Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

позивач звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № 121, що розташована по вулиці Горького, в будинку 2, міста Новомосковська Дніпропетровської області, укладений 30 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Новомосковська» за р. № 000602, зареєстрований в БТІ «Інвентаризатор» за р. № 258 в реєстрову книгу №1 та визнати [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 61,6 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м., яка в цілому складається з: трьох кімнат: 1-а кімната - площею 16,3 кв.м., 2-а кімната - площею 8,1 кв.м., 3-я кімната площею 11,5 кв.м.; кухні - площею 9,6 кв.м.; ванної кімнати - площею 2,5 кв.м.; туалету - площею 1,0 кв.м.; коридору - площею 10,5 кв.м.; балкону - площею 0,7 кв.м.; лоджії - площею 1,6 кв.м. В обґрунтування позову вказує, що 30 листопада 1999 року між ним, як покупцем та [PERSON], як продавцем, укладено договір купівлі-продажу нерухомості (надалі-договір), згідно з яким продавець продав, а покупець придбав обєкт нерухомості: квартиру, що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області, вул. Горького 2/121. Зазначений обєкт нерухомості належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською держнотконторою 27 лютого 1996 року за №707, зареєстрованим в Новомосковському БТІ за № 258-1. Обєкт нерухомості проданий за 8263 гривні, які продавець одержав від покупця до підписання угоди. Вказаний договір укладено та зареєстровано на товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним №000602, та в той же день, зареєстровано в Новомосковському районному КП БТІ «Інвентаризатор» за реєстровим № 258 в реєстрову книгу № 1. При укладенні договору між сторонами договору узгоджено всі належні умови купівлі-продажу квартири, зокрема, щодо ціни, передачі квартири, оформлення документів. Після виконання позивачем зобов'язань, [PERSON] передав позивачу ключ, всі документи на квартиру та виїхав з неї. З того часу позивач володіє квартирою на власний розсуд, жодних претензій з боку продавця до позивача не надходило. Маючи намір розпорядитися даною квартирою, позивач вирішив підготовити документи на неї, однак не знайшовши оригіналів, зрозумів, що втратив їх. Для отримання дублікату договору купівлі-продажу нерухомості від 30листопада 1999 року позивач звернувся до ТБ «Новомосковська», однак відповіді не отримав. 25 жовтня 2016 року КП «НМБТІ»ДОР» надало позивачу листа про те, що він дійсно є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості Новомосковської товарної біржі від 30 листопада 1999 року за р. №000602, зареєстрованого в БТІ «Інвентаризатор» за р. №258 в реєстрову книгу №1. Крім того, КП «НМБТІ»ДОР» зробило обстеження даної квартири та виготовило технічний паспорт на неї. В березні 2017 року позивач звернувся до нотаріуса задля посвідчення договору купівлі-продажу квартири, однак нотаріус повідомила, що посвідчити будь-який договір щодо даної квартири неможливо, так як у позивача відсутні документи, які підтверджують право власності на квартиру. Крім того, нотаріус повідомила, що продати квартиру він все одно не зміг би, так як укладений 30 листопада 1999 року договір купівлі-продажу є недійсним, так як не посвідчений нотаріально, а це є порушенням вимог ст. 227 ЦК України (1963р.). На листа щодо укладення договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса, від [PERSON] відповіді не надійшло. В процесі розгляду справи позивач дізнався про смерть [PERSON] та про відсутність у нього спадкоємців, внаслідок чого вважає належним відповідачем орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При цьому вказує, що продавець ухилявся від нотаріального оформлення договору за життя, чим порушував право позивача, а внаслідок смерті [PERSON] нотаріально посвідчити договір є неможливим. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у відповідності до якої остання підтримала позовні вимоги. Відповідач, його представник, представник третьої особи у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Згідно з ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи і від яких не надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності або якщо повідомлені ними причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки представника позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 707 належала квартира, що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області по вул. Горького, 2/121 /а.с.73/. 30 листопада 1999 року між [PERSON], як покупцем та [PERSON], як продавцем, укладено договір купівлі-продажу нерухомості, згідно з яким продавець продав, а покупець придбав обєкт нерухомості квартиру, що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області, вул. Горького 2/121. Зазначений обєкт нерухомості належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською держнотконторою 27 лютого 1996 року за №707, зареєстрованим в Новомосковському БТІ за № 258-1. Обєкт нерухомості проданий за 8263 гривні, які продавець одержав від покупця до підписання угоди. Вказаний договір укладено та зареєстровано на товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним №000602, та в той же день, зареєстровано в Новомосковському районному КП БТІ «Інвентаризатор» за реєстровим № 258 в реєстрову книгу № 1 /а.с.9, 10/. Про втрату оригіналу договору купівлі купівлі-продажу нерухомості від 30 листопада 1999 року позивачем подано оголошення в суспільно-політичну газету «Новомосковськ» №4 (1042) від 06 квітня 2017 року та, за відповіддю БТІ від 25 жовтня 2016 року № 260/1 отримано відповідь про підтвердження за ним права власності на нерухоме майно /а.с.9/. Водночас, 27 березня 2017 року позивачем отримано відмову Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] в посвідченні договору через не надання документів, що підтверджують право власності /а.с.8/. Як свідчить укладений договір, при його укладанні між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору. Договір нотаріально не посвідчено, однак посвідчено Товарною біржею, зареєстровано органом, що здійснював на час укладання договорів державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Станом на час розгляду справи позивач здійснює право користування та володіння будинком, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. [PERSON] юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 18 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, який діяв станом на час укладання угоди, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в [PERSON] юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцям на праві спільної часткової власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу. Грошові кошти отримані продавцями від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку немає. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. При цьому, за ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК України). У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). За ч.1, 4, 5 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Матеріали справи свідчать, що контрагент позивача за спірним договором помер 23 липня 2015 року /а.с.45/. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася /а.с.60/. За таких обставин, враховуючи відсутність спадкоємців на майно [PERSON], строк, який минув з часу відкриття спадщини, враховуючи те, що сторони під час укладання спірного договору домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося, перехід права власності зареєстровано органом, який на момент його укладання здійснював реєстрацію права власності, а внаслідок смерті [PERSON] захистити право позивача іншим шляхом, ніж встановити право власності є неможливим, суд вважає за наявне підстави для задоволення позову в повному обсязі. За таких обставинах суд вважає, що укладений між позивачем та відповідачем договір підлягає визнанню дійсним і за позивачем підлягає визнанню право на майно, отримане за договором.

Outcome: approved