Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до Російської Федерації, в якому просять відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану їм внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна. Позов обґрунтований тим, що [PERSON], [INFO], уродженка м. Брянка Луганської області, була зареєстрована та проживала разом зі своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. В грудні 2014 року, через збройну агресію Російської Федерації проти України, через наявність ефективного контролю Російської Федерації по відношенню до частини територій Донецької та Луганської областей України позивачі були змушені переселитись з їх постійного місця проживання, що встановлено рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20.06.2017 р. у цивільній справі № 587/1335/17, за заявою позивачів, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, що набрало законної сили. Позивачі вважають, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України їм було завдано майнової та моральної шкоди, тому просять стягнути з держави Російська Федерація на їх користь: у відшкодування моральної шкоди у розмірі 1\~128\~965,67 грн, що є еквівалентом 35\~000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову, завданої [PERSON]; у відшкодування майнової шкоди у розмірі 171\~733,18 грн, що є еквівалентом 5\~324,04 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову, завданої [PERSON]; у відшкодування моральної шкоди у розмірі 1\~128\~965,67 грн, що є еквівалентом 35\~000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову, завданої [PERSON]; Відтак, загальна сума, що була завдана позивачам збройною агресією Російської Федерації проти України становить 2\~429\~664,52 грн, що є еквівалентом 75\~324,04 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову. Представник позивачів в судове засідання не зявився, направивши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, заперечення на позов не надіслав, в судове засідання представника не направив. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженка міста Брянка Луганської області, була зареєстрована та проживала разом із своїм малолітнім сином, [PERSON], [INFO], за адресою: м?н. Тополя[ADDRESS], що підтверджується відомостями паспорта громадянина України, виданого на ім'я [PERSON] та копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 12-15); [PERSON] належить на праві приватної власності трикімнатна квартира №21, загальною площею 64,0 м2, розташована в будинку № 42 в м-ні Тополя м. Брянка Луганської області, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.08.2009 р., зареєстрованим в реєстрі за №822, витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 28.08.2009 р. № 23704026 та технічним паспортом на квартиру від 16.07.2009 р. (а.с. 16-24); Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 20.06.2017 р. у цивільній справі № 587/1335/17, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON], [INFO], разом із малолітньою дитиною, [PERSON], [INFO], в грудні 2014 р. з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Вказаним рішенням також встановлено, що результатом збройної агресії особисто для позивачів стала втрата належного їм майна і житла, налагодженого побуту, спілкування з близькими людьми, підтримки та надії на повернення додому. (а.с. 25-35) За правилом ч. 1. ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При цьому, згідно з ч.3 вказаної статті, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Отже, виходячи з встановленого рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20.06.2017 р. у цивільній справі №587/1335/17 юридичного факту, суд приходить до висновку, що безпосереднім суб'єктом, внаслідок дій якого позивачам завдано шкоди, є Російська Федерація. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. №1680-VII запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Брянка Луганської області. Частиною 6\~ст.\~5\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України позивач, [PERSON], разом з якою проживала її малолітня дитина, [PERSON], фактично втратила можливість користуватись та розпоряджатись своєю квартирою №21, яка розташована в будинку №42 в м-ні Тополя м. Брянка Луганської області, що завдає позивачам, як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач [PERSON] могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та п. 2 ч. 1 ст.\~3, ст.\~321 ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2\~ст.16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. ч.1, 2, 3\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3. ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири №21, яка розташована в будинку №42 в м-ні Тополя м. Брянка Луганської області в оренду, згідно з обґрунтованим доказами -- розрахунком позивача за період з грудня 2014 р. по жовтень 2018 р. (46 місяців) який не спростований відповідачем, становить 171\~733,18 грн, що на день підписання позовної заяви за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 5\~324,04 євро. При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам, суд виходить з таких обставин. Згідно з ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 6\~ст.\~5\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~ст. 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Як встановлено рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20.06.2017 р. у цивільній справі №587/1335/17, результатом збройної агресії особисто для позивачів стала втрата належного житла і майна, неможливість проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Брянка Луганської області. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивачі були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Брянки, мали налагоджений побут, вели повноцінне життя. Повідомляють, що навесні 2014 року, одночасно із захопленням правоохоронних органів у місті Луганську проросійськими найманцями, розпочалась потужна ідеологічна проросійська діяльність, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Було вимкнено українські теле-, радіоканали, ефір наповнювався російськими програмами. В травні 2014 року позивача було позбавлено права голосу на виборах Президента України, оскільки виборчі дільниці у місті Брянка Луганської області було захоплено озброєними проросійськими найманцями. З кінця травня та протягом червня 2014 року вулицями зазначеного населеного пункту пересувалася військова техніка під прапорами Російської Федерації. Позивач повідомляє, що проросійські найманці та регулярні збройні формування РФ використовували м. Брянку у якості опорного пункту, на території якого були створені обєкти військової інфраструктури. Також позивачеві відомі випадки викрадення людей та примусового вилучення у місцевих мешканців транспортних засобів та іншого майна. Відбувалося переслідування проукраїнським налаштованих громадян, що відповідно викликало напругу та страх за своїх близьких та знайомих, масово закривалися магазини. Через довготривалі обстріли місто часто залишалося без водо-, газо, електропостачання. Як наслідок, місто Брянка перетворилося на непридатний для проживання населений пункт. Через фактичне проживання в умовах війни ми реально сприймали загрозу для свого життя та здоровя. Описані вище обставини для позивачів призвели до неможливості подальшого проживання в місті Брянка, а тому наприкінці грудня 2014 р. разом з малолітнім сином та, будучи на той момент вагітною, [PERSON] вирішила залишити своє місто та переїхати у Сумську область, аби мати змогу жити, не хвилюючись про власну безпеку та безпеку своєї дитини. Таким чином, діями військових формувань Російської Федерації була створена реальна загроза життю та здоров'ю позивачам. Також, позивачі зазнали значних душевних страждань, які були обумовлені тим, що вони втратили житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут можливість планувати своє життя. Починаючи з грудня 2014 року позивачі проживають за адресою: вул. Комсомольска (Високая), буд. 2, с. Кіндратівка Сумського району Сумської області. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивачів. Внаслідок саме збройної агресії РФ проти України було порушено низку прав позивачів, передбачених\~Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~вказано, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької [PERSON] (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька [PERSON] зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20.06.2017 р. у цивільній справі №587/1335/17, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено низку прав позивачів, передбачених\~Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Крім цього, умови, в яких позивачі проживають зараз, не дають їм можливості налагодити звичний для себе спосіб життя. Втративши власне житло, соціальні звязки, надію на повернення додому, можливість спілкуватися з друзями та родичами, позивачі знаходяться у стресовому стані, що також завдає їм моральну шкоду. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької [PERSON] (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька [PERSON] має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним їм житлом, спілкуватись з близькими, працювати, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну кожному з позивачів моральну шкоду у сумі 1\~128\~965,67 грн що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35\~000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме [PERSON] Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Outcome: approved