Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] та УДМС України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок за адресою: [ADDRESS], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року та виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку. Заочним рішенням від 03 лютого 2014 року позовні вимоги було задоволено. Ухвалою від 14 травня 2014 року зазначене заочне рішення від 03 лютого 2014 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. ПАТ КБ «ПриватБанк» були уточнені позовні вимоги та залучено відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та третя особа, що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Решетилівської РДА. Згідно до уточненої позовної заяви позивач просить суд виселити з житлового будинку (предмету іпотеки), розташованого за адресою: [ADDRESS] відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або фактично проживають за даною адресою та стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на наступне. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2010 року у справі № 2-1056/10 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та в рахунок заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року - житловий будинок [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. [PERSON] та [PERSON] направлялись вимоги про звільнення житлової квартири на яку звернуто стягнення, однак вимоги банку залишені без виконання і житловий будинок [ADDRESS] так і не звільнено відповідачами. В судовому засіданні представник позивача Стрельник Р.М. вимоги позову підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на відсутність правових підстав щодо звернення до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до [PERSON], оскільки договір було укладено з ЗАТ КБ «ПриватБанк»; правомірність реєстрації у будинку, який є предметом іпотеки, інших осіб без дозволу іпотекодержателя, оскільки у договорі відсутній пункт про реєстрацію осіб, тільки з письмової згоди іпотекодержателя; а також на те, що у будинку зареєстровані та проживають малолітні діти відповідача. Також він посилається на заочне рішення від 06 грудня 2010 року у справі 2-1056/10, яким в частині виселення відповідачки відмовлено. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник УДМС України в Полтавській області до суду не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується розписками /а.с.190-192/. Представник служби у справах дітей Решетилівської РДА Гмиря Ю.О. проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що у вищезгаданому будинку проживають малолітні діти відповідача. Вислухавши пояснення сторін, представника служби у справах дітей Решетилівської РДА Гмиря Ю.О., дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 06 грудня 2010 року рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від у справі № 2-1056/10 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та в рахунок заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року - житловий будинок [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу/а.с.99-100/. Дане рішення набрало законної сили. Власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], вказана обставина сторонами визнається та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до довідки від 18 лютого 2014 року № 02-32/531, виданої Виконавчим комітетом Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області, всі відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею ст. 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Статтею 109 Житлового кодексу України встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті чітко встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивачем надсилалось [PERSON] та [PERSON] повідомлення від 30 вересня 2013 року № 30.1.0.0/2-6с9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та з вимогою в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити будинок, розташований за адресою [ADDRESS] /а.с. 9-11/. Вказана вимога відповідачами отримана 08 жовтня 2013 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення /а.с.12/. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та порядок виселення мешканців врегульовано також Законом України "Про іпотеку". Частиною 1 статті 38 вказаного Закону встановлено: якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Частиною 2 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, законодавець вимагає дотримання обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звернуто стягнення. Як вже зазначалось раніше, в матеріалах справи наявні письмові вимоги до відповідачів про добровільне звільнення житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Вказаний порядок виселення з житлового приміщення записано і в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Пунктом 43 вказаної Постанови роз'яснено, що «при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк». Знову ж таки, у вказаній Постанові йдеться про обов'язкову письмову вимоги іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення житлового будинку чи житлового приміщення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про виселення відповідачів підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично ставиться до посилань представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про те, що необхідне обов'язкове отримання дозволу органів опіки та піклування, оскільки відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із «кредитних правовідносин», суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання органу опіки та піклування. З матеріалів справи вбачається, що реєстрація малолітніх дітей у будинку, який є предметом іпотеки відбулась без згоди іпотекодержателя, крім того, на момент укладення договору іпотеки малолітні діти не мали права власності та користування предметом іпотеки, а [PERSON] народжений вже після укладення договору іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved