у справі доказам, відповідно до вимог ст. 211 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність позивача та відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] ([INFO] р.н.) та [PERSON], [INFO], уклали шлюб, який було зареєстровано 13.04.1989 у м.Харкові Палацом «Октябрьский», актовий запис №396, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. (а.с.6) Перебуваючи у шлюбі сторони за спільні кошти побудували будинокжитловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], загальною площею 221,5 кв.м.; житлова площа 96,6 кв.м - свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 15.05.2009. Земельна ділянка була виділена сторонам на підставі рішення виконком Ленінської районної ради народних депутатів №153/5 від 04.08.1992, тобто після укладення шлюбу та під час перебування у шлюбі. (а.с.10-11) Право власності на будинок зареєстровано в 2009 р., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.05.2009 р., виданим Ленінською районною в м.Харкові радою. (а.с.7-8). Ринкова вартість житловий будинку з надвірними будівлями загальною площею 221,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] складає 1 081 391, 97 грн., що підтверджується звітом про оцінку від 04.08.2018. (а.с.13-25) Відповідно до вимог ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ст.114 Сімейного Кодексу України шлюб вважається припиненим з моменту набрання рішення про його розірвання, чинності. Відповідно до ст.115 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу здійснене за рішенням суду, має бути зареєстровано в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Приймаючи до уваги фактичні взаємини між подружжям, дійсні причини позовної вимоги про розірвання шлюбу та інші обставини життя сторін, такі як не ведення спільного господарювання, небажання позивача надалі підтримувати сімейні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, внаслідок чого позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу, враховуючи бажання позивача, суд вважає за можливе залишити їй прізвище - «[PERSON]», оскільки відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями набутий сторонами за час шлюбу, то такий є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв'язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved