Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом, вимогами якого просила суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та примусово зняти з реєстрації місце проживання. Позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.06.1997 року їй на праві приватної власності(1/1 частка) належить двохкімнатна квартира [ADDRESS] . В квартирі також зареєстрований її син [PERSON] , який понад 20 років залишив квартиру і переїхав на інше місце проживання та на даний час в ній не проживає. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном внаслідок чого позивач позивається про його відновлення, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно свідоцтва про право власності від 17.06.1997 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира по [ADDRESS] (а.с. 7). Як вбачається із копії будинкової книги (а.с. 9-11), відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10 жовтня 2001 року по теперішній час. Однак у спірній квартирі не проживає на протязі двадцяти років. Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] - [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] Франківську понад один рік, не несе витрати по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Ч.1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, вимога щодо зняття з реєстрації [PERSON] з квартири за адресою [ADDRESS] , не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши рішення суду, яке набере законної сили у відповідні органи які розглядають таке питання. Суд, не є таким органом. Відповідно до ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач в судові засідання не з`являвся, відзиву та доказів на спростування вимог позивача суду не надав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial