Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення недонарахованої зарплати. Також позивачем було подано заяву про збільшення та уточнення позовних вимог в якій просив суд стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на його користь недоплаченої частини заробітної плати в розмірі 14518,54 (чотирнадцять тисяч пятсот вісімнадцять грн. 54 коп.), та стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на його користь компенсацію за нанесену моральну шкоду в розмірі 15000 (пятнадцять тисяч) грн. В обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що він працював у відповідача на посаді водія тролейбуса. Відповідно до вимог Генеральної Угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 роки, Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2007-2009 роки, яка діяла до укладення Галузевої Угоди на 2010 - 2012 роки, а саме до 12 жовтня 2010р. розмір погодинної оплати водія тролейбуса становив: мінімальна зарплата * 1,2 (відповідно до п. 3.1.3 Галузевої Угоди) * 1,85 (відповідно до додатку №2 Галузевої Угоди). Таким чином відповідно до ст. 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», до Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року № 1646-VI встановлено такі розміри мінімальної зарплати: з 1 січня 2010 року 869 гривень, з 1 квітня 2010 року 884 гривні, з 1 липня 2010 року 888 гривень, з 1 жовтня 2010 року 907 гривень, з 1 грудня 2010 року 922 гривні. Посилаючись на Галузеву угоду між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2007-2009 роки та Генеральну Угоду між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 роки позивач стверджує, що відтермінування на період подолання фінансових труднощів, але не більш як шість місяців підприємством можуть застосовуватись норми оплати праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональними угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці цими угодами не передбачалося. Не передбачалося відтермінування застосування мінімальної зарплати і наказами директора ЛКП «Львівелектротранс» № 265 від 27 жовтня 2009р., № 290 від 30 листопада 2009р., № 325 від 31 грудня 2009р. В наказі від 31 грудня 2009р. № 325 передбачалось введення нових тарифних ставок працівникам з 01 березня 2010р., що не було виконано, як це видно з наданих розрахункових листків адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс». Всупереч вище перерахованих угод та Закону України „Про державний бюджет на 2009р., адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» розрахунок тарифних ставок не було переглянуто і оплата проводилась без дотримання вимог ст.97 КЗпП України, Галузевої Угоди на 2007 - 2009 роки, яка діяла до укладення Галузевої Угоди на 2010 - 2012 роки, а саме до 12 жовтня 2010р., Галузевої Угоди на 2010 - 2012 роки та Колективної Угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2005 2006 роки, яка діяла з 29.06.2005р. до 25.08.2011р. а була складена на основі чинного законодавства та Галузевої Угоди. 13.09.2010 року директором ЛКП «Львівелектротранс» [PERSON] був виданий наказ «Про відтермінування застосування норм оплати праці» № 188 - а, яким на період подолання фінансових труднощів відтерміновувалось введення розрахунку норм оплати праці від мінімальної заробітної плати 888 грн. до 01.01.2011р. та від 907 грн. до 01.04.2011р. Враховуючи вище наведене позивач вважає, що адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» заробітна плата виплачувалася в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної плати. Неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 15000 грн. Просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав повністю, просив такий задовольнити. Представника відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Заперечив проти позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що позивач працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса. На підприємстві для водіїв тролейбуса встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках, які розраховуються з врахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. Статтею 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», та Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року № 1646-VI встановлено такі розміри мінімальної зарплати: з 1 січня 2010 року 869 гривень, з 1 квітня 2010 року 884 гривні, з 1 липня 2010 року 888 гривень, з 1 жовтня 2010 року 907 гривень, з 1 грудня 2010 року 922 гривні. В порушення вимог ст. ст. 11, 14 Закону України «Про оплату праці», ст.97 КЗпП України, відповідач - ЛКП «Львівелектротранс» не проводив розрахунок тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, яка передбачалася статтею 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», та Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року № 1646-VI 25 серпня 2011р. З наданої позивачем копії відповіді директора ЛКП «Львівелектротранс» № 04/-232 від 18.02.2016р. із додатками наказів по підприємству № 265 від 27 жовтня 2009р., № 290 від 30 листопада 2009р., № 325 від 31 грудня 2009р., 101 від 06 травня 2010р., №102 від 06 травня 2010р., № 140 від 30 червня 2010р., № 188 а від 13.09.2010 р., № 203 від 30 вересня 2010р., № 90 від 28 березня 2011р., № 244 від 29 вересня 2011р. вбачається, що відтермінування застосування мінімальної зарплати адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» не передбачалося. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку недоплаченої заробітної плати ЛКП «Львівелектротранс» заборговано позивачу 14518,54 (чотирнадцять тисяч пятсот вісімнадцять грн. 54 коп.). Відповідач не надав свого розрахунку недоплаченої заробітної плати позивачу. З наведеного вбачається, що відповідачем не взято до уваги те, що відповідно до ст.ст.21, 22 Закону України "Про оплату праці" та п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався лише на те, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода яку він оцінює у 15000 грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім'ї. Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку про заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок порушення його прав та спричинення моральних страждань.

Outcome: partial