Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 24.12.2007 року між ним та відповідачем - фізичною особою-підприємцем, був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до якого відповідач повинен був сплачувати заробітну плату не нижче мінімальної заробітної плати. З травня 2009 року відповідач перестав сплачувати заробітну плату в повному обсязі. Після розірвання трудового договору відповідач усі належні розрахунки з ним (позивачем) не зробив, трудову книжку не видав. Після неодноразових звернень до відповідача щодо сплати заборгованості та обіцянок останнього, він (позивач) та інші працівники вимушені були звернутися до прокуратури. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 08.12.2011 року було встановлено, що відповідач умисно вчинив грубе порушення трудового законодавства, а справа була закрита на підставі Закону України "Про амністію". В листі Фонду соціального страхування від 29.01.2010 року зазначено, що заборгованість відповідача перед ним (позивачем) з виплати заробітної плати в період травень-грудень 2009 року складає 5 098 грн. 35 коп. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності на суму 94 грн. 62 коп. Відповідач і в 2010 році не сплачував заробітну плату і фактично розірвав трудовий договір, трудову книжку не повернув. Щоб вирішити це питання, звернувся до Дніпровського районного центру зайнятості, де йому надали письмову відповідь про те, що трудовий договір розірвано 30.09.2010 року. Ні в указану дату, ні в подальшому відповідачем не здійснено виплату всіх належних сум, чим порушив вимоги трудового законодавства. З метою захисту своїх прав звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь невиплачені в день розірвання трудового договору кошти, а саме - заробітну плату в сумі 5 098 грн. 35 коп. та допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 94 грн. 62 коп. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки за період з жовтня 2010 року до жовтня 2015 року, що в сумі складає 53 280 грн., виходячи з мінімальної заробітної плати 888 грн., яка була станом на вересень 2010 року - час розірвання трудового договору. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 25 000 грн. та зобов'язати відповідача видати трудову книжку. Моральну шкоду обгрунтував тим, що тривалий час він не отримує належні йому кошти, у зв'язку з чим звертався до різних установ; із-за неповернення йому трудової книжки, не може працевлаштуватися в установленому порядку. Він втратив душевний спокій, зазнав моральних страждань, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги, викладені в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог, просили їх задовольнити в повному обсязі. Позивач, в процесі розгляду справи, після отримання довідки з Пенсійного фонду України, підтвердив, що після звільнення у відповідача, він тимчасово працював, оформив нову трудову книжку. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні та просили врахувати надані ними письмові заперечення проти позову. Зазначили, що 24.12.2007 року дійсно був укладений трудовий договір з позивачем, а з грудня 2009 року позивач постійно на роботі не з'являвся, в березні 2010 року написав заяву про відпустку, і після цього на роботі так і не з'явився, перестав відповідати на дзвінки. У зв'язку з цим, трудовий договір з позивачем був розірваний на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. У серпні 2010 року позивачу направлялися телеграми з проханням прибути для отримання заробітної плати, розірвання трудового договору. Однак, при тому, що ці телеграми були отримані позивачем, останній не з'являвся. 24.08.2010 року позивачу був здійснений переказ коштів (невиплачена заробітна плата), які позивач отримувати відмовився і кошти повернулися йому (відповідачу). 30.09.2010 року трудовий договір з позивачем був розірваний. Зазначили, що відповідачем був проведений розрахунок з позивачем шляхом депонування заробітної плати, документи стосовно цього на даний час надати не можуть, так як вони знищені за терміном зберігання. Оскільки з моменту депонування заробітної плати позивача, з вересня 2010 року на час звернення позивача до суду - лютий 2015 року, минуло понад три роки, вважають, що позивач пропустив строк позовної давності для стягнення відповідної заробітної плати. Заборгованість з депонованої заробітної плати є кредиторською заборгованістю підприємства, щодо якої застосовується строк позовної давності в три роки. Зазначили, що постанова у кримінальній справі не є вироком, тому посилання на неї є безпідставним. Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди зазначили, що вона є безпідставна, не доведена. Безпідставним є і вимога про зобов'язання видати позивачу трудову книжку. Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що позивач працював у відповідача - фізичної особи-підприємця згідно безстрокового трудового договору з 24.12.2007 року. З постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 08.12.2011 року слідує, що позивачу не була виплачена відповідачем заробітна плата за червень-вересень 2009 року, заборгованість становить 4 201 грн. 40 коп. Згідно даної постанови кримінальна справа відносно відповідача була закрита на підставі Закону України "Про амністію". Встановлено та підтверджено сторонами, що 30.09.2010 року трудовий договір між сторонами був розірваний. З листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29.01.2010 року слідує, що заборгованість відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098 грн. 35 коп., та не невиплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік на суму 94 грн. 62 коп. Враховуючи те, що встановлену в постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08.12.2011 року суму заборгованості по заробітній платі відповідачем не було виплачено позивачу на час звільнення останнього, вказана сума є такою, що є виплатою на день звільнення працівника, заборгованістю по заробітній платі. Суд враховує те, що в указаній постанові заборгованість була встановлена по вересень 2009 року, а звільнення було у вересні 2010 року. Суд приймає до уваги вказану в листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29.01.2010 року суму, що є належною до виплати позивачу при звільненні, оскільки розрахунок заборгованості по заробітній платі тут вказаний вже по грудень 2009 року (в постанові суду по вересень 2009 року). Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як зазначено вище, при звільненні позивача відповідач не здійснив належні працівнику (позивачу) виплати, розмір яких становить 5 098 грн. 35 коп. - заборгованості по заробітній платі та 94 грн. 62 коп. - допомога по тимчасовій непрацездатності. Дані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з жовтня 2010 року до жовтня 2015 року, в сумі складає 53 280 грн., виходячи з мінімальної заробітної плати 888 грн., яка була станом на вересень 2010 року - час розірвання трудового договору, і дана сума також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд не приймає до уваги пояснення сторони відповідача стосовно відсутності підстав для стягнення вказаних коштів з відповідача у зв'язку з депонуванням коштів та пропуском у зв'язку з цим строку позовної давності, оскільки дані пояснення не були підтверджені в суді належними доказами. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування моральної шкоди у разі порушення законних прав працівника, які призвели до нормальних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. По даній справі встановлено, що внаслідок непроведення своєчасного розрахунку з позивачем по виплаті заробітної плати, в порушення вимог трудового законодавства, позивачу було завдавало моральних страждань, розмір яких на думку суду має становити 1 000 грн. Підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. суд не вбачає. Недоведеною є вимога про зобов'язання відповідача видати позивачу трудову книжку. Жодного доказу того, що трудова книжка передавалася відповідачу суду не було надано. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, враховуючи дану категорію справи, мають бути покладені на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial