Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивачі 26 червня 2014 року звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання недійсним рішення виконкому, розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та запису про реєстрацію права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень, вказали, що листом від 10.10.2013 року №338 КЖЕП «Центральний» Дніпропетровської міської ради повідомив Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради про вільний житловий фонд повторного заселення, зокрема щодо квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки №900 від 05.11.2013 року наданої КЖЕП «Центральний» у квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований, у квартиру самоправно вселився та проживає [PERSON]. У відповідності до вимог ст.. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, виданий громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчим комітетом міської ради. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно ст.. 58,61,63 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється згідно з договором найму жилого приміщення. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше жиле ізольоване приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної у місті селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є підставою для вселення в надане житло. Згідно з ч.3 ст.116 ЖК України особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого житлового приміщення. На підставі вищевикладеного, просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року провадження по цивільній справі №205/5190/14 в частині позовних вимог Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення - закрито. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Євстигнєєв А.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Участі у судових дебатах не приймав, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити. В судове засідання третя особа - КЖЕП «Центральний» не з'явився, надали суду заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримали та заперечували проти їх задоволення. Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS], знаходиться в комунальній власності, та перебуває на балансі Комунального житлово - експлуатаційного підприємства «Центральний» Дніпропетровської міської ради. Відповідно до довідки за № 900 від 05.11.2013 року наданої Комунальним житлово - експлуатаційним підприємством «Центральний» Дніпропетровської міської ради у квартирі [ADDRESS], ніхто не зареєстрований, однак у вищевказану квартиру самоправно всилився та проживає [PERSON]. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до положень ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У відповідності до норм ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на загальні засади регулювання відносин користування житловими приміщеннями, що є об'єктом права державної або комунальної власності, таке користування повинно відбуватись за наявності письмового договору найму житлового приміщення, який підлягає відповідній реєстрації, обов'язковість якого випливає зі змісту ст. 810 ЦК України, 61-63 ЖК УРСР, оскільки відповідно до Жилого Кодексу УРСР та Цивільного Кодексу України, житло як об'єкт права власності відокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об'єктами, майнові права щодо яких виникають з підстав, визначених розділі 4 глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного Кодексу України. Так, відповідно до ч.2 ст. 810 ЦК України, підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР визначено, що безпосередньо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що вирішуючи спори про користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Під час розгляду даної цивільної справи по суті, судом було встановлено, відповідачі вселились у займане житлове приміщення ще у 1992 році на підставі розпорядження адміністрації ВАТ «Дніпропетровський трубний завод ім. Леніна», яке на час вселення відповідачів було балансоутримувачем такого житлового приміщення, виданого за заявою [PERSON], щодо поліпшення житлових умов (а.с. 52). Відтак суд не може погодитись з доводами позивача щодо того, що відповідачі самовільно зайняли таке житлове приміщення, адже їх вселення відбувалось за згодою на їх поселення балансоутримувача означеного житлового приміщення. Однак судом також встановлено, що при цьому адміністрацією підприємства відповідний ордер не видавався, і відповідачі за вказаною адресою зареєстровані не були. На думку суду наявність порушень з боку адміністрації ВАТ «Дніпропетровський трубний завод ім. Леніна» вимог чинного законодавства в частині обов'язкової видачі ордерів на поселення у вказані житлові приміщення, не може бути підставою для позбавлення права користування житлом відповідачів які жодних порушень із цього приводу не вчинили. Суд зазначає, що такі особи у встановленому законом порядку звернулись до адміністрації підприємства з прохання поліпшити житлові умови, при цьому балансоутримувач житла розглянув такі звернення на користь заявників. В даному випадку при розгляді справи по суті встановлено, а сторонами не заперечувалось, що судом, зважаючи на положення встановлено,ст. 61 ЦПК України, приймаються доведеними факти, які не підлягають доказуванню, що позивачі були вселені у вказану квартиру з дозволу адміністрації підприємства, якому належав відповідний житловий фонд, що підтверджується вказаним розпорядженням, вказана квартира була місцем постійного проживання позивачів з моменту їх вселення, позивачі відкрито й безперервно користувались таким житловим приміщенням, несли відповідні витрати по утриманню такої квартири, тобто несли обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. За вказаних обставин та приписів чинного законодавства України, суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, тому в позові слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що у зв'язку із відмовою в задоволенні позову такі витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed