Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, який в подальшому уточнила та просить суд встановити постійний та безоплатний земельний сервітут на право проходу та проїзду нею через земельну ділянку розміром 80 м.кв., яка належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У підтвердження заявлених вимог покликається на те, що їй праві спільної часткової власності з відповідачем належить по ? частині житлового будинку по [ADDRESS]. Крім того, їм належать на праві власності земельні ділянки, які розташовані по-сусідству. До 2010 року проїзд та прохід до її частини будинку здійснювався через ділянку розміром 82 м.кв., яка належить відповідачу. Такий порядок користування існував по домовленості між нею та покійним батьком відповідача - [PERSON], для чого в державному акті про право власності на землю було зроблено застереження - обмежене користування землею 82 м кв. Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду від 05.12.2008 року було скасоване рішення від 22.02.1999 року № 239 Кам'янка-Бузької міської ради в частині встановлення обмеженого користування земельною ділянкою в розмірі 82 м.кв. [PERSON] Врезультаті цього вона позбавлена можливості користування даною земельною ділянкою, оскільки дружина відповідача постійно влаштовує сварки та погрожує перекрити проїзд до її частини будинку. Інші варіанти обладнати окремий проїзд чи прохід немає можливості. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги та просить суд її позов про встановлення земельного сервітуту задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пред'явлений до нього позов не визнав, оскільки вважає, що позивачка може встановити окремий проїзд із сторони належної їй земельної ділянки. Позивачка не намагалась врегулювати питання встановлення сервітуту в позасудовий спосіб як це передбачено ч.3 ст.402 ЦПК України. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - управління земельних ресурсів у Кам'янка-Бузькому районі (відділ держземагентства у Кам'янка-Бузькому районі) покладається у прийнятті рішення на розсуд суду. Третя особа - Кам'янка-Бузька міська рада у засідання не з'явились, подали суду заяву, в якій просять справу проводити без їх відсутності, у прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі третьої особи. Суд заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно договору дарування земельної ділянки та 3/8 житлового будинку [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] 3/8 житлового будинку по [ADDRESS] та 0,1562 га призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. [PERSON] також має у приватній власності земельну ділянку площею 0,0728га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку від 18.12.2000 року. [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, успадкував ? житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, в [ADDRESS] та земельну ділянку 0,2075 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, які належали померлому [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, серії І-ЛВ № 072670. Згідно реєстраційного посвідчення серії БТІ 008108 виданого 16.10.2001року ДКП Червоноградському МБТІ, половина житлового будинку в [ADDRESS] належить [PERSON] Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 542525 підтверджується, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га що в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Право земельного сервітуту, відповідно до вимог ст. 98 ЦК України, це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Згідно роз'яснень ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ (п.5 Інформаційного листа від 28.01.2013р. „Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності ті інших речових прав") при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам, зокрема, слід з'ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалось це питання між сторонами в добровільному порядку. Оцінюючи покази відповідача та його позицію про відсутність підстав для задоволення позову, у суду немає доказів вважати, що позивачка у змозі вирішити спірне питання в добровільному порядку. Сторонами не заперечується, що протягом тривало часу між ними існують достатньо напружені неприязні стосунки. Безперечно, лише такі стосунки не є підставою для встановлення земельного сервітуту, однак з врахуванням того, що відповідач в судовому засіданні особисто зазначив про відсутність у нього бажання надавати власну земельну ділянку позивачці у користування для проходу та проїзду, спростувавши тим самим свої доводи про необґрунтованість позовних вимог, суд вважає встановленим, що позивачка позбавлена можливості у будь-який інший спосіб, окрім судового, захистити порушене, на її думку, право. Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені інших способом. Згідно роз'яснень ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ (п.5 Інформаційного листа від 28.01.2013р. „Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності ті інших речових прав"), при розгляді спорів щодо встановлення земельного сервітуту суд має встановити, чи можливе нормальне господарське використання земельної ділянки, яка належить позивачеві, без обтяження сервітутом. При поданні позовної заяви і в процесі розгляду спору істотне значення має доведеність обставин необхідності встановлення сервітуту, а також того, що єдино можливим способом задоволення потреб позивача на використання власної земельної ділянки є саме встановлення сервітуту. Згідно висновку № 2706 судової інженерно-технічної експертизи від 04.12.2013 року по результатах проведеного дослідження та візуального огляду на місці встановлено, що земельна ділянка [PERSON], що належить їй згідно Договору дарування земельної ділянки та 3/8 житлового будинку №1550 від 14.02.2008 року (а.с.6), межує з [ADDRESS] стороною розміром 10.15 м, що позначена в державному акті (а.с.8) літерами Д - Г (таблиця №3 додатку №1 до висновку). Отже влаштувати позивачкою окремий заїзд до свого будинковолодіння, на належну їй земельну ділянку, - можливо (таблиця №3 додатку №2 до висновку). Суд не приймає до уваги акт обстеження земельної ділянки біля будинку [ADDRESS] від 11.05.2011 року щодо рекомендації встановлення земельного сервітуту, оскільки такі жодним чином не обґрунтованими. У згаданому акті наявне покликання на земельну ділянку, що перебуває у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON], всупереч тому, що рішення виконавчого комітету Кам'янка-Бузької міської ради від 22.07.1999р. № 239 в частині встановлення [PERSON] обмеженого користування земельною ділянкою у розмірі 82 м. кв скасоване рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 05.12.2008 року. Не приймає до уваги суд і акт обстеження земельної ділянки від 05.11.2012 року, згідно якого комісія встановила, що на земельній ділянці по [ADDRESS] не можливо обладнати заїзд по причині недостатньої ширини земельної ділянки від створу будинку до межі суміжної земельної ділянки (ДБН 360-92*), оскільки такий спростовується вищенаведеним висновком судової інженерно-технічної експертизи, згідно якого у державних будівельних нормах ДБН** „Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" відсутні нормативи по визначенню ширини проїздів та пішохідних проходів по території земельних ділянок індивідуальних забудовників. Вказаними нормами визначається ширина проїздів на території району садибної забудови та внутрішньо квартальних проїздів. Ширина проїзду на території земельної ділянки індивідуальної забудови встановлюється з урахуванням безпеки проїзду автотранспорту (без руйнування споруд, будинку, зелених насаджень), в залежності від плану забудови (технічного паспорту) з урахуванням вимог пожежної безпеки, санітарних норм. Мінімальна ширина проходу повинна відповідати руху однієї людини (0.75м.). ..." Згідно результатів проведеного дослідження та візуального огляду на місці встановлено, що земельна ділянка [PERSON], межує з [ADDRESS] стороною розміром 10.15 м, що позначена в державному акті літерами Д - Г (див. таблицю №3 додатку №1 до висновку). При виїзному судовому засіданні підтверджено даний висновок та встановлено можливість влаштування позивачкою окремого заїзду до свого будинковолодіння. Суд не приймає до уваги покликання позивачки щодо неможливості проїзду до належного їй гаражу, оскільки суду не надано будь-яких правовстановлюючих документів на дану будівлю. Покликання позивачки щодо відсутності у неї доступу до обслуговування двох вікон та вентиляційного каналу не відносяться до предмета спору, яким є встановлення земельного сервітуту на право проїзду та проходу. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що потреби позивачки у користуванні своєю земельною ділянкою, можуть бути задоволені іншим, аніж встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці [PERSON], способом, зокрема, встановленням позивачкою окремого проїзду до свого будинковолодіння на належну їй земельну ділянку з [ADDRESS], а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 29.07.2010 року у вигляді заборони [PERSON] спорудження огорожі на ділянці, де має бути встановлено сервітут користування земельною ділянкою, яка належить [PERSON] і знаходиться за адресою: [ADDRESS] - скасувати.

Outcome: dismissed