Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На підставу своїх вимог спирається на те, що з 1 вересня 2002 року позивач перебуває в шлюбі з відповідачем. Шлюб зареєстровано Чапаївською сільською радою Погребищенського району Вінницької області 1 вересня 2002 року про що зроблено відповідний актовий запис №4, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу з відповідачем мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . До 2012 року вони проживали спільно та виховували своїх дітей. Потім їх шлюбні відносини фактично припинились. Відповідач без будь яких пояснень залишила сім`ю та вибула у невідомому напрямку. Місце перебування відповідача позивачу не відоме. Відповідач взагалі не підтримує ніяких відноси ні із позивачем, а ні із синами, відповідно відповідач вихованням дітей не займається, спільного господарства сторони не ведуть. Позивач намагався відшукати відповідача та йому вдалось встановити, що вона відбувала покарання у Галицькій виправній колонії №128, звідки була звільнена в жовтні місяці 2017 року та вибула в невідомому напрямку. Всі позивача намагання розшукати та встановити зв`язок з відповідачкою ніяких результатів не дали, а тому він вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між позивачем та відповідачем уже тривалий час взагалі відсутні. Забезпеченням та вихованням дітей позивач займається сам. Зберігати такий шлюб позивач не бажає. Такий стан продовжується протягом тривалого часу, приносить йому лише негативні емоції, душевні страждання та негативно впливає на виховання та психіку дітей. Також вважає також, що встановлення строку на примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, оскільки як зазначено вище сімейні відносини між ними припинені вже давно з вини відповідача, тому у зв`язку з наведеним, позивач вирішив звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 27.08.2020 року по справі призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з?явився, але згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутність та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, яка згідно повідомлення Кищенецької сільської ради, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлена шляхом судових повісток (рекомендовані повідомлення) на адресу вказану в позовній заяві, проте з матеріалів справи вбачається, що відповідач з 2012 р. не проживає по адресі реєстрації і відподач в даному випадку не є особою належно повідомленою про час та місце розгляду справи судовими повістками, тому суд вжив заходів щодо належного повідомленння відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці Маньківського районного суду Черкаської області в розділі "Новини та Громадянам" в підрозділі "Оголошення про виклик сторін місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме" (порядок публікації оголошень до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи), проте в судове засідання відповідач не з`явилася, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у її відсутність чи відкладення розгляду справи не надходило, але її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у її відсутність. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу слід задовольнити з наступних підстав. З 1 вересня 2002 року позивач перебуває у шлюбі з відповідачем, який зареєстровано Чапаївською сільською радою Погребищенського району Вінницької області, про що 01.09.2002 року складено відповідний актовий запис за №4. (а.с.7). [INFO] відповідачка народила сина [PERSON] та [INFO] сина [PERSON] , матір`ю яких є відповідачка. (а.с.8,9). Згідно позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя у них не склалось, шлюбні відносини між ними припиненні, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, воно суперечить їх інтересам. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України. Відповідно до статті 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Однак, як зазначив позивач в позовній заяві, він не бажає миритися з жінкою, а тому суд не може примусити його зберегти шлюб. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Ч. 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України (в редакції на 2007). У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Встановивши, що шлюб між сторонами на даний час носить формальний характер, збереження шлюбу суперечать інтересам сторін, суд дійшов висновку про неможливість збереження шлюбу та наявності підстав для його розірвання, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України). Вирішуючи даний спір, суд з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, враховуючи фактичні взаємовідносин між сторонами. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька - позивача по справі, слід відмовити, оскільки з матеріалів справи не вбачається жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту того, що діти на час розглчду справи занходяться на його утриманні та проживають разом з відповідачем, оскільки дло матеріалів справи додано лише довідку Кищенецької сільської ради №457 від 12.08.2020 р. (а.с.10), з якої вбачається, що син [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] , але не проживає по даній адресі, а відносно сина - [PERSON] , [INFO] не зазначено інформації щодо його проживання та реєстрації по даній адресі та знаходження його на утриманні позивача. Вищевикладене не дає суду підстав вважати доведеним факт проживання дітей з позивачем та факт знаходження останніх на утриманні позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed