Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №ZPXRRA10020261 від 21.06.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1296,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти ( щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати згідно до Умов. У порушення вимог договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 15.10.2014 року має заборгованість у розмірі 21771,91 грн., що складає 5408,87 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 14850,09 грн. - пеня за несвоєчасність виконання, а також штрафи у розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована частка), 1012,95 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по договору в розмірі 21771,91 гривень та судові витрати. Згідно відзиву відповідача на позовну заяву, відповідач вимоги позову не визнає, оскільки у відповідача відсутня кредитна заборгованість перед банком. Також посилається на безпідставність нарахування відсотків на нульовий залишок заборгованості за договором, порушення банком черговості зарахування коштів для виконання грошового зобов`язання, порушення річного строку позовної давності при нарахуванні пені за весь строк дії договору. У відзиві просить в задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача. У відповіді на відзив представник позивача посилається на те, що згідно розпорядження банком був змінений порядок погашення заборгованості, а дана зміна не погіршує положення відповідача. Також, посилаючись на те, що порушення вимог кредитного договору триває, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для застосування позовної давності до вимоги про стягнення пені. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 5408,87 грн., які нараховані та є незмінними з 2010 року. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №ZPXRRA10020261 від 21.06.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1296 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач 21.06.2007 року підписала заяву позичальника №ZPXRRA10020261, у якій зазначено, що відповідач ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка) (Стандарт) та згоден на те, що підписана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка) (Стандарт), тарифами складає між ним і Банком Договір. В обґрунтування позовних вимоги позивачем надано розрахунок заборгованості за договором №ZPXRRA10020261 від 21.06.2007, згідно якого у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 15.10.2014 становила 21771,91 грн., що складає 5408,87 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 14850,09 грн. пеня за несвоєчасність виконання, а також штрафи у розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована частка), 1012,95 грн. - штраф (процентна складова) Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За правилами статей 526, 530, 610ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України). Представником відповідача по справі в судовому засіданні заявлено про застосування строків позовної давності до частини позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 5408,87 грн. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 266 ЦПК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно заяви позичальника №ZPXRRA10020261, яка підписана відповідачем, передбачено погашення відсотків за користування кредитом періодичними щомісячними платежами. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеному у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Так, з розрахунку заборгованості, який надано позивачем, вбачається, що заборгованість за відсотками у розмірі 5408,87 грн. виникла та є незмінною з 16.12.2010 року, а отже строк позовної давності сплив у грудні 2013 року, тоді як банк звернувся до суду з позовом 19.11.2014 року. З огляду на наведене, позивач пропустив строк позовної давності в частині звернення до суду з вимогами про стягнення процентів за користування кредитом, що з урахуванням заяви представника відповідача про її застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами у розмірі 5408,87 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 14850,09 грн., штрафу у розмірі 500,00 грн. (фіксована частка), штрафу у розмірі 1012,95 грн. -(процентна складова), то суд виходить з наступного. Так, за ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У заяві позичальника №ZPXRRA10020261 від 21.06.2007 року, яка підписана відповідачем, не зазначено умови та порядок нарахування пені та штрафів, їх розмір. Судом встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачем не підписані, крім того, текст заяви позичальника про надання кредиту не містить умови та порядок нарахування пені та штрафів, їх розмір. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності від заяви позичальника №ZPXRRA10020261 від 21.06.2007 року, що в цілому, ставить під сумнів підстави та умови нарахування банком пені та штрафу, їх розмір, а тому, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову позовних вимог про стягнення пені у розмірі 14850,09 грн., штрафу у розмірі 500,00 грн. (фіксована частка), штрафу у розмірі 1012,95 грн. (процентна складова). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат Так, згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки підстав для задоволення позову судом не встановлено, витрати зі сплати судового збору не підлягають стягненню з відповідача. Щодо розподілу судових витрат, понесених відповідачем на оплату витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси відповідача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правничої допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, актом надання послуг (виконаних робіт), адвокат Трифонов А.В. також приймав участь у судових засідання у суді, що підтверджується журналами судових засідань. Разом з тим, суду не надано документів (квитанцій, платіжних доручень банку), які в розумінні ч. 3 ст. 137 ЦПК України, можуть бути розцінені судом, як належний та допустимий доказ на підтвердження отримання та сплати витрат на правничу допомогу, які надані адвокатом Трифоновим А.В. відповідачу [PERSON] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога відповідача про покладення судових витрат, понесених нею, на позивача, а саме витрат на правничу допомогу, задоволенню не підлягає, оскільки понесення таких витрат в ході розгляду справи відповідачем не доведено.

Outcome: dismissed