Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, та просили суд усунути їм перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням, з подальшим зняттям її з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. В обґрунтування своїх вимог посилались на те, що житловий будинок на праві власності належить позивачу [PERSON] (1/6 частина) та неповнолітній [PERSON] (5/6 частин), яка є донькою другого позивача [PERSON] , яка діє в її інтересах. Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВСР № 447468 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10509526, відповідно до якого 5/6 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] ; свідоцтвом про право на спадщину за законом, р. № 1-454 та реєстраційним посвідченням Харківського міського БТІ - про право власності 1/6 частини за [PERSON] . У житловому будинку також зареєстрована відповідач, які не є власником будинку, не є родичем сторін, та ніколи у будинку не проживала. Оскільки відповідач ніколи не користувалася житловим приміщенням, позивачі просять усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника квартири, тому звернулся до суду із даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2020 року було відкрите провадження за позовною заявою та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] подав заяву в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Позивач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з"явилася, про слухання справи повідомлялися належним чином, в тому числі було повідомлено про розгляд даної справи через оголошення на офіційному веб-сайті суду. В установлений ч. 7 ст.178 ЦПК України строк відповідачі не подала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши поснення позивача, свідка, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319. 321 ЦК України). Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, право користування житлом має речово-правовий характер та на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні може бути припиненим. Як свідчать матеріали справи, позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/6 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.02.1990 року, р. № 1-454 та реєстраційним посвідченням Харківського міського БТІ від 01.03.1990 року. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на праві власності належить 5/6 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.04.2006 року серії ВСР № 447468 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10509526. Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] зареєстровані також у вказаному житловому будинку з 08.04.2015 року. Як вбачається з акту обстеження домоволодіння від 19.01.2021 року, складеного комісією квартального комітету «Залютинський» за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] не проживає за вказаною адресою та ніколи не проживала. Свідок [PERSON] допитана у судовому засіданні підтвердила відомості зазначені у акті обстеження. Та пояснила, що вона є сусідкою позивачів, проживає по сусідству з 1978 року та гарно знаю всю їх родину. [PERSON] , яка зареєстрована за адресою позивачів, ніколи у будинку [ADDRESS] не проживала, та взагалі невідомо яким чином її було зареєстровано. Частиною 1 ст. 29 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил. Враховуючи те, що дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач не проживає у зазначеному вище житлі, її реєстрація в зазначеній квартирі порушує права позивачів, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial