Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, та стягнення аліментів мотивуючи свої вимоги тим, що 23 липня 2016 року вони зареєстрували шлюб у Вижницькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, за актовим записом №40. В шлюбі в них народився син [PERSON] [INFO]. Причиною розірвання шлюбу стало те, що між ними часто виникають сварки та різного роду непорозуміння, вони зрозуміли, що в них різні характери, різні погляди на життя та подальше їх спільне проживання однією сім»єю є неможливим. А тому, вважає, що їх сімя розпалась, шлюб носить формальний характер, надії на примирення немає. Також відповідач в добровільному порядку не надає їй матеріальну допомогу на утримання їх дитини. Просить розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка подала до суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач подав суду заяву із клопотанням про розгляд справи без його участі, вимоги позову визнає та не заперечує в їх задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. А згідно ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із оглянутих матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2016 року сторонни зареєстрували шлюб у Вижницькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, за актовим записом №40. За час перебування сторін в шлюбі в них народився син [PERSON] 04.02.2017року народження. Як встановлено в судовому засіданні сімя розпалася повністю та надії на її збереження немає, оскільки між ними часто виникають сварки та різного роду непорозуміння, вони зрозуміли, що в них різні характери, різні погляди на життя та подальше їх спільне проживання однією сім»єю є неможливим. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачкою заявлено клопотання про відновлення їй дошлюбного прізвища "Слюсарчук ", що підлягає задоволенню . Неповнолітню дитину - [PERSON] [INFO] слід залишити на проживання з матір"ю, [PERSON] (д.п.Слюсарчук) [PERSON]. Як вбачається із долученої до матеріалів справи довідки Малорожинської сільської ради за № 114 від 14.02.2018 року (а.с.6) на утриманні позивачки в справі знаходиться її малолітня дитина [PERSON] [INFO]. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. А згідно зі ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач в справі працює у Вижницькому відділенні поліції та отримує стабільний заробіток а тому суд приходить до висновку, що з відповідача в справі слід стягувати аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому аліменти слід присудити з 26.02.2018р., тобто з дня пред»явлення позову. Крім цього, враховуючи норми ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір. На підставі наведеного, ст. ст. 51, 56, 109 112, 141, 180-185, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved