Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із указаним позовом, який мотивували тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить право на постійне користування земельною ділянкою площею 0,75 гектарів, що розташована на території Білківської сільської ради Тростянецького району Сумської області. Вказана земельна ділянка була надана [PERSON] на підставі рішення Білківської сільської ради народних депутатів Тростянецького району Сумської області від 07.07.1994 за №17 для ведення особистого підсобного господарства Після смерті [PERSON] , позивачки, як єдині спадкоємиці за законом, продовжували користуватися вказаною земельною ділянкою. 05.02.2020 позивачки звернулися із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса, за наслідками звернення яких була відкрита спадкова справа за №6/2020. 14.01.2021 позивачки повторно звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а саме права на користування вказаною земельною ділянкою, але нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтві про право на спадщину у зв`язку із тим, що спадкодавець користувався земельною ділянкою на підставі державного акту на право постійного користування землею, а право власності чи користування нею за життя, відповідно до закону, не оформив. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду позивачки просять суд визнати за ними право постійного користування земельною ділянкою, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,75 га, що розташована на території Білківської сільської ради Тростянецького району Сумської області у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яке було посвідчене Державним актом постійного користування землею серії СМ № 000006, виданим на ім`я [PERSON] 09.06.1995 Білківською сільською радою народних депутатів, на підставі рішення сесії Білківської сільської ради народних депутатів Тростянецького району Сумської області за №17 від 07.07.1994. Ухвалою суду від 06.04.2021 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 24.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачів заявлений позов підтримала, із підстав, указаних у ньому, просила задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з`явився та подав заяву в якій просить суд справу розглядати без його участі, відзив на позовну заяву не має наміру подавати, щодо вирішення спору покладається на розсуд суду. Заслухавши позицію представника позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані із спадковими спорами, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом установлено, що [INFO] у м. Тростянець Сумської області помер [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 19). Позивачка [PERSON] є дружиною, а позивачка [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] (14-18). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи вищевикладене позивачки є спадкоємцями за законом першої черги на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] . Відповідно до повідомлення та Інформаційних довідок із Спадкового реєстру № 65560001 та № 65560017 від 13.07.2021, наданих приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д., після смерті [PERSON] , який помер [INFO] заведена спадкова справа № 6/2020 за заявами [PERSON] та [PERSON] . 05.02.2020 на ім`я [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом згідно зі ст.1261 ЦК України та відповідно до договору про поділ спадкового майна, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д. 05.02.2020 за реєстровим №66. Наявність будь-яких інших заяв у спадковій справі відсутня (а.с. 76-80). Отже, позивачки [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , а інших спадкоємців, крім позивачок, які б прийняли спадщину після його смерті судом не встановлено. Як вбачається з Державного акта на право постійного користування землею серії СМ №000006, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 09.06.1995 за №4, [PERSON] на підставі рішення сесії Білківської сільської Ради народних депутатів Тростянецького району Сумської області від 07.07.1994 №17, було передано у постійне користування земельну ділянку площею 0,75 гектарів, для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Білківської сільської ради Тростянецького району Сумської області (а.с.9). Оскільки [PERSON] користувався земельною ділянкою на підставі державного акта на право постійного користування землею, а право власності чи користування нею за життя, відповідно до закону, не оформив, нотаріусом було відмовлено позивачкам у видачі свідоцтва про право на спадщину на право користування земельною ділянкою площею 0,75 гектарів, надану для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Білківської сільської ради Тростянецького району Сумської області. Згідно зі статтею 7 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України, (станом на 1 січня 2002 року), право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верхового Суду, що висловлена у постанові від 5 листопада 2019 року по справі № 906/392/18, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою. Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп(справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка користується земельною ділянкою на праві постійного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке користування. Таким чином, зважаючи на те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідносин щодо права постійного користування землею. Відтак, право постійного користування земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, оскільки [PERSON] за життя на законних підставах набув право постійного користування на земельну ділянку, а тому до позивачок, відповідно до ст.1216 ЦК України, перейшло таке ж право постійного користування, у повному обсязі, яке набув спадкодавець. На підставі викладеного та

Outcome: approved