Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Представник позивача Бражник Д.С., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приблизно 01.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір про надання охоронних послуг щодо здійснення ним охорони майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір не був підписаний сторонами у письмовий формі, а був укладений в усній формі, шляхом обміну листами у мобільному додатку «Вайбер». Сторони в усному порядку узгодили оплату за виконанні послуги у розмірі 50% авансового внеску та 50% за фактом виконання охоронних послуг. [PERSON] було перераховано на особистий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 33500 грн. згідно платіжних доручень від 12.04.2019 року та 02.04.2019 року. В свою чергу, як дізнався потім позивач, відповідач не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності; не має відповідної ліцензії на охоронні послуги, даний договір є нікчемним, оскільки не було дотримано письмової форми правочину. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] 34157,47 гривень, з яких: безпідставно одержані кошти в сумі 33500,00 гривень, 3% річних розмірі 258,82 гривень та збитки від інфляції в розмірі - 398,65 гривень. Стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір, при звернення з позовом до суду в сумі 768,40 гривень. Позивач до суду не прибув, представник позивача [PERSON] звернувся з письмовим клопотанням про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просять їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перерахував на ім`я відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 33500 грн. Перерахунок коштів [PERSON] на картку АТ «Приватбанк», ім`я одержувача [PERSON] підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями № Р24А585967736А66103 від 02.04.2019 року на суму 31500 грн., та № Р24А591159838А14906 від 12.04.2019 року на суму 2000 грн. При цьому позивач зазначає, що вказані кошти були ним перераховані на виконання договору по охороні майна укладеного в усній формі між ним та відповідачем шляхом обміну повідомленнями у меседжері " Вайбер ". Відповідно до ст.202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Таким чином договір є двостороннім правочином. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 205 ЦК Українипередбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Статтею 639 ЦК України встановлена форма договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом також встановлені випадки, в яких правочини можуть вчинятись усно. Так ч.1ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини,які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Статтею 208 ЦК України встановлено, які правочини належить вчиняти у письмовій формі 1. У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Вимоги до письмової форми правочину встановлені вст. 207 ЦК України. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Разом з тим, надані позивачем на підтвердження укладання договору роздруківки повідомлень в меседжері " Вайбер " не дозволяють ідентифікувати осіб, які здійснювали обмін повідомленнями, зокрема як позивача та відповідача. Окрім того виходячи зі змісту повідомлень можна дійти висновку про вимогу однієї особи до іншої про виконання певного зобов`язання та в подальшому повернення грошових коштів. Повідомлень про погодження між абонентами меседжеру, предмету договору, зокрема виду та вартості послуг, а також строків їх виконання, тобто істотних умов договору, переписка не містить. Будь-яких інших доказів на підтвредження укладання договору між позивачем та відповідачем суду не надано. Таким чином суд доходить до висновку, що позивачем не доведено існування між ним та відповідачем договірних відносин. Відсутність договірних відносин між сторонами спору, дають підстави зробити висновок про безпідставність отримання грошових коштів відповідачем. Сам факт перерахування вказаних у позові сум грошових коштів позивачем та отримання їх відповідачем доведено належним чином за допомогою документів, що містяться у матеріалах справи: № Р24А585967736А66103 від 02.04.2019 року на суму 31500 грн., та № Р24А591159838А14906 від 12.04.2019 року на суму 2000 грн. Тому, в даному випадку, встановлено факт наявності безпідставно набуття майна (грошових коштів). На час звернення позивачем [PERSON] з позовом до суду відповідач по справі, отримані від позивача кошти в розмірі 33500 грн. не повернув. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбаченихстаттею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті11, частин першої та другої статті509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі №634/727/16-ц, провадження № 61-21749св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі. Згідно ч.2 ст.1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом враховуються правові висновки наведені в постанові Великої палати Всерховного суду викладені від 10.04.2018 р. по справі № 910/10156/17. Суд доходить до висновку, що грошові кошти отримані відповідачем безпідставно, відтак у останнього виникло зобов`язання по поверненню безпідставно отриманого майна (грошових коштів), проте виконано воно ним своєчасно не було, тобто було допущено прострочення виконання зобов`язання. Тому суд робить висновок про можливість застосування у даному випадку, ч.2 ст.625 ЦК України у зв`язку з просточенням виконання зобов`язання по поверненню безпідставно отриманих грошових коштів. Згідно з розрахунку доданого по позову, з яким погоджується суд, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за користування чужими коштами в сумі 258,82 грн. за період з 13.08.2019 по 14.11.2019 року. З розрахунком, доданого до позову, щодо стягнення інфляційних збитків за період з березня 2019 року по серпень 2019 року (період відповідно до розрахунку наведеного в позові ), з яким частково погоджується суд, з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки в сумі 198,08 грн. При цьому з розрахунку судом виключаються інфляційни витрати за березень місяць 2019 р., оскільки грошові кошти перераховані позивачем відповідачу лише в квітні 2019 р. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) = 1.00591274 Інфляційне збільшення: 33 500,00 x 1.00591274 - 33 500,00 = 198,08 грн. Таким чином суд доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які містяться в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 763,88 гривень.

Outcome: partial