Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «ММК»ім.. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона в період з 1 березня 2003 року по 10 грудня 2010 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Під час її роботи на підприємстві, при виплаті заробітної плати не проводилася індексація передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені її права на оплату праці. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 липня 2014 року, було встановлено порушення законодавства про оплату праці з боку відповідача та стягнуто з ПАТ «ММК»ім.. Ілліча» на його користь індексацію заробітної плати та компенсації у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Таким чином внаслідок неправомірних дій відповідача які виразилися в несвоєчасній виплаті заробітку, суттєво були порушені її права на оплату праці та своєчасне її отримання, а тому відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, просить суд стягнути з ПАТ «ММК»ім.. Ілліча» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 січня 2011 року по 30 вересня 2014 року в розмірі 86 944,52 гривні, та в подальшому стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості робочих днів та середньої заробітної плати в розмірі 107,74 по день ухвалення рішення. Також просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 1000 гривень. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву с проханням розглядати справ у її відсутність. Представник відповідача ПАТ "ММК ім. Ілліча" - Головко А.В. діюча на підставі довіреності до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву с проханням розглядати справу у її відсутність з урахуванням письмових заперечень. Позовні вимоги не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог п.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 липня 2014 року яке набрало чинності 7 серпня 2014 року, було встановлено, що позивачка з 6 вересня 1988 року по 10 грудня 2010 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем - ПАТ «ММК»ім.. Ілліча». Стягнуто з ПАТ «ММК»ім.. Ілліча» на користь [PERSON] індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з 1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року в сумі 1070,60 гривень, з утриманням ПАТ «ММК»ім.. Ілліча» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. ( а.с.8-10) Відповідно до ст.ст.1, 33 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є вина-города у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохо-чувальних та компенсаційних виплат. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної пла-ти», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. Таким чином, суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавст-ва про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 зазна-чено , що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з по-зовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Зазначене свідчить про наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу заробітної плати в частині індексації заробітної плати з компенсацією за затримку у її виплаті за цей період. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні ви-платити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розра-хунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника част-ково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення серед-нього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при її звільненні, рішення про поновлення його порушених прав ( про стягнення індексації та компенсації) набрало чинності 7 серпня 2014 року, а до суду позивач звернувся 27 жовтня 2014 року то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення се-реднього заробітку за затримку в розрахунку та моральної шкоди для позивача не спливли, тому посилання представників відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою роз-рахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають за-доволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні тоб то з 10 грудня 2010 року по день винесення рішення. Суд не приймає до уваги позовні вимоги позивачки [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 1 січня 2011 року, оскільки позивача було звільнено 10 грудня 2010 року і саме цього числа не було проведено повний розрахунок. Щодо позовних вимог стягнення середнього заробітку по день винесення рішення то в цій частині позовні вимоги теж не підлягають задоволенню оскільки згідно платіжного доручення № 62630 від 13 листопада 2014 року [PERSON] було перераховано заборгованість по заробітній платі ( індексація, компенсація) стягнута за рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 липня 2014 року, а тому середній заробіток повинен бути розрахований по день фактичної виплати заборгованості а саме по 13 листопада 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином суд не виходить за межі заявлених вимог в частині стягнення середнього заробітку з моменту звільнення з 10 грудня 2010 року по 13 листопада 2014 року, а тому затримка в остаточному розрахунку з позивачем, складає 1024 дні. Відповідно до п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно довідки ПАТ «ММК»ім. Ілліча» № 1/105615 від 11 грудня 2014 року, середньо денна заробітна плата [PERSON] складає 106,40 гривень. ( а.с.28) Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні , а саме за період з 10 грудня 2010 року по 13 листопада 2014 року складає 108 953,60 гривень. Разом з тим, суд, враховуючи розмір спірної суми, на яку мав право позивач, а саме 1070,60 гривень стягнутих за рішенням Іллічвського районного суду міста маріуполя від 28 липня 2014 року, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком , тривалість не звернення позивача до відповідача за отриманням вказаної суми, що фактично визначило суму середнього заробітку, розрахованого за час затримки у значному розмірі , визначає розмір відшкодування за час затримки розра-хунку у розмірі 1100 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 гривні, від сплати якого за законом позивача звільнено.

Outcome: partial