Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду з цим позовом просила визнати недійсними договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , укладений 09 січня 2019 р. між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого, посвідченого приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу та договір дарування земельної ділянки під кадастром номером [NUMBER] . У судовому засіданні позивач підтримала вимоги на підставах викладених у позовній заяві. Пояснила суду, що являлася власником житлового будинку по [ADDRESS] . 09 січня 2019 р. позивач погодилася укласти з дочкою цивільно-правові угоди з відчуження її дочці вказаного житлового будинку та земельну ділянку в обмін на забезпеченню дочкою матері доглядом та здійснення капітального ремонту квартири, в якій позивач мешкає по [ADDRESS] . Однак, під час переоформлення технічної документації стало відомо, що замість підписання договору довічного утримання, позивач підписала договір дарування, що для неї є вкрай невигідним. Відповідач судовому засіданні із заявленими вимогами була повністю згодною і проти задоволення поданої позовної заяви не заперечувала. У судовому засіданні встановлено наступне. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого в приватній нотаріальній конторі Березівського районного нотаріального округу 27 лютого 2012 р за реєстровим №136, позивачу належав житловий будинок по [ADDRESS] . На початку 2016 р дочка позивача [PERSON] запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, здійснення капітального ремонту квартири, в якій мешкає позивач по [ADDRESS] . Замість цього відповідач попросила відписати їй належний позивачу будинок по [ADDRESS] . 09 січня 2019 р між сторонами було укладено договір дарування, за яким дарувальник [PERSON] безоплатно передає обдаровуваному [PERSON] у власність житловий будинок під [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Мухаір В.Т., зареєстровано в реєстрі за №7. 09 січня 2019 р між сторонами було укладено договір дарування земельної ділянки, за яким дарувальник [PERSON] безоплатно передає обдаровуваному [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0618 га., що розташована під [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Мухаір В.Т., зареєстровано в реєстрі за №8. В березні 2019 р. під час переоформлення технічного паспорту на відчужений об`єкт в ТОВ «Березівське бюро технічної інвентаризації» позивачу стало відомо, що нею було підписано не договори довічного утримання, договори дарування. Позивач помилилися щодо правової природи правочину. Насправді вона хотіла скласти заповіт чи договір довічного утримання, адже договір дарування є для неї вкрай невигідним, оскільки на даний час їй 66 років, вона постійно потребує сторонньої підтримки та допомоги. Також як свідчить з письмових пояснень позивача, допомоги в ремонті її квартири відповідач не надає та не ремонтує подарований житловий будинок, який поступово руйнується. Додала, що договори дарування були укладені під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби позивача та не відповідають її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Відповідач не спростувала жодним належним і допустимим доказом зазначені позивачем обставини. Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Частиною 2 ст. 235 ЦК України, передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваних правочинів волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування та купівлі-продажу. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч.6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Outcome: approved