Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання виплатити заробітну плату під час вимушеного прогулу та проведення розслідування, в якому просив визнати період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року вимушеним прогулом, зобов`язати ДП «Укрхімтрансаміак» нарахувати та виплатити йому середню заробітну плату, нарахувати та виплатити компенсації за невикористані відпустки за період вимушеного прогулу з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року, виплатити разові винагороди та виплати згідно пунктам Колективного договору, зобов`язати сплатити усі необхідні податки, зобов`язати провести розслідування щодо встановлення самого факту викрадення його та зв`язку його із виконанням ним трудових (посадових) обов`язків, визнати дії та бездіяльність обох відповідачів такими, що які порушують зобов`язання щодо колективного договору в частині забезпечення умов охорони праці та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки, яке призвело до незаконного його затримання. В обґрунтування позову [PERSON] вказував на те, що він обіймав посаду начальника лінійної дільниці №14 в Придніпровському управлінні магістрального аміакопроводу українського Державного підприємства «Укрхімтрансаміак». 15.04.2014 року Уряд України оголосив про початок «антитерористичної операції» і розвернув в східних областях в країні збройні сили. Позивач зазначив, що 19.06.2015 року він був незаконно викрадений з підприємства під час виконання посадових обов`язків невстановленими озброєними особами в камуфляжній військовій формі і нашивками «МГБ ДНР» та до 15.03.2016 року незаконно утримувався представниками незаконних збройних формувань. 19.03.2021 року позивач звертався до ДП «Укрхімтрансаміак» з заявою про виплату йому заробітної плати за період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року, повідомити про причини, з яких він, як працівник не був переведений на роботу в інші підрозділи підприємства на території підконтрольній Уряду України, повідомити, чи проводилося розслідування за фактом його викрадення з території підприємства, службове розслідування щодо проникнення на територію підприємства з підвищеною небезпекою невстановлених озброєних осіб, повідомити чи проводилося розслідування нещасного випадку у зв`язку з отриманням хвороби/погіршенням стану здоров`я внаслідок впливу небезпечного фактору на нього і чи був про це складений акт. 29.03.2021 року, як вказував позивач, він отримав від підприємства відповідь, в якій значилось, що виплати заробітної плати цивільним особам, які були незаконно затримані, не передбачені діючим законодавством, підстав вважати [PERSON] військовослужбовцем у підприємства немає, охорона підприємства здійснювалась під час військової окупації цивільними особами, які не володіли зброєю і не могли чинити опір озброєним представникам НЗФ, питання щодо заробітної плати позивач має право до держави - окупанта, щодо переведення [PERSON] підприємство нічого не зазначило. Позивач вказував в позові на те, що період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року є вимушеним прогулом. [PERSON] посилався на те, що роботодавець здійснює охорону праці, відповідно до чинного законодавства, та несе відповідальність за порушення вимог з охорони праці. Позивач вказував на те, що з 29.01.2001 року та по теперішній час він був працевлаштований в ДП «Укрхімтрансаміак». Протягом всього періоду роботи діяв колективний договір, положення якого є обов`язковими для виконання усіх сторін. В колективний договір було внесено зміни, хоча на цей момент м.Горлівка знаходилося під контролем самопроголошеного терористичного квазідержавного утворення та органи державної влади України не здійснювали контроль над цими територіями, однак позивач вказував, що зі змісту договору не вбачається виконання статті 13 ЗУ «Про охорону праці», щодо охорони та створення здорових та безпечних умов праці на підприємстві, яке здійснює свою діяльність на території, на якій тимчасово не здійснюють контроль органи української влади. Зважаючи на вказане, [PERSON] зазначив, що пункти колективного договору в частині охорони та безпеки праці не виконувались і носять формальний характер. Також позивач вказав, що профспілковий комітет первинної організації Всеукраїнської профспілки працівників трубопровідного транспорту Придніпровського управління магістрального аміакопроводу Українського ДП «Укрхімтрансаміак» не виконав, покладених на нього завдань, а саме не здійснив представництво та захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів позивача. Позивач в позові вказував на халатне ставлення підприємства до охорони праці, через яке він перебував у заручниках. [PERSON] зазначив, що його було поновлено на роботі, однак середню заробітну плату за період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року не було виплачено. Також позивач зазначив, що його було переведено на роботу за місцем знаходження ПУМА, що в м.Лозова Харківської області, в наказі містилася вказівка про грошову виплату йому у розмірі місячного окладу з посиланням на ст.120 КЗпП України, але виплати за вимушений прогул він так і не отримав, як і не було проведено розслідування щодо проникнення на територію підприємства з підвищеною небезпекою невстановлених озброєних осіб та не було проведено розслідування щодо встановлення самого факту зникнення та зв`язку його із виконанням трудових (посадових) обов`язків позивача. [PERSON] вказує на те, що його викрадення є нещасним випадком на виробництві, у зв`язку з чим повинно було проводитися розслідування. Враховуючи вище вказане позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено розгляд, відповідно до вимог ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам надано час для подання заяв по суті. Представником ДП «Укрхімтрансаміак» було надано відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги вони не визнають в повному обсязі. Представник відповідача вказав, що [PERSON] дійсно з 2001 року обіймав посаду начальника лінійної дільниці №14 Придніпровського управління, дане Управління відпочатку розташовувалося у м.Горлівка, Донецької області. Указом Президента України №05/2014 від 14.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на територіях Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію. На виконання Указу Президента України №875 від 14.11.2014 року «Про рішення ради національної безпеки та оборони України від 04.11.2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», Постанови Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», наказом Мінекономрозвитку №1413 від 27.11.2014 року «Про припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв» керівникам підприємств, що належали до сфери управління Мінекономрозвитку» було доручено вжити заходів щодо припинення на цих територіях діяльності підприємств, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення за наявності можливості майна та документації. Наказом Українського ДП «Укрхімтрансаміак» №153 від 28.10.2014 року було прийнято рішення про зміну адреси місця знаходження Придніпровського управління на місто Лозова Харківської області. Наказом по УДП «Укрхімтрансаміак» від 02.12.2014 року №165 «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» прийнято рішення про евакуацію працівників Придніпровського управління магістрального аміакопроводу. З метою виконання вищезазначених заходів Наказами УДП «Укрхімтрансаміак» від 26.01.2015 року №04 Про створення робочої групи та підготовки плану заходів» від 24.02.2015 року №21 « Про забезпечення безпечної експлуатації аміакопроводу у режимі підвищеної готовності» та від 26.02.2015 року №24 «Про зміну істотних умов праці працівників Придніпровського управління магістрального аміакопроводу УДП «Укрхімтрансаміак» вжито низку погоджувальних процедур на державному рівні, на рівні органів місцевого самоврядування та впроваджено організаційно-технічні заходи, що у сукупності дозволило здійснити переведення працівників Управління (за їх згодою) до нового місця розташування робочих місць (до м.Лозова Харківської області). Представник вказав, що вище наведене свідчить про безпідставність тверджень позивача щодо бездіяльності підприємства. Наказом по Придніпровському управлінню магістрального аміакопроводу №126 від 25.04.2016 року робочі місця частини працівників, у тому числі [PERSON] , переведено за новим місцезнаходженням Управління та цим же наказом призначено, у зв`язку з переведенням в іншу місцевість, до виплати одноразову допомогу у розмірі місячного окладу, відповідно до ст.120 КЗпП України. 06.05.2016 року позивач отримав виплату та прибув на нове місце роботи, де продовжив виконувати свої трудові обов`язки, жодних заперечень, зауважень або незгоди продовжувати трудові відносини у запропонованих умовах та у іншій місцевості не висловлював. 07.11.2016 року [PERSON] став на облік як внутрішньо переміщена особа. У подальшому позивач власноруч писав заяви про переведення його на інші посади в Управлінні, перебував у відпустках, користувався додатковими соціальними гарантіями, встановленими колективним договором, що свідчить про фактичну згоду позивача на продовження трудових відносин у іншій місцевості та на запропонованих умовах. Відповідно до копії листа Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.03.2016 року за №33/8-п-349, у період часу з 25.06.2015 року по 15.03.2016 року позивач перебував у заручниках незаконних збройних формувань, до яких потрапив в районі проведення антитерористичної операції. Посилання [PERSON] щодо невжиття заходів, які б унеможливили проникнення представників незаконних збройних формувань на територію підприємства, внаслідок чого він опинився у заручниках, є необґрунтованими, оскільки посилання на те, що охорону об`єктів ДП «Укрхімтрансаміак» повинні здійснювати підрозділи поліції охорони на договірних засадах є безпідставними, так як діюча редакція Постанови КМУ №1747 від 16.11.2002 року не містила вимоги щодо охорони магістральних трубопроводів органами поліції охорони. Вимога щодо охорони об`єктів, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави підрозділами поліції охорони, впроваджена Постановою КМУ №975 від 21.11.2018 року, тобто через 2 роки після звільнення [PERSON] з заручників. Як зазначив представник, вказані позивачем твердження щодо вини роботодавця у його захопленні терористами та перебування у заручниках не відповідає діючому законодавству. Щодо посилань позивача на те, що з вини роботодавця за час перебування у заручниках погіршилося його здоров`я, вказане є юридично необґрунтованим, у зв`язку з тим, що у довідці МСЕК від 28.10.2020 року вказано, що причиною інвалідності 3-ї групи є захворювання, отримане при виконанні інтернаціонального обов`язку, що не свідчить про взаємозв`язок стану здоров`я з перебуванням у заручниках. Всі надані медичні документи не свідчать про причинний зв`язок між станом здоров`я позивача та виробничим фактором. Щодо вимоги позивача про спонукання відповідача провести розслідування встановлення самого факту його викрадення та зв`язку його із виконанням трудових (посадових обов`язків) позивача, представник вказав, що 18.09.2015 року Подільським управлінням поліції ГУ НП у м.Києві відкрито досудове розслідування за даним фактом. Позивач не був визнаний безвісно відсутнім, відпочатку були свідки вчинення злочину, а саме колеги по роботі. Факт викрадення ніким не заперечується, підтверджується доказами, а відповідно не потребує додаткового встановлення. Розслідування випадків, пов`язаних з викраденням людини, відноситься до компетенції слідства Національної поліції України, відповідач не наділений повноваженнями на здійснення даних розслідувань. Розслідування на підприємстві здійснюється у разі нещасного випадку на виробництві, однак викрадення позивача не є таким. Також представник ДП «Укрхімтрансаміак» зазначив, що відсутні докази, які б підтверджували фіксування завдання шкоди здоров`ю позивача та, у разі наявності, причини такого погіршення, починаючи з моменту захоплення представниками незаконних збройних формувань - з 25.06.2015 року. Представник відповідача також наголошував у відзиві на строк давності для розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь) на виробництві становить три роки з дня їх настання. Представник зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Представник відповідача також вказував, що позиція позивача щодо покладення на роботодавця наслідків діяльності терористичного угрупування та їх озброєних представників по відношенню до найманих працівників підприємства є юридично необґрунтованою, оскільки роботодавець відповідає за охорону праці та безпеки життя саме в межах трудових відносин. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме періоду перебування у заручниках, представник вказав, що у період незаконного перебування заручником на непідконтрольній території, позивачеві збережено робоче місце, його не звільняли за прогули або з інших підстав за ініціативою роботодавця. У зв`язку з чим, після звільнення з заручників, позивач продовжив виконувати свої трудові обов`язки. Взяття позивача в заручники та період перебування не залежав від волі та можливостей роботодавця. Також представник наголошував на тому, що місце роботи, посада та виплата середнього заробітку стосується осіб, які в це період проходили військову службу, позивач військовослужбовцем не є. Враховуючи вище вказане, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Позивачем надано відповідь на відзив, в якій він вказав, що відповідач у відзиві не спростував його тверджень. [PERSON] вказує на те, що організаційно- розпорядчі заходи, зазначені відповідачем, не мають відношення до суті позов, оскільки роботодавцем не забезпечено безпечного середовища для роботи кожного працівника, не створено безпечних умов для його роботи, хоча він її виконував більше року в умовах надзвичайної безпеки. Позивач зазначив, що він не був проінформований про заплановану евакуацію, із наказами, вказаними відповідачем також не був ознайомлений. Щодо визнання трудових відносин, роботи в іншій місцевості та умов праці, позивач не заперечує, наголошує на тому, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач зазначив, що викладене відповідачем не відповідає дійсності та охорону підприємства повинні були здійснювати також органи внутрішніх справ. Як вказує [PERSON] , з його амбулаторної картки хворого в переліку встановлених (уточнених) діагнозів з 2013 року по 2015 рік (на 05.05.2015 року) зазначені: гепатит, панкреатит, холецистит, коліт та гастрит. Також позивачем наведено інформацію про встановлення в 2007 році інвалідності, зазначені діагнози: хронічний криптогенний гепатит після перенесеного вірусного гепатиту в 1985 році під час несення служби в м.Афганістан, біохімічно малоактивний, з порушенням білірубіноутворюючої функції печінки; хронічний панкреатит з рецедивуючим перебігом, фаза затухаючого загострення; рефлексна хвороба з рефлокс езофагітом, ретроградним пролапсом слизової шлунка в кишковід; хронічний ентероколіт, фаза нерідкого загострення з проявами дисбіозу; хронічний холіцестіт, фаза ремісії. Позивач вказав, що крім наведених хвороб, до 2016 року інших зафіксовано не було, не було патології серця, голови, судин, очей, вух, переломів ребер, хвороб нервової системи, відсутності сну та інших. Позивач наполягав на визнанні періоду перебування у заручниках, як вимушеного прогулу. Так, у разі зникнення особи з робочого місця є нещасним випадком, а тому повинно було проводитися розслідування. Також [PERSON] наголошує на тому, що посилання відповідача на те, що колективний договір регулює трудові відносини та охорону праці та безпеки здоров`я саме в межах трудових відносин, є безпідставним, та суперечить Конституції України та іншим актам. Позивач вказував на не вірне посилання відповідача на судову практику, оскільки вона не стосується даних правовідносин. Зважаючи на вказане, позивач просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалось. Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, встановлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і зазначена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Дослідивши матеріали справи, вивчивши заяви по суті, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Водночас згідно норм ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Водночас згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже із сукупності вказаних норм вбачається те, що в окремих категоріях цивільних справ застосовується саме критерії строку на звернення до суду із позовом», пропуск якого тягне за собою відмову у задоволенні позовних вимог незалежно від волі відповідача та його позиції. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18 зауважив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. А перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Представником ДП «Укрхімтрансаміак» заявлено про пропуск позивачем строку на звернення до суду з вимогою про проведення розслідування стосовно факту викрадення та зв`язку із виконанням трудових (посадових) обов`язків позивача, оскільки строк на звернення за захистом цивільного права становить три роки та п.9 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» встановлено, що строк давності для розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь) на виробництві становить три роки з дня їх настання. Так як позивач стверджує, що нещасний випадок стався 25.06.2015 року, обставини, які перешкоджали зверненню до суду існували до дня звільнення з заручників - 15.03.2016 року, тобто строк на звернення з даною вимогою скінчився 15.03.2019 року. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вимога, щодо якої просить відповідач застосувати позовну давність, заявлена позивачем після спливу строку загальної позовної давності, яка становить три роки, та після тримісячного строку на звернення до суду, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе застосувати до даної вимоги позовну давність та відмовити у задоволенні даної вимоги. Враховуючи суть позову, судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] обіймав посаду начальника лінійної дільниці №14 в Придніпровському управлінні магістрального аміакопроводу українського Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» з 2001 року. Даний факт не оспорюється сторонами та підтверджується копіями листів з трудової книжки позивача(а.с.54-60). 15.04.2014 року Уряд України оголосив про початок «антитерористичної операції» і розвернув в східних областях в країні збройні сили. Зазначене суд вважає загальновідомою обставиною. Відповідно до копії листа Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.03.2016 року за №33/8-п-349(а.с.18), у період часу з 25.06.2015 року по 15.03.2016 року позивач перебував у заручниках незаконних збройних формувань, до яких потрапив в районі проведення антитерористичної операції. Факт перебування позивача в заручниках у вказаний вище період також не оспорюється сторонами. Після звільнення позивача з заручників його було переведено за новим місцезнаходженням Управління та цим же наказом призначено, у зв`язку з переведенням в іншу місцевість, до виплати одноразову допомогу у розмірі місячного окладу, відповідно до ст.120 КЗпП України, про що свідчить копія Наказу №126 від 25.04.2016 року(а.с.114). 06.05.2016 року позивач отримав виплату, що підтверджується копією списку б/н перерахувань на картки Альфа Банк від 06.05.2021 року(а.с.116), та прибув на нове місце роботи, де продовжив виконувати свої трудові обов`язки, жодних заперечень, зауважень або незгоди продовжувати трудові відносини у запропонованих умовах та у іншій місцевості не висловлював. 07.11.2016 року [PERSON] став на облік як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка(а.с.64). У подальшому позивач власноруч писав заяви про переведення його на інші посади в Управлінні, що вбачається з копій листів трудової книжки, перебував у відпустках, користувався додатковими соціальними гарантіями, встановленими колективним договором, що свідчить про фактичну згоду позивача на продовження трудових відносин у іншій місцевості та на запропонованих умовах. Вище вказане не оспорюється сторонами. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 19.03.2021 року позивач звертався до ДП «Укрхімтрансаміак» з заявою про виплату йому заробітної плати за період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року, в якій просив повідомити про причини, з яких він, як працівник не був переведений на роботу в інші підрозділи підприємства на території підконтрольній Уряду України, повідомити, чи проводилося розслідування за фактом його викрадення з території підприємства, службове розслідування щодо проникнення на територію підприємства з підвищеною небезпекою невстановлених озброєних осіб, повідомити чи проводилося розслідування нещасного випадку у зв`язку з отриманням хвороби/погіршенням стану здоров`я внаслідок впливу небезпечного фактору на нього і чи був про це складений акт. Згідно копії відповіді на вище вказану заяву №389 від 24.03.2021 року(а.с.20-22), виплати заробітної плати цивільним особам, які були незаконно затримані, не передбачені діючим законодавством, підстав вважати [PERSON] військовослужбовцем у підприємства не має, охорона підприємства здійснювалась під час військової окупації цивільними особами, які не володіли зброєю і не могли чинити опір озброєним представникам НЗФ, відшкодування моральної та матеріальної шкоди покладається на державу - окупанта, щодо переведення в іншу місцевість передбачено ст.120 КЗпП України певні компенсаційні та заохочувальні виплати працівникам при переведенні працівників на іншу роботу, коли це пов`язано з переїздом у іншу місцевість, які наказом [PERSON] призначені. Також у відповіді вказано, що [PERSON] звертався зі скаргою, яка була предметом позапланової перевірки, проведеної ГУ Держпраці у Харківській області, та 25.02.2021 року було складено Акт №ХК28127/515/АВ, відповідно до якого не виявлено будь-яких порушень при зміні місця розташування Управління, нарахуванні та виплати коштів у зв`язку з переведенням робочого місця до ново місцевості. Наявність прав та обов`язків сторін відносно один одного підтверджується наданими позивачем до суду копіями колективного договору з додатками, змін та доповнень до колективного договору, посадових інструкцій(а.с.26-53, 65-75). Позивач вказував в позові на те, що період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року є вимушеним прогулом, оскільки роботодавець зобов`язаний здійснювати охорону праці, відповідно до чинного законодавства, та несе відповідальність за порушення вимог з охорони праці, а ДП «Укрхімтрансаміак» не виконувало належним чином зобов`язання з охорони праці, що призвело до взяття його в заручники. Так, Верховний суд у постанові від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17 роз`яснив, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Як вбачається з матеріалів справи та заяв по суті, у період часу з 25.06.2015 року по 15.03.2016 року, [PERSON] був позбавлений можливості працювати, оскільки невстановленими особами озброєного формування його було взято у заручники та вказаний період він перебував у заручниках. Також позивач вказував, що в період тримання у заручниках, його били, над ним знущалися, у зв`язку з чим погіршився його стан здоров`я, однак доказів викладеного суду не надано. Медична документація, надана позивачем (а.с.131-172), свідчить про хвороби отримані ним при виконанні інтернаціонального обов`язку в м.Афганістан, а медичні довідки з переліком хвороб після звільнення з заручників не доводять факту того, що зміни у стані здоров`я пов`язані з перебуванням [PERSON] у заручниках чи отримання даних хвороб під час виконання ним трудових обов`язків. Згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про охорону праці», охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів і засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від виконання дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, що становить небезпеку для життя чи здоров`я такого працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може надати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. На власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці, протипожежної безпеки. З вище викладеного слідує, що роботодавець несе відповідальність за охорону праці у сфері трудових відносин, тобто відповідає за те, щоб працівнику було безпечно для його здоров`я виконувати трудові обов`язки, а саме забезпечує робочим місцем, слідкує за справністю приладів, надає форму, яка захищає від певних факторів, пов`язаних з виконанням роботи працівниками та інше. Так, позивач вказує на те, що його було викрадено з місця роботи під час виконання трудових обов`язків, однак доказів того, що дане викрадення якимсь чином пов`язане з виконанням певних трудових обов`язків чи його було викрадено саме через те, що він працював в ДП «Укрхімтрансаміак», позивачем не надано. Судом не встановлено жодних підстав вважати, що викрадення особи з підприємства під час виконання трудових обов`язків на непідконтрольній органам влади України території, може свідчити про недотримання роботодавцем вимог щодо охорони праці та вину власника щодо відсутності позивача на роботі з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року. Так, як встановлено з матеріалів справи, за ініціативою роботодавця [PERSON] звільнено не було в час перебування у заручниках, за ним збереглося робоче місце, після звільнення [PERSON] з заручників його було переведено на роботу в іншу місцевість, яка підкотрольна Уряду України та виплачено одноразову допомогу, у зв`язку з переведенням, тобто роботодавець не порушив прав [PERSON] та зберіг за ним робоче місце. Жодних доказів, які свідчили б про вину роботодавця у викраденні позивача, суду не надано, не наведено дій чи бездіяльності ДП "Укрхімтрансаміак", які доводили б неналежне виконання відповідачем обов`язків з охорони праці. Зважаючи на вказане, підстав вважати період перебування [PERSON] у заручниках вимушеним прогулом у суду немає, а тому у задоволенні вимоги про визнання періоду з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року вимушеним прогулом, суд вважає за необхідне відмовити. Згідно ч.1 ст.188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). У зв`язку з тим, що період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року судом не визнано вимушеним прогулом, похідні позовні вимоги, що стосуються нарахування та виплати йому середньої заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, разових винагород та виплат, згідно пунктам Колективного договору, за період вимушеного прогулу з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року, а також зобов`язання сплатити усі необхідні податки за вказаний період, судом визнаються такими, що не підлягають задоволенню. Докази, надані на їх підтвердження, судом досліджуватися не будуть. [PERSON] просив також визнати дії та бездіяльність обох відповідачів такими, що порушують зобов`язання щодо колективного договору в частині забезпечення умов охорони праці та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки, яке призвело до незаконного його затримання. Так, позивач вказував на те, що ДП «Укрхімтрансаміак» не забезпечило йому безпечні умови праці, а саме всупереч вимогам законодавства охорону підприємства здійснювали цивільні, хоча разом з цим охорону повинні були здійснювати підрозділи органи внутрішніх справ України. Так, як встановлено судом, діюча редакція Постанови КМУ №1747 від 16.11.2002 року встановлювала наступне: охорона об`єктів магістрального трубопровідного транспорту здійснюється спеціальними підрозділами охорони підприємств магістрального трубопровідного транспорту (далі - спеціальні підрозділи охорони) відповідно до переліку об`єктів, затвердженого керівником підприємства. Охорона (у тому числі пожежна) найбільш важливих об`єктів магістрального трубопровідного транспорту, включаючи лінійну частину, перелік яких установлюється Кабінетом Міністрів України, здійснюється також органами внутрішніх справ на договірних засадах. Перелік об`єктів, які підлягають охороні органами внутрішніх справ на договірних засадах було встановлено Постановою КМУ №975 від 21.11.2018 року «Про затвердження категорій об`єктів державної форми власності та сфер державного регулювання, які підлягають охороні органами поліції охорони на договірних засадах», тобто після визволення позивача з заручників. Вище вказане свідчить про те, що роботодавцем не було порушено охорону праці в частині здійснення цивільними особами охорони підприємства. Жодних доказів вчинення дій чи бездіяльності відповідачів, через які позивача було затримано, суду не надано. Не здійснення профспілкою захисту прав та інтересів, про яке вказує [PERSON] чи здійснення вказаного, ніяким чином не могло призвести до затримання позивача, оскільки профспілка не здійснює охорону працівників ДП "Укрхімтрансаміак". Враховуючи вище вказане, підстав для визнання дій чи бездіяльності відповідачів такими, що призвели до затримання позивача у суду не має, належних та допустимих доказів цього суду не надано. Судом не встановлено будь-яких порушень зі сторони відповідачів, які б призвели до незаконного затримання [PERSON] . Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.ч.1,5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, враховуючи викладене сторонами у заявах по суті, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до положень ЗУ «Про судовий збір», позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вище вказане, судові витрати суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed