Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що 11 червня 2014 року він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 39\~000 грн. та 1200 доларів США, що еквівалентно складає 30\~000 грн. На підтвердження факту отримання коштів 11 червня 2014 року відповідачем було надано розписку, підписану ним власноручно, зі встановленням строку повернення позики до 11.08.2014 року. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув. У зазначені терміни відповідач борг не повернув і на даний час відповідач взагалі ухиляється від виконання своїх зобовязань,тому звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 79\~495,64 грн., та судові витрати. Відповідач до судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, на суму 1200 доларів США та пояснив, що кошти в сумі 39\~000 грн. позивачу повернув, про що останній розписався проте не на розписці, а у щоденнику, в якому він відмічав усі грошові операції за день. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. 11 червня 2014 року відповідач [PERSON] взяв в боргу позивача [PERSON] 39\~000 грн. та 1200 дол. США на строк два місяці , та зобовязався повернути у визначений термін. На підтвердження факту отримання коштів відповідачем було надано розписку, підписану їм власноручно, зі встановленням строку повернення позики до 11.08.2014 року. Відповідно до ст. 1046 України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа-незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій само кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Даний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63 цс13. Не заперечуючи факт написання розписки, отримання коштів, відповідач [PERSON] посилається на те, що він частково виконав свої боргові зобовязання та сплатив позивачу грошову суму 39 тисяч грн. На підтвердження надав суду письмові розрахунки від 4.11.2014 року та від 16.11.2014 року згідно з якими віддав борг 20\~000 грн. та 23\~000 грн. [PERSON] про що останній власноручно розписався на даних розрахунках. Позивач [PERSON] підтвердив факт отримання грошей та особистий підпис на розрахунках, проте стверджував, що ці кошти відповідач повернув за іншим договором, який був укладений в усій формі. Проте, доказів існування інших зобовязальних правовідносин між ним та відповідачем суду не надав. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань - принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання. Таким чином, суд вважає, що відповідач як боржник частково виконав зобовязання та сплатив позивачу кошти в сумі 39\~000 грн., які вказані в розписці. Несплаченою залишилась сума 1200 дол. США, яку суд вважає за необхідне стягнути з відповідача. Що стосується валюти виконання зобовязання суд приходить до наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. законним платіжним засобом на території України (стаття 192 ЦК України). Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається у гривні за офіційним курсом НБУ. А тому незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Стягненню у національній валюті підлягають і інші складові грошового зобовязання передбачені зокрема у статті 1048 ЦК України та при застосуванні статті 625 ЦК України. Згідно довідки ПАТ «Державний ощадний банк України «офіційний курс гривні до долара США станом на 11.02.2015 року становить 2555,8067 за 100 дол. США, тому до стягнення підлягає 1200 дол. США Х 2555, 8067 = 30\~000 грн.; 3% річних від зазначеної суми буде складати - 30\~000 грн. Х 3 % /365 днів у році Х 214 дні (прострочені дні) = 305 грн. 27 коп. З приводу стягнення інфляційних на суму заборгованості суд приходить до наступного. Нормами Закону від 3\~липня\~1991\~р. №\~1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28\~березня\~2012\~р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч.\~2 ст.\~625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, грошове зобовязання а саме борг відповідача перед позивачем визначений у валюті - 1200 дол. США., а тому вимога щодо стягнення інфляційних не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до наданої позивачем квитанції розмір витрат по сплаті судового збору складає 794,97 грн., а до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 305,27 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам. Не підлягає до задоволення вимога позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу виходячи з наступного. Право на правову допомогу гарантовано\~статтями 8,\~59\~Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги . При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6\~Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,\~42,56\~ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI\~"Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у\~пункті 2\~частини третьої статті 79,\~статтях 84,\~88,\~89\~ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається із матеріалів справи представництво інтересів позивача [PERSON] у судовому засіданні здійснював [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого доручення. На підтвердження витрат на правову допомогу надано два чеки терміналів самообслуговування про поповнення карткового рахунку та довідку завірену [PERSON] про те, що картковий рахунок відкрито в установі банку на його імя як адвоката і сплачуються за надання правової допомоги. Дані довідки не містять жодних реквізитів, які б свідчили про оплату коштів за правову допомогу, а тому не можуть бути як доказ понесення витрат за надання правової допомоги.

Outcome: approved