Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник [PERSON] (яка діє на підставі Угоди № 18/02/17 про надання правової допомоги від 07 березня 2017 року) у позові зазначала, що [PERSON] являється одним власником квартири за № 67 в будинку за № 26 по вулиці Нахімова в місті Кривому Розі. В серпні 2016 року відповідач по справі [PERSON] приїхала з Білої Церкви до Позивача на декілька днів, при цьому позивач не надавала їй дозволу на проживання та користування своєю квартирою, але [PERSON] зловживаючи гостинністю залишилась проживати в квартирі та самоправно зайняла жиле приміщення. В наслідок постійних сварок, які затівала [PERSON], остання була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, насильство в сім»ї, але не зважаючи на це [PERSON] позбавила Позивача право користування житловим приміщенням, змінила замки і на даний період часу позивач змушена винаймати помешкання для проживання. В судовому засіданні позивач та її представник присутній не були, від позивача [PERSON] через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона також зазначила, що позовну заяву підтримали в повному обсязі та просить суд її задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не зявився про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, судові повістки які направлялися за адресою проживання відповідача, були повернуті з поштового відділення з відміткою «За закінченням строку зберігання», заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у її відсутність не надавала, поважності причин неявки суду не повідомила, позов не оспорила. Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.\~\~ Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З Акту від 16 березня 2017 року який завірений представниками комунальної організації ТОВ «Сіті Сервіс КР» складений сусідами в будинку № 26 по вулиці Нахімова в місті Кривому Розі слідує, що [PERSON] втратила право користування належному їй житловому приміщення розташовано за адресою: [ADDRESS]. (а.с.7) Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 7682012 від 05.07.2005 року за [PERSON] та її сином [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № Дз-280 від 17.06.2005 року ( а.с.9 зворотній бік) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 30388973 від 03.12.2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 03 грудня 2014 року яке зареєстровано в реєстрі за № 1-924 після смерті [PERSON]. (а.с. 9, 10 зворотній бік) Враховуючи факт звернення позивача до правоохоронних органів, суд приходить до висновку про наявність перешкод позивачу у користуванні належною їй часткою квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1\~Європейської конвенції з прав людини\~і основоположних свобод та ч. 1ст. 41\~Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до\~ст. 32 Конституції України\~ніхто не може зазнавати втручання в його особисте життя, окрім випадків, передбачених\~Конституцією України. Відповідно до цих положень кожен має право окреслити межу між собою та іншими, яку неможна перетинати всупереч його бажання. Це прагнення людини закріплено в ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Рим,4.11.1950 р), яка декларує, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла. Виходячи із основних положень практики Європейського суду з прав людини, який ухвалив, що право на повагу до приватного життя включає фізичну моральну та психологічну недоторканість людини (Дело PRETTY v. THE UNITED KINGDOM Рішення ЄСПЛ від 29 квітня 2002 року) Концепція житла включає в себе право на безпечне користування місця проживання в умовах миру та поваги та гідності і ст. 8 Конвенції таким чином пропонує захист особистого життя та житла від будь-яких посягань та порушень суспільного порядку. Частинами 2, 4\~ст. 41 Конституції України, передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст.\~1,9 ЖК УРСР, кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Згідно ч. 1ст. 17\~Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 3\~ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом. Статтею 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункту 33 Постанови від 07.02.2014р.№5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив судам, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі\~ст. 116 ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно із ст.ст.\~150,\~155 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і\~проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. Згідно зі\~ст. 156 ЖК України\~члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, в добровільному порядку Відповідач не бажає виселитися із належної Позивачу квартири, що підтверджується поданим [PERSON] до [PERSON] позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення [PERSON] у належну [PERSON] квартиру. Вказані дії Відповідача порушують право Позивача на вільне розпоряджання та користування належною їй житловою площею, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн., тому, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з Відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved