Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», третя особа без самостійних вимог: Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив «Проспект» про припинення договору оренди земельної ділянки. Просив визнати припиненим договір оренди земельної ділянки №7800 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» та Чернівецькою міською радою 04.05.2012 року. Свої позовні вимоги обґрунтовував наступним. Зазначив, що він є власником нерухомого майна в приміщенні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в торговому центрі, який розташований на зазначеній земельній ділянці. Вважає, що ТОВ «Гіпербуд» як орендар земельної ділянки може зобов'язати його оплачувати плату за користування земельною ділянкою, зловживаючи своїми правами орендаря земельної ділянки, оскільки ТОВ «Гіпербуд» заявляє про намір продовження будівництва, що в свою чергу може призвести до обмеження доступу до його майна внаслідок перекриття будівельного майданчика. Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Зі змісту статті 13 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 7 Закону України «Про оренду землі», встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Аналогічні положення припинення Договору оренди землі закріплені і статтею 31 Закону України "Про оренду землі", зокрема в ній зазначено, що договір оренди припиняється у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Крім цього, ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов з вищевикладених мотивів. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Ясиновський Р.М. просив позов задовольнити, посилаючись на пряму вказівку ст. 120 ЗК України та ст. 141 ЗК України. Пояснив, що при набутті права власності ОК ЖБК «Проспект» на торгівельний центр, який розташований на зазначеній земельній ділянці, всі права землекористувача перейшли до ОК «ЖБК «Проспект» в силу імперативної норми ст. 120 ЗК України. Представник відповідача Рудик О.О. проти позову заперечував, надав письмові заперечення. Заслухавши думку сторін, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» та Чернівецькою міською радою 04.05.2012 року укладено договір оренди земельної ділянки №7800. З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2017 року ОК ЖБК «Проспект» набуло право власності на новостворений об'єкт нерухомого майна, торговий центр, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що між ОК ЖБК «Проспект» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу приміщення від 14.03.2017 року, серія та номер 3802, за яким позивач набув у власність торгове приміщення [NUMBER], площею 20,50 кв.м. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові ВСУ від 17 грудня 2014 року у справі № 6-194цс14, що за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). З матеріалів справи вбачається, що третя особа без самостійних вимог обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» набула права власності на новостворений об'єкт нерухомого майна, який знаходиться безпосередньо на земельній ділянці, та саме зазначений суб'єкт є новим землекористувачем в силу приписів закону, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 120 ЗК України Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Позиція викладена в постанові ВСУ від 24 грудня 2010 року у справі № № 21-54а10, де зазначено, що посилання на те, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає лише після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди. Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону № 2535-ХІІ та ЗК (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин - ст. 120 ЗК та ст. 377 ЦК. Ця норма є імперативною, відхід від неї на підставі договору не допускається. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, а тільки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки та закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання норм, принцип якого затверджений у правовому висновку Постанови ВСУ у справі №6-2225цс16 від 12.10.2016 року. Суд вважає, що позивачем не доведено жодними належними і допустимими доказами факт порушення прав позивача. Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу: 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Однак, позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав та інтересів, не довів факту порушення своїх прав. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях сторін та всіх наявних в справі письмових матеріалів в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні і яким надана правова оцінка. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed