Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом щодо стягнення на користь [PERSON] з [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], суми основного боргу у розмірі 6427500 грн., трьох процентів річних у розмірі 222648 грн. 36 коп., а також суми інфляційних нарахувань у розмірі 1792934 грн. 30 коп. В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики від 29 лютого 2013 року (далі Договір), зобов'язання за яким позивач виконав повністю - надав відповідачу позику в сумі 2396010 грн. (із зазначенням у Договорі еквівалент цієї суми - 300000 доларів США за курсом НБУ) за умови її остаточного повернення до грудня включно 2012 року, а відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином, а саме не повернув позивачу вказану грошову суму, у зв»язку з чим, станом на 25.08.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем складається з: суми еквівалентної 300000 доларам США за курсом НБУ - основного боргу, що становить 6427500 грн., 222648 грн. 36 коп. - трьох процентів річних та суми інфляційних нарахувань у розмірі 1792934 грн. 30 коп. У письмовій заяві представник позивача просив задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечував справу, просив розглянути справу у його відсутність. При цьому, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.1046 ЦК України: за договором позики одна сторона - позикодавець передає у власність другій стороні - позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, в тому числі, оригінал вказаного Договору позики (копія а.с.5, 6) та розрахунок заборгованості, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики від 29 лютого 2012 року (далі Договір), зобов'язання за яким позивач виконав повністю - надав відповідачу позику в сумі 2396010 грн. (із зазначенням у Договорі еквівалент цієї суми - 300000 доларів США за курсом НБУ) за умови її остаточного повернення до грудня включно 2012 року, а відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином, а саме не повернув позивачу вказану грошову суму, у зв»язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем складається з суми еквівалентної 300000 доларам США за курсом НБУ - основного боргу, що становить суму не меншу ніж 6427500 грн., станом на 25.08.2015 року, 222648 грн. 36 коп. - трьох процентів річних. Проте, суд вважає, що оскільки вказана сума основного боргу за Договором нарахована у еквіваленті до доларів США - за курсом НБУ, при цьому, обгрунтування та доказів щодо інфляції долару США позивачем не наведено (навпаки - позивач наполягає на інфляції гривні), то вимога щодо стягнення вказаних інфляційних нарахувань є необгрунтованою та безпідставною. Як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом умов договору щодо місячної плати за обслуговування кредиту, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме належить: стягнути на користь [PERSON] з [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], суму основного боргу у розмірі 6427500 грн. та три проценти річних у розмірі 222648 грн. 36 коп., а всього - 6650148 грн. 36 коп.; в задоволенні решти позовних вимог відмовити як у необгрунтованих та безпідставних. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, належить: стягнути на користь [PERSON] з [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 2878 грн. 05 коп.; решту судового збору зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial