Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду і просить стягнути з відповідача на користь ПАТ АБ УКРГАЗБАНК заборгованість за договором ощадного рахунку та обслуговування платіжної картки №633/12/56 від 14 березня 2012 року, у розмірі 11895,35 гривень з яких 8837,67 грн. складає заборгованість за овердрафтом, 3057,68 грн. складає заборгованість за нарахованими відсотками за користування дозволеним овердрафтом та 1378,00 гривень судового збору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. При цьому, в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на п.п.1.11, 2.1, 2.2, 6.3,6.4,6.5, 6.6 Договору №633/12/56 від 14 березня 2012 року, відповідно до яких дано визначення Ощадного рахунку, встановлено порядок його відкриття та користування. Зокрема, зазначено, що на ощадному рахунку може виникнути овердрафт, який має бути погашений в день його виникнення, а в разі непогашення овердрафту (кредиту) клієнт зобов'язується сплачувати відсотки в розмірі визначеному в Тарифах до данного Договору. Також представник позивача зазначив, що банк виконав взяті на себе зобовязаня за договором, натомість клієнт порушив умови договору, та несе відповідальність, за неналежне його виконання відповідно до п. 7.4. Договору, та ст.ст. 525, 526, 629, 611, 1048, 1049, 1069 ЦК України. Відповідач позов не визнала та пояснила суду, що вона розраховувалась карткою на якій були її власні заощадження. При цьому, операції були здійснені 17.01.15 року та 19.01.2015 року, в межах суми наявної на картці. [PERSON] не перевищила картковий баланс. Про наявність заборгованості їй стало відомо пізніше. В звязку із цим вона звернулась до ПАТ АБ УКРГАЗБАНК із заявою, в якій просила вирішити питання про списання помилково нарахованої заборгованості і одночасно з питанням про природу її виникнення. Листом від 23.03.16 року заступником директора Київської ОД АБ УКРГАЗБАНК зокрема, повідомлено що 05.02.2015 року листом НБУ №19-103/6990 від 05.02.15 року, практику встановлення індикативного курсу НБУ було скасовано, у зв'язку з чим АБ УКРГАЗБАНК скасував комісію в розмірі 30 відсотків. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказала на п. п. 4.3.16 та 8.2.1., 8.2.2 Договору №633/12/56 від 14 березня 2012 року, згідно яких передбачено письмове повідомлення клієнта про зміну умов обслуговування ощадного рахунку. Повідомлення клієнта викладається письмово та здійснюється шляхом направлення поштою або вручення особисто під розписку. Щодо розміщеня оголошень про односторонній правочин на сайті банку, то вказаним розділами закріплено граничний строк розміщення таких оголошень, а саме до двадцятого числа місяця. Однак зазначені вимоги Договору позивачем не виконані, позивач не повідомлений про вчинення одностороннього правочину позивачем, та окрім цього [PERSON] вказала, що вона постійно моніторить сайт банку, та напередодні здійснення платіжних операцій постійно його відвідувала, однак, жодного повідомлення із змістом, про який вказує представник позивача на сайті не було. Більше того, позивач регулярно відвідує відділення ПАТ АБ УКРГАЗБАНК, однак і там не було повідомлень про зміни умов ощадних рахунків та обслуговування платіжних карток. Відповідно до пояснень представника позивача в судовому засіданні, та зазначеного вище листа, встановлено, що дійсно мав місце односторонній правочин з боку позивача, яким встановлено додаткову комісію за обслуговування рахунку та право на здійснення якого, позивачем закріплене вказаним вище Договором. Натомість даним Договором закріплено не тільки право ПАТ АБ УКРГАЗБАНК на вчинення односторонніх правочинів в межах дії Договору, а і порядок їх вчинення. В судовому засіданні представник позивача не змогла підтвердити факт повідомлення позивача про зміну умов Договору №633/12/56 від 14 березня 2012 року, натомість [PERSON] категорично заперечила в суді про факт такого повідомлення. Представник відповідача [PERSON] підтримав заперечення [PERSON] та зауважив, що всупереч положенню ст. 61 ЦПК України представником позивача не доведено обставини на які вона посилається в судовому засіданні. А саме не зрозуміло з яких підстав виходив позивач нараховуючи суму 8837,52 грн., просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши \~пояснення \~сторін та їх представників, дослідивши \~матеріали \~справи \~у \~їх \~сукупності, повно та всебічно зясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, суд вважає що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. \~Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін його умов, зокрема вимога про те, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Оспорюваний Договір, в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача послуг. Відповідно до ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції (в супереч Закону „ Про захист прав споживачів ", перед вчиненням одностороннього правочину, яким фактично змінено умови Договору №633/12/56 від 14 березня 2012 року, Банком не було повідомлено Позивача ні у письмовій, ні в усній формі про повну інформацію про послуги, що надаються Банком. Крім того, якщо\~порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, на шкоду споживачу та\~\~\~\~\~\~будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідні послуги. З наведеного вище вбачається, що позивачем грубо порушено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги що ним надавались, що стало наслідком виникнення даних спірних правовідносин. Відповідно до ч. 12. ст. 10 Закону „Про захист прав споживачів", якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Банком порушено цю вимогу Закону. \~\~\~Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15рп/2011 в п. 3.2 закріплено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядкуукладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Конституційний суд у вказаному рішенні дійшов висновку, що дія пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів від 12 травня 1991 року № 1023XII з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Крім того, захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг від 12 липня 2001 року. Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність від 7 грудня 2000 року № 2121III (далі Закон про банки) щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Відтак суд приходить до висновку, що при вчиненні позивачем одностороннього правочину, яким змінено умови Договору №633/12/56 від 14 березня 2012 року порушено вимоги ст. 10, 21 Закону України „Про захист прав споживачів", який в даному випадку є спеціальним Законом, що регулює спірні правовідносини. Статтею 60 ЦПК України покладено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~З огляду на вказане вище, суд вважає заперечення сторони відповідача обґрунтованими та такими, що спростовують доводи позивача, оскільки позивачем не наведено конкретних обставин, які змусили банк підвищити процентну ставку за Договором, не наведено розрахунків такого підвищення та не дотримано порядку повідомлення позичальника про зміну процентної ставки обслуговування ощадного рахунку за Договором №633/12/56 від 14 березня 2012 року. \~\~\~\~\~\~\~ \~За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. \~\~На підставі ст.ст. 10, 21 Закону України „Про захист прав споживачів" ст.ст., 215, 628, 634, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України та

Outcome: dismissed