Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.03.2020 року відкрито спрощене провадження у справі, призначено дату судового засідання. Матеріалами справи встановлено, що за адресою своєї реєстрації у Лиманському районі Одеської області відповідач тривалий час не проживає, місце його перебування не встановлено. Разом із тим відповідач сповіщався належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, поштові конверти повернуті з відміткою про не проживання відповідача. Відзив на позовну заяву відповідач не надав. Позивач подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Спрощене провадження може бути і заочним (ч. 2 ст. 281 ЦПК України). Це можливе, якщо належним чином сповіщений відповідач не подасть відзив, а позивач не буде заперечувати проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). В даному випадку спрощене провадження здійснювалось без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.04.2021 року справу призначено до розгляду в заочному порядку. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: 06.07.2019 року о 20.25 год по вул. Гоголя, № 23 в с. Фонтанка Лиманського району Одеської області мала місце ДТП за участі автомобіля LEXUS, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , а також автомобіля VOLKSWAGEN, державний номерний знак [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні ушкодження. Згідно постанови Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.09.2019 року № 504/2767/19 [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАп, та притягнутий до адміністративної відповідальності. На момент події вищевказаної ДТП цивільно- правова відповідальність власника автомобіля VOLKSWAGEN, державний номерний знак [NUMBER] була застрахована, що підтверджується змістом полісу № АО/0977288, строк дії з 14.30 год. 22.05.2019 року по 21.05.2020 року включно. На момент події вищевказаної ДТП цивільно- правова відповідальність власника автомобіля LEXUS, державний номерний знак [NUMBER] застрахована не була. Згідно висновку № 658/19 від 08.08.2019 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля VOLKSWAGEN, державний номерний знак [NUMBER] , дорівнює 195401,30 грн. Відповідачем даний висновок не спростований, інших доказів, які би давали підстави для сумніву у вказаному висновку у матеріалах справи відсутні. Відповідно до листа МТСБУ від 11.02.2020 року № 3.1-02/4319 за результатом розгляду заяви [PERSON] про здійснення регламентної виплати, останньому відповідно до правил п. 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовано 100000,00 грн., що також доведено роздруківкою руху коштів по картковому рахунку [PERSON] . Таким чином, різниця невідшкодованої суми матеріального збитку становить 95 401,30 грн. Окрім того, за проведення вищенаведеного автотоварознавчого дослідження позивач сплатив 3 500 грн., що доведено квитанцією до прибуткового касового ордера № 658/19 від 08.08.2019 року. Крім того, 17.07.2019 року [PERSON] уклав угоду про надання правничої допомоги з адвокатом Павленко А.Л. Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору від 17.07.2019 року, сума гонорару адвоката становить 13 000 грн. Згідно меморіального ордеру № СВ01935038 від 05.08.2019 року [PERSON] здійснена оплата 13 000 грн. на відшкодування гонорару адвоката. Окрім того, заявник просить стягнути з відповідача сплачену суму судового збору у розмірі 989,01 грн. Оплата даного судового збору підтверджена квитанцією 0.0.1654971532.1 від 19.03.2020 року. Правилом статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до абзацу 9 пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентні виплати, зазначені у підпунктах "а"-"д" цього пункту, розподіляються в порядку, встановленому президією МТСБУ. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Звертаючись до суду з позовом, позивач на підставі статті 1194 ЦК України просив стягнути з відповідача, як винної у ДТП особи, різницю між фактичним розміром понесених витрат та здійсненим страховим відшкодуванням. Судом встановлено, що майновий збиток, завданий позивачу внаслідок пошкодження його транспортного засобу, становить суму, яка перевищує розмір страхового відшкодування, яке йому виплачене МТСБУ. Як же вказано судом вище, наданий позивачем експертний висновок відповідачем не спростований, що є його процесуальним обов`язком. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. У зв`язку із тим, що МТСБУ здійснило часткове відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у розмірі 100 000,00 грн, а розмір майнової шкоди, заподіяної власнику автомобіля VOLKSWAGEN, державний номерний знак [NUMBER] склав 195401,30 грн, тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі, що становить 95401,30 грн. Таким чином в цій частині позову вимоги засновані на законі, обгрунтовані та доведені відповідними належними та допустимим доказами, і тому підлягають повному задоволенню. Так само підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення витрат на проведення експертного дослідження в сумі 3500 грн., оскільки ці витрати документально доведені. Вирішуючи питання можливості стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного: Конституцією України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59). Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положення статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. З огляду на статтю 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц). Водночас, аналіз частини 2 статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині 2 статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19. Суд, враховуючи вищевикладене, вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на правничу допомогу адвоката. Сума судового збору в розмірі 989,01 грн. також підлягає стягненню з відповідача в порядку ст. ст. 140-141 ЦПК України оскільки є документально доведеною. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). На підставі викладеного,

Outcome: approved