Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Новоукраїнської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що з 11.08.2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 21 травня 2014 року було розірвано рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу не було визначено місця проживання дитини. До цього часу дитина проживала з позивачем. При побаченні з дитиною відповідач ображає [PERSON] в присутності доньки, змушує її разом з дитиною перебувати в його автомобілі. Крім того відповідач постійно наголошує, що знайде спосіб забрати доньку до себе на постійне місце проживання. Просить суд визначити місце проживання доньки [PERSON] [INFO] року з матір'ю [PERSON]. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Просила його задовольнити з викладених в позові підстав. Просила залишити за нею понесені судові витрати та не стягувати їх з відповідача. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю та не заперечував проти визначення місця проживання доньки з позивачкою. Представник третьої особи Служби у справах дітей Новоукраїнської районної державної адміністрації в судове засідання з»явилась. Позовні вимоги підтримала та вважала законним визначити місце проживання дитини з матір"ю. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2012 року, який 21 травня 2014 року було розірвано за рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO] року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с. 5). Крім того, перебування на утриманні позивачки малоліньої дочки підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради від 23.02.2016 року за № 3307, відповідно до якої до складу сім"ї [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] входять: батько [PERSON], мати [PERSON] та донька [PERSON], [INFO] (а.с.6). Згідно характеристики, виданої Новоукраїнською ЗШ I-III ступенів № 3 від 23.02.2016 року, [PERSON] працює вчителем біології з 01.вересня 2015 року. За час роботи зарекомендувала себе, як добросовісний, відповідальний вчитель. Рішенням Новоукраїнського районного суду від 09.06.2015 року визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні дитини - [PERSON], [INFO] року народження, надавши періоди спілкування [PERSON] з дитиною за місцем проживання матері - щотижня в суботу в період з 14-00 год. до 18-00 год. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується наКонституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, положенняхСімейного Кодексу України(далі -СК), роз'ясненнях, що містяться вПостанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»визначає, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Також, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. Однак, принцип ст. 6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зіст. 141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. У відповідності до ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. На підставі вище викладеного, зважаючи на повне визнання позову відповідачем, який не заперечував проти визначення місця проживання доньки з матір"ю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та законними, в зв"язку з чим підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позивачка не наполягала на стягненні судових витрат з відповідача, суд вважає необхідним залишити їх за позивачкою по фактично понесеним.

Outcome: approved