Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що 14.07.2011 року між позивачем та третьої особою було укладено кредитний договір №367/З-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 180266,64 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 лютого 2014 року. Плата за користування кредитом у вигляді процентів становить 11,50 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та [PERSON] 14.07.2011 року було укладено договір поруки №367/З-06, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках передбачених кредитним договором №367/З-06 від 14.07.2011 року. Також з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки №б/н від 14.07.2011 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира в [ADDRESS]. У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізації предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Вказував на те, що позичальник умов кредитного договору не виконала, про що неодноразово повідомлялась та станом на 07.07.2014 року за нею рахується заборгованість в розмірі 203026,87 грн., яка складається з 170919,71 грн. - заборгованість за кредитом; 32107,16 грн. - заборгованість за відсотками. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 203026,87 грн. та в рахунок погашення вище вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаної вище квартири на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не з'явилися в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суду не повідомили і не подали заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідка АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідачі зареєстровані за адресою - [ADDRESS]. Саме за цією адресою судом неодноразово надсилались судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 17.07.2011 року між позивачем та третьої особою було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 180266,64 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 лютого 2014 року. Плата за користування кредитом у вигляді процентів становить 11,50 % річних (а/с 6). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так, судом встановлено, що 14.07.2011 року з метою забезпечення виконання зобов'язання за вище вказаним кредитним договором між позивачем, третьої особою та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором (а/с 9). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Крім того, судом встановлено, що з метою виконання зобов'язання за вище зазначеним кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір від 14.07.2011 року відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру загальною площею 44,60 кв. м., житловою площею 27,20 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, що розташована за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцеві на праві власності (а/с 11-17). Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] належним чином не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором у зв'язку з чим станом на 07.07.2014 року за нею рахується заборгованість, яка становить 2030226,87 грн. та складається з наступного: 170919,71 грн. - тіло кредиту, 32107,16 грн. - відсотки за користування кредитом, що підтверджується відповідною довідкою (а/с 24). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Проте, як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відповідно до п. 7.2, 7.3 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», продажу іпотеко держателем від свого імені предмета іпотеки у будь-який спосіб на підставі договору купівлі-продажу, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Іотекодержатель має право на свій розсуд обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (а/с 15). Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається з п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відповідно до умов іпотечного договору, сторони домовились, що вартість предмета іпотеки становить 126379 грн., тоді як сума заборгованості позичальника за основним зобов'язанням становить 2030226,87 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, відповідно до положень п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця. Відповідно до ч. 1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з умов договору поруки, укладеного між позивачем та [PERSON], зокрема п. 1.1 вказаного договору, поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконанням позичальником своїх зобов'язань. Оскільки основне зобов'язання належним чином не виконане, суд приходить до висновку, що поручитель повинен нести відповідальність за невиконання позичальником своїх зобов'язань. За таких обставин, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved