Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивачка звернулася до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Посилалась на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі яким між ними розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.04.2015 року. Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , яка проживає з нею. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04.11.2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частини заробітку. Вказувала, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, долею дочки не цікавиться, ухиляється від сплати аліментів та відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.10.2019 року наявний борг у розмірі 9042,12 грн.. Зазначала, що відповідач не надає жодної іншої допомоги, не спілкується з донькою, не турбується про її фізичний та духовний розвиток. Враховуючи те, що з 31.01.2019 року по даний час відповідач офіційно не працевлаштований, з посиланням на норми матеріального та процесуального права просила змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються із відповідача та призначити аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути судові витрати по справі. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнає частково, а саме згідний на зміну способу стягнення аліментів з 1/3 частки доходу на тверду грошову суму, однак не поодружується із розміром аліментів. Вказав, що дійсно з 31.01.2019 року він офіційно не працює та має мінливий, нестабільний дохід, який щомісячно становить 3500 - 4000 грн., а тому сплата аліментів у сумі 3000 грн. для нього є неможливою. Крім того на даний час у нього є інша сім`я та його дружина [PERSON] навчається на денній формі навчання в Чернівецькому коледжі Львівського національного аграрного університету та не має змоги працювати, внаслідок чого він є єдиним годувальником у сім`ї. Щодо виниклої заборгованості пояснив, що він сплачував аліменти у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак з червня 2019 року виконавча служба почала нараховувати аліменти в розмірі 2260,53 грн., внаслідок чого і утворилась заборгованість, яку станом на 20.12.2019 року він частково погасив. Також розмір витрат на правову допомогу заявлений позивачкою вважає завищеним та необґрунтованим, а тому просив зменшити розмір витрат до 1000 грн.. Представником позивача надано відповідь на відзив у якому зазначив, що позивачка взагалі не мала бажання звертатися до суду із позовом про стягнення аліментів, однак через те, що відповідач, як батько дитини, не виконував покладених на нього обов`язків в цілому та ухилявся від матеріального утримання дитини вона змушена була це зробити. Окрім того вважає, що відповідач намагається ввести суд в оману, щодо обставин які зазначає у відзиві, а також свого дійсного матеріального становища, оскільки відповідачем було сплачено 05.11.2019 року 5000 грн. за проведення судово-медичної експертизи та 20.12.2019 року 6597,5 грн. частини заборгованості по аліментах. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Крім того просив долучити до матеріалів справи фотокартки відпочинку відповідача за кордоном, як доказ його реальних заробітків. Відповідач в судове засідання не з`явився. Його представник в судовому засіданні частково заперечувала проти задоволення позову, а саме розміру аліментів та розміру витрат на правову допомогу. Просила визначити розмір аліментів у сумі 1200 грн. та 1000 грн. витрат на правову допомогу. Щодо фотокарток наданих представником позивача зазначила, що перебування особи за кордоном не є доказом того, що особа за власний кошт туди поїхала. Суд, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши учасників процесу приходить до наступного. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Так судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.04.2015 року - розірвано (а.с.6). Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , яка проживає разом із матір`ю (а.с. 5,9). Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04.11.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини в розмірі 1/3 частини заробітку (доходів). У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15 травня 2006 р., розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Сімейним кодекс України передбачено підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Як зазначено сторонами відповідач на час подання позову офіційно не працевлаштований та має нерегулярний, мінливий дохід, що беззаперечно є зміною матеріального становища платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. При зміні способу стягення аліментів суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Отже, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що спосіб стягнення аліментів має бути змінено. Визначаючи розмір аліментів суд враховує, що позивачем не доведено можливості відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн., однак суд також враховує те, що відповідач є працездатною особою (доказів, щодо обмеження працездатності суду не надано), на утриманні інших непрацездатних осіб не має (неповнолітні діти, непрацездатні батьки, тощо), а тому розмір аліментів слід визначити в сумі 2000 грн. щомісячно, тим самим частково задовольни позовні вимоги. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, що включають в себе витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Таким чином з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору. Крім того частиною 1, 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Заявлені витрати позивача на оплату послуг адвоката в сумі 8 000 грн. підтверджені договором, доказами його виконання та квитанцією (а.с. 34-36). При цьому визначаючи розмір витрат на правничу допомогу суд виходить із розміру задоволених позовних вимог, а розміру аліментів у сумі 2000 грн., що становить 66,7% від заявлених 3000 грн., а тому витрати на правничу допомогу слід стягнути в сумі 5336 грн., що складає 66,7% від заявлених 8000 грн..

Outcome: partial