Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів. Свої вимоги мотивувала тим, що з 25 червня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 02 грудня 2011 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідач не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною, не цікавиться розвитком дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, однак відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд неповнолітнього сина за межі України. У зв'язку з чим просить надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Німеччини без супроводу батька, тривалістю одного виїзду не більше одного календарного місяця, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку з обов'язковим поверненням до України, надати дозвіл на оформлення та виготовлення документів для тимчасових виїздів за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] без згоди батька [PERSON]. Під час розгляду справи по суті позивач уточнила позовні вимоги та просить дозволити виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Німеччини на періоди з 10 січня 2017 року по 30 січня 2017 року, з 30 березня 2017 року по 20 квітня 2017 року, з 20 червня 2017 року по 15 липня 2017 року, з 15 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року, з 31 жовтня 2017 року по 10 листопада 2017 року, з 20 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року, з 10 січня 2018 року по 20 січня 2018 року без письмової згоди (дозволу) його батька [PERSON]. Позивач у судове засідання не з'явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надала письмову заяву з прохання слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просив розглянути справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підримує в повному обсязі. За згодою позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд фактично встановив наступне. З 25 червня 2004 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.45), який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2011 року було розірвано (а.с.8). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.6). 24 лютого 2012 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.46). 21 липня 2014 року рішенням Обьолонського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Сахна Ярослава Володимировича пр. стягнення аліментів задоволено частково та стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.7). Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду. Згідно із підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченоюзгодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку в конкретну країну із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. На підтвердження вимог позивачем надано копію свідоцтва про народження [PERSON], яка є сестрою позивача (а.с.19), та копію свідоцтва про шлюб [PERSON], який зареєстровано з [PERSON] в м. Нюрберг (а.с. 17-18). У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон повністю узгоджується з його правами та обов'язками, покладеними на нього Сімейним кодексом України, та відповідає інтересам малолітньої дитини. За таких обставин судом не встановлено обставин, які перешкоджають виїзду [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Німеччини на періоди з 10 січня 2017 року по 30 січня 2017 року, з 20 березня 2017 року по 30 березня 2017 року, з 20 червня 2017 року по 15 липня 2017 року, з 15 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року, з 31 жовтня 2017 року по 10 листопада 2017 року, з 20 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року, з 10 січня 2018 року по 20 січня 2018 року без письмової згоди (дозволу) його батька [PERSON]. Аналізуючи досліджені докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги повністю: дозволити [PERSON] без письмової згоди (дозволу) батька [PERSON] оформлення проїзного документу для тимчасового виїзду за межі України неповнолітній дитині [PERSON], [INFO]. Дозволити виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Німеччини на періоди з 10 січня 2017 року по 30 січня 2017 року, з 30 березня 2017 року по 20 квітня 2017 року, з 20 червня 2017 року по 15 липня 2017 року, з 15 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року, з 31 жовтня 2017 року по 10 листопада 2017 року, з 20 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року, з 10 січня 2018 року по 20 січня 2018 року без письмової згоди (дозволу) його батька [PERSON]. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. (а.с.1, 14-а) відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1102 грн. 40 коп.

Outcome: approved