Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що з 11.09.1999 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, сторонами придбано квартиру [ADDRESS], яка належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Враховуючи що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї та не дбає про утримання сина позивач вважає , що майно необхідно поділити наступним чином: 2/3 частини квартири необхідно виділити [PERSON] з сином та 1/3 частину виділити відповідачу [PERSON], при цьому позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію 2/3 вартості майна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав визначених в позовній заяві, просила позов задовольнити, відмовилась від проведення експертизи щодо визначення вартості майна. Представник відповідача, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, письмові заперечення приєднані до матеріалів справи, при цьому уточнив, що позивачу має бути виділено лише 1/2 частину квартири. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до норм ст.ст. 60, 63 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Судом встановлено, що з 11.098.1999 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі та 19.05.2010 року шлюб розірвано. Від шлюбу народився [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання та перебуванні у шлюбі, сторони набули у приватну власність наступне майно, а саме квартиру [ADDRESS], що підтверджується укладеним 10.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] договіром купівлі-продажу. У відповідності з нормами ч. 1 ст. 355 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У разі його поділу, частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За змістом ст.ст. 69- 71СК України та ст. 372ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна однієї із сторін може бути збільшена, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частина друга статті 70 СК передбачає, що в окремих випадках суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сім'ї. Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» в пункті 30 пояснив,що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один із подружя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачає його на шкоду інтересам сім'ї, але й випадки, коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.І ст. 60 СК). Позивачем в обгрунтування збільшення частки у праві спільної сумісної власності не надано суду жодного доказу того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, що розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини, що дитина потребує лікування, тощо. За таких обставин суд, розподіляє спільне спірне майно нажите під час перебування у зареєстрованому шлюбі між [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Позовна вимога щоджо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості виділеного [PERSON] майна задоволенню не підлягає з наступних підстав, відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, при цьому позивач просить припинити саме своє право власності, що не передбачено нормами права. Крім того, згідно до ч.ч. 4, 5 ст. 71 присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач при подачі позову сплатила судовий збір в сумі 201,00 грн. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України у позовах про визнання права власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Вартість трикімнатної квартири в м.Житомирі в середньому складає 65 тис. дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 518960,00 грн., (при цьому 1% від вартості 2/3 частин спірного майна перебільшує максимальний розмір судового збору ( 3219,00 грн.- на день подачі позову) визначеного Законом України "Про судовий збір", тобто на день подачі позову позивачка повинна була сплатити судовий збір в сумі 3219,00 грн. Судом частково задоволено вимоги позивача та визнано право власності на 1/2 частину майна та відмовлено в задовленні вимог про визнання права власності на 1/6 частину майна( 2/3 - 1/2 = 1/6 (розмір відмовлених позовних вимог). За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 3219,00 грн. - 536,50 грн. ( 3219,00 грн.х 1/6(розмір відмовлених позовних вимог) = 2682,50 грн. З позивача підлягає стягненню до державного бюджету недоплачений судовий збір в розмірі 335,50 грн.( 536,50 грн. - 201,00 грн.( сума сплаченого судового збору).

Outcome: approved