Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Сидоренко Н.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, в якій зазначила, що 11 березня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу №1052, вона придбала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS].До літа 2014 року вона мешкала у вищевказаній квартирі, але у зв'язку з початком АТО на сході України, змушена була тимчасово переїхати проживати на територію Запорізької області. Наприкінці листопада 2015 року, вона дізналася, що ніби то 25.06.2014 Ворошиловським районним судом м. Донецьк була винесена ухвала у справі № 255/6366/14-ц про визнання мирової угоди, укладеної між [PERSON] та нею, згідно якої в рахунок погашення заборгованості вона передає у власність [PERSON] нерухоме майно - кв. [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення суду 09.11.2015 року була проведена державна реєстрація права власності вищевказаної квартири на [PERSON] 30.11.2015 р. за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами житла [PERSON] Запорізьким відділенням поліції Ленінського відділу ГУНП в Запорізькій області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015080230002296 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 358 КК України. В подальшому, кваліфікація кримінального правопорушення доповнена ч. З ст. 190 КК України. 11.12.2015 Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області в рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження на вищевказану квартиру накладено арешт. Проте, 09.12.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 3729 вищевказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Сидоренко Н.О. та пройшов державну реєстрацію 09.12.2015 року. 25.01.2016 р. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області в рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження на спірну квартиру повторно накладено арешт, як на майно [PERSON] Згідно інформації Державної судової адміністрації України і ДП «Інформаційні судові системи», в Центральній базі даних автоматизованій системі документообігу суду міститься інформація по цивільній справі Ворошиловського районного суду м. Донецька № 255/6366/14-ц за заявою TOB «Кредекс Фінанс» (заявник) до [PERSON] та [PERSON] про заміну сторони виконавчого провадження. В обліково-статистичній картці на цивільну справу № 255/6366/14-ц сторін [PERSON] та [PERSON] не знайдено. Ухвалу від 25.06.2014 про затвердження мирової угоди не зафіксовано. Постановою Донецького окружного адміністративного суду у справі № 805/5002/15-а від 16.02.2016 скасовано рішення державного реєстратора Селидівського міського управління юстиції Донецької області Москаленко Ю.О. від 09.11.2015 р. про реєстрацію права власності [PERSON] на вищевказану квартиру. Таким чином, квартира за вказаною адресою вибула з її володіння на підставі підроблених документів, тобто поза її волею. Після чого, [PERSON] без достатньої правової підстави продав вказану квартиру [PERSON] До суду позивач надала уточнені позовні вимоги, в яких просила суд визнати недійсним договір купівлі продажу №3729 від 09.12.2015 року квартири за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Сидоренко Н.О., скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру на ім,я [PERSON], витребувати з незаконного володіння [PERSON], на користь [PERSON] квартиру, за вищевказаною адресою та стягнути з відповідачів судовий збір. Позивач у судове засідання не з,явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву, згідно якої уточнені позовні вимоги підтримала повністю, просить суд слухати справу у її відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення по даній справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутність та позовні вимоги позивача підтримав повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з,явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Сидоренко Н.О. у судове засідання не з,явилась про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила суд слухати справу у її відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ч.4 ст. 169, ст. 224-226 ЦПК України, оскільки позивач та представник позивача не заперечували проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, вивчивши законодавство, що регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10, 60 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справ, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою: [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу №1052 від 11.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Баженовою Л.В., про що внесені відомості до державного реєстру прав власності на нерухоме майно 04.11.2010 року (а.с. 12-14). 09.11.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції Донецької області Москаленко Ю.О. була проведена державна реєстрацію права власності вищевказаної квартири на [PERSON] на підставі ухвали Ворошиловським районним судом м. Донецьк від 25.06.2014 року у справі № 255/6366/14-ц (а.с. 64). Згідно вказаної ухвали суду про визнання мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON], в рахунок погашення заборгованості [PERSON] передає у власність [PERSON] нерухоме майно - кв. [ADDRESS]. (а.с. 63). 09.12.2015 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 3729 вищевказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Сидоренко Н.О на підставі якого вказаний приватний нотаріус здійснив державну реєстрацію квартири від 09.12.2015 року на ім,я [PERSON] (а.с.61-62). 30.11.2015 за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами житла [PERSON] Запорізьким відділенням поліції Ленінського відділу ГУНП в Запорізькій області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015080230002296 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Відповідно до листа Запорізького районного відділення Ленінського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області №2464/44/-/04/2016 від 16.03.2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015080230002296 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України триває до теперішнього часу. Згідно постанови Донецького окружного адміністративного суду від 16.02.2016 року у справі № 805/5002/15-а скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції Донецької області Москаленко Ю.О. від 09.11.2015 щодо проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] квартири, що розташована у [ADDRESS] (а.с.33-37). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вищевказаною постановою Донецького окружного адміністративного суду була встановлена відсутність ухвали Ворошиловського районного суду м. Донецька від 25.06.2014 року у справі № 255/6366/14-ц про затвердження мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON], як в Єдиному державному реєстрі судових рішень, так і в автоматизованій системі документообігу Ворошиловського районного суду м.Донецька, на підставі якого відбулася державна реєстрація права власності нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] за [PERSON], внаслідок чого має місце порушення майнових прав [PERSON], як власника зазначеного нерухомого майна, тому суд приймає вказану обставину, як встановлену судовим рішенням, відповідно до ст.61 ЦПК України. Відповідно до частин перших статей 317 та 319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Таким чином, [PERSON], відповідно до вимог ст. ст. 317,319, 658 ЦК України, не був належним власником вказаної квартири, та не мав права приймати рішення про відчуження квартири на користь [PERSON], оскільки за цим договором продавець зобов'язаний передати покупцеві не лише саме майно, а й право власності на нього. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, у якій Верховним Судом зазначено, що відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 25.05.2016 року, з огляду на правила статей 15,16 ЦК України, а також статей 1,2-4,14,215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Враховуючи викладене те, що право власності на вказану квартиру в державному реєстрі нерухомого майна було зареєстровано на ім.,я [PERSON] без відповідної правової підстави, в результаті чого в подальшому вказана реєстрація рішенням суду була скасована, що свідчить про відсутність у [PERSON] належним майнових прав в момент укладання договору купівлі- продажу квартири з відповідачем [PERSON], суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 09.12.2015 року суперечить вимогам ст.203 ЦК України, тому позов [PERSON] в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири підлягає задоволенню. Крім того, частиною першою статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі -державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Як зазначалось вище, державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис від 09.12.2015 р. індексний номер: 26899588, була проведена на підставі Договору купівлі-продажу №3729 від 09.12.2015 року, який укладено з порушенням статей 311, 319 та 658 Цивільного кодексу України, та який у зв'язку з чим визнано недійсним. Таким чином, в цій частині позов обґрунтований та підлягає задоволенню щодо скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру на ім'я [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги про витребування вказаної квартири із володіння [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Крім того, під час розгляду спорів про витребування майна суди повинні встановити всі юридичні факти, визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи можна вважати підстави набуття майна законними, чи набувач майна є добросовісним набувачем тощо. Зазначена правові позиції викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, та у справі за № 6-3090цс15 від 02 березня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України_є обов'язковими для судів. Враховуючи, що відповідач [PERSON] придбав вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений та пройшов державну реєстрацію на ім,я останнього, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині витребування об'єкта нерухомого майна вказаної квартири у [PERSON], відповідно до положень ст. 388 ЦК України за встановлених обставин вибуття цієї квартири поза волею особи - [PERSON], право на яку їй належить на підставі договору купівлі - продажу квартири № 1052 від 11.03.2010 року. Суд в свою чергу не приймає доводи позивача та представника позивача в тій частині, що відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем спірної квартири, оскільки до теперішнього часу досудове слідство за фактом незаконного заволодіння житлом позивача не завершено, позивач не надав у судове засіданні жодних доказів які б стверджували про наявність підстав у витребуванні майна в порядку ст.387 ЦК України. Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу Україна передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі по 3445 грн. з кожного, оскільки [PERSON] сплатила судові витрати у повному обсязі.

Outcome: approved