Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивачі звернулися до Дарницького районного суду м. Києва з позовом щодо визнання недійсними довіреності від 21 червня 2016 року, видану від імені [PERSON] на ім"я [PERSON] та заяви-згоди від 22 червня 2016 року, видану від імені [PERSON], а також про визнання незаконними дій Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвини Лесі Олексіївни щодо посвідчення вказаної довіреності за реєстровим №1705 та заяви-згоди за реєстровим №1711. В обґрунтування заявлених вимог позивачі, зокрема, зазначили, що не підписували вказані документи - відповідно довіреність від 21 червня 2016 року, видану від імені [PERSON] на ім"я [PERSON] та заяву-згоду від 22 червня 2016 року, видану від імені [PERSON]. Відповідно до імперативних положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (яке було відкрито згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року), а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, згідно з діючим ЦПК України суд не наділений повноваженнями збільшувати вказаний строк розгляду справи з власної ініціативи. З матеріалів справи, в тому числі, з поштових відправлень, вбачається, що сторона позивача та відповідача неодноразово повідомлялась про дату, час та місце даного судового розгляду (в тому числі згідно з розписками представника [PERSON]). При цьому судом враховано, що стороною позивача не заявлено клопотань про відмову від вказаного позову або про залишення його без розгляду (а навпаки позивачами подано заяву від 06.02.2017 року про забезпечення позову - щодо волевиявлення сторони позивача), та не надано заперечень щодо розгляду справи у заочному порядку, а тому, враховуючи викладене, вищенаведені імперативні вимоги ст.157 ЦПК України та вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за належне встановити заочний розгляд справи. Так, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши та проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, суд вважає, що недоведеною належними та допустимими доказами (при цьому оригіналів будь-яких документів до суду не надано) є обставина, що позивачі не підписували вказані документи - відповідно довіреність від 21 червня 2016 року, видану від імені [PERSON] на ім"я [PERSON] та заяву-згоду від 22 червня 2016 року, видану від імені [PERSON], а тому вказані позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають, зокрема враховуючи вищенаведені положення ст.60 ЦПК України, а також ст.204 ЦК України. Так, відповідно до ст.204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч.1-ч.5 ст.203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Проте, відповідно до ст.143 ЦПК України, для з"ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (тобто саме в порядку цивільного судочинства). Проте, доказів проведення саме відповідної судової експертизи не надано, крім того, особи, які беруть участь у справі (як позивачі, в тому числі, в самому позові та в заяві про забезпечення позову від 06 лютого 2017 року, так і сторони на протязі всього вищевказаного терміну розгляду справи, імперативно регламентованого ч.1 ст.157 ЦПК України), не заявляли клопотання про призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи, яка імперативно передбачена саме вищевказаними нормами ЦПК України (зокрема щодо відсутності належних та допустимих доказів). Враховуючи викладене, положення п.8) ч.1 ст.214 ЦПК України належить cкасувати заходи забезпечення позову, застосовані згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2017 року - у виді заборони вчинення реєстраційних дій щодо нежитлового приміщення (відчуженого за твердженням сторони позивача за допомогою вищенаведеної підробленої довіреності від імені позивача) - магазину непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS], загальною площею 305,9 кв.м. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави.

Outcome: dismissed