Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із зазначеним позовом, вказуючи, що відповідачу [PERSON] на праві власності згідно Державного акта належить земельна ділянка по [ADDRESS], однак вона згідно п.5 ч.1 ст.57 ЦК України є його особистою приватною власністю. 04.11.2013 року між відповідачем [PERSON] та позивачами [PERSON], дошлюбне прізвище якої "[PERSON]" і [PERSON] було укладено Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови, відповідно до якого власник [PERSON] Надав, а землекористувачі [PERSON] та [PERSON] прийняли у користування цю земельну ділянку для будівництва на ній будинку, на підставі якого було внесено зміни в будівельний паспорт. На підставі договору позивачі за весь час будівництва купили матеріалів та виконали робіт на суму 950000 грн, будівництво фінансувалося за їх особисті кошти, тому незавершене будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці не може виступати як об'єкт права спільної сумісної власності бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON], тому просять визнати за ними в рівних частках право особистої власності на будівельні матеріали та роботи незавершеного будівництвом житлового будинку по [ADDRESS], виключивши його зі складу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представники позивачів їх вимоги підтримали повністю. Відповідач [PERSON] позов визнав, оскільки земельна ділянка була його приватною власністю, яка отримана ним в 2006 році в процесі приватизації під час шлюбу з [PERSON] для можливого будівництва житлового будинку, тому він мав право без її дозволу укласти договір на встановлення права користування земельною ділянкою позивачам для будівництва будинку, про укладення такого договору він [PERSON] не повідомляв. В процесі будівництва будинку ні його ні [PERSON] кошти не використовувалися, фінансову участь у будівництві вони не приймали, вони до нього не мають ніякого відношення, використовувалися кошти позивачів, тому він не вважає себе власником цих будівельних матеріалів, як і бувшу дружину, а вважає власниками позивачів. Він не знає, хто подавав заяву в ДАБІ про початок будівництва будинку, його будівництво було розпочате в 2014 році, він передав позивачам будівельний паспорт 04.11.2013 року, хто звертався про внесення змін в будівельний паспорт щодо зміни забудовника він не знає. Представник відповідача [PERSON] Варода П.Б. позов не визнав повністю, оскільки вказане майно відноситься до спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], укладений між позивачами та відповідачем [PERSON] договір від 04.11.2013 року не є чинним, оскільки не пройшов державної реєстрації, відповідно не набув юридичної сили, тому у них не виникло право користування земельною ділянкою. Крім того, дозвіл на початок будівницва видавався на [PERSON], зміни в нього було внесено лише в квітні 2016 року, будівництво будинку розпочалося під час шлюбу [PERSON] і [PERSON], надані позивачами документи про ніби то купівлю будівельних матеріалів не свідчать, що саме ці матеріали були використані у будівництві будинку, а такі як товарні чеки не свідчать про придбання матеріалів. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, надані докази, суд приходить до наступного. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.1997 року, шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 12.10.2015 року (а.с176). Під час перебування у шлюбі [PERSON] на підставі рішення Волочиської міської ради від 25.12.2006 року набув право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,16 га, з них: 0,10 га під будівництво та обслуговування житлового будинку, 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.201), а 27.11.2012 року йому було видано державний акт [NUMBER] на земельну ділянку 0,10 га для обслуговування жилого будинку (а.с.138). 28.10.2013 року за замовленням [PERSON] Волочиським районним відділом містобудування та архітектури Волочиської РДА було видано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці, а 20.11.2013 року [PERSON] повідомив інспекцію ДАБК про початок будівельних робіт (а.с.159, 167, 168). На даний час будівництво будинку не завершено. Статті 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.5 ст.61 СК України в редакції Закону України від 11.01.2011 року №2913-VІ, який набрав чинності 09.02.2011 року і вказана частина діяла до її виключення Законом України від 17.05.2012 року №4766-VІ, який набрав чинності 13.06.2012 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказаним законом доповнено ч.1 ст.57 СК України пунком 5, згідно якого земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом Україниє особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Тобто з 09.02.2011 року по 13.06.2012 року земельна ділянка була власністю того подружжя, кому вона була надана. Виходячи із вказаних положень законів, дат їх дії та виходячи з дати рішення місцевої ради від 25.12.2006 року про надання [PERSON] безкоштовно у приватну власність вказаної земельної ділянки та дати видачі державного акта 27.11.2012 року, земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.ст.63, 65, 66 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленністю між ними, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 04.11.2013 року між [PERSON] та позивачами укладено договір про встановлення права користування вказаною земельною ділянкою, згідно якого [PERSON] без згоди на той час дружини [PERSON] передав своєму сину [PERSON] та майбутній дружині [PERSON] право користування вказаною земельною ділянкою на 49 років для будівництва будівель (споруд). 25.12.2015 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після реєстрації шлюбу отримала прізвище [PERSON] (а.с.75). Відповідно до ст.413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Виходячи з ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України в редакції станом на 04.11.2013 року). Статтею 126 ЗК України (в редакції станом на 04.11.2013 року) встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно ст.4 якого (в редакції станом на 04.11.2013 року), обов'язковій державній реєстрації підлягає право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Враховуючи викладене, те, що земельна ділянка належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, відсутня згода [PERSON] на укладення договору про встановлення права користування вказаною земельною ділянкою, що підтверджено і [PERSON], те, що вказаний договір не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку, тобто не набув юридичної сили, тому відсутні підстави для задоволення позову, враховуючи також ту обставину, що позивачі в разі доведення мають право вимагати лише компенсації вартості майна, матеріалів, а не ставити питання про визнання права власності. Оскільки відповідач [PERSON] понесла судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. (а.с.120-121), а позивачам відмовлено у задоволенні позову, тому вказані судові витрати слід стягнути з позивачів на користь відповідача [PERSON] в рівних частках по 2500 грн.

Outcome: approved