Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с. Вербівка по вул. Висоцька, 6, Дубровицького району Рівненської області, що був укладений між нею та відповідачкою [PERSON] в березні місяці 2001 року. Крім того, просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с. Вербівка по вул. Висоцька, 6, Дубровицького району Рівненської області. Свої вимоги мотивує тим, що в березні місяці 2001 року вона вирішила купити для свого сина [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в с. Вербівка по вул. Висоцька, 6, Дубровицького району Рівненської області, який належав її односельчанину [PERSON], який помер у 1996 році. Того ж місяця вона зустріла дочку померлого [PERSON] та запитала в неї, чи не продає вона будинок свого померлого батька, на що вона відповіла, що будинок продає. За будинок вона заплатила [PERSON] повну обумовлену суму 1800 грн., на що в свою чергу [PERSON] пообіцяла в найближчий термін укласти договір купівлі-продажу. Одразу після цього відповідачка передала їй у користування будинок. Також пояснила, що між ними відбулося фактичне виконання умов укладеного договору купівлі-продажу будинку. Окрім того, [PERSON] зобов'язалася протягом двох місяців підготувати документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Після цього відповідачка [PERSON] забрала з будинку речі батька. В червні місяці 2001 року її син [PERSON] почав робити ремонт в будинку, оскільки він був занедбаний та місцями протікав дах. В травні місяці 2003 року [PERSON] разом із своєю сім'єю почав проживати в будинку, де він і зареєстрований та проживає по даний час. Однак, незважаючи на те, що обумовлений строк давно збіг, [PERSON] посилаючись на різні поважні причини, фактично ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. У зв'язку з цим, вона була змушена звернутися до суду. Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що житловий будинок №6 по вул. Висоцька в с. Вербівка належить відповідачці [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2015 року. Також додали, що жодних домовленостей з позивачкою [PERSON] про купівлю-продаж вищевказаного будинку не було, ніяких зобов'язань перед [PERSON] немає, а обставини, на які посилається позивачка щодо купівлі спірного будинку є завідомо неправдими, жодних документальних доказів передачі грошей, вимог про посвідчення договору купівлі-продажу немає. У зв'язку з вищенаведеним просять суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Допитані в судовому засіданні в якості [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду ствердили, що відповідачка [PERSON] продала позивачці [PERSON] житловий будинок, що розташований в с. Вербівка, вул. Висоцька, 6, Дубровицького району Рівненської області за 1800 грн. (одна тисяча вісімсот гривень), однак при передачі коштів [PERSON] [PERSON], ніхто з них не був присутній. Ствердили також, що дійсно син позивачки [PERSON] робив ремонт в даному будинку, а відповідачка [PERSON] бачила, що він робить ремонт. [PERSON] та [PERSON] також пояснили, що ходили в сільську раду для оформлення будинку та, що [PERSON] дала свою згоду на те, щоб їх зареєстрували в даному будинку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка на той час працювала секретарем Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області ствердила суду той факт, що дійсно за усною заявою [PERSON], йому було відкрито особовий рахунок в погосподарській книзі за фактом проживання в житловому будинку №6 по вул. Висоцька в с. Вербівка, Дубровицького району Рівненської області, однак ніяких правовстановлюючих документів на даний будинок він сільській раді не надавав. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), норми якого діяли на той момент, договір купівлі-продажу житлого будинку повинен бути нотаріально посвідений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 45 ЦК УРСР (1963 року), недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ст. 46 ЦК УРСР (1963 року), недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання рпавочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання рпавочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України, не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Окрім того, суд приймає до уваги вимоги ст. 256 ЦК України, якими передбачено позовну давність - строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України (та норм ЦК УРСР 1963 року), загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також суд приймає до уваги те, що протягом всього періоду часу, який вказаний позивачкою, в тому числі за останніх три роки, вона жодним чином не зверталася до відповідачки у позасудовому порядку з приводу спірного будинку. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, а також той факт, що позивачкою не надано жодних письмових доказів укладення договору між відповідачкою [PERSON], доказів передачі грошових коштів та розписки про отримання грошових коштів відповідачкою [PERSON], а також доказів того, що відповідачка [PERSON] ухилялась від нотаріального посвідення договору, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed