Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01 серпня 2012 року у відповідності до п.1 розпорядження за № 356 голови Дрогобицької районної державної адміністрації М. Винницького на підставі заяви третьої особи по справі - [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо відведення останній для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Нагуєвицької сільської ради, розроблений Дрогобицьким районним відділом Львівської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру". Також, згідно п.2 цього ж розпорядження гр. [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Нагуєвицької сільської ради, за межами населеного пункту та у п.3 передбачено видати їй державний акт на право власності на земельну ділянку вищезазначеного розміру. Вказує на те, що жодних підстав передбачених законом для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою не було зважаючи на вимоги ст.ст.19, 20, 22 ЗК України в частині визначення та віднесення категорії призначення землі та передачі її у власність за встановленим Законом порядком із врахуванням порушення вимог, передбачених ст.1 Закону "Про особисте селянське господарство". Констатує вимоги ст. 20 ЗК України, за якими встановлюється обов`язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу, тобто, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню. Доводить що, всупереч вищезгаданим вимогам закону на земельній ділянці площею 0,3га., яка розташована за межами населеного пункту с.Нагуєвичі та за цільовим призначенням відведена [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, останньою було побудовано індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 244,3 кв.м. та гараж загальною площею 99,2 кв.м. Вказане підтверджується виданим їй Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 29 липня 2012 року. Тобто, зазначає що, оскаржуваним розпорядженням за №356 від 01 серпня 2012 року, фактично земельна ділянка була незаконно надана відповідачці по справі під вже збудований житловий будинок, на який остання напередодні отримала право власності від 29 липня 2012 року. При цьому вважає, що таким чином були порушені вимоги статті 121 Земельного кодексу України, з огляду на відсутність факту зміни цільового призначення земельної ділянки. Вищевказані обставини породжують для позивачки негативні наслідки, оскільки на підставі Договору дарування від 03 жовтня 2008 року, вона являється власником нежитлової будівлі - приміщення токарного цеху по [ADDRESS] і який межує з земельною ділянкою площею 0,30 га., межа якої проходить по фундаменту належної їй нежитлової будівлі. В судовому засіданні інтереси позивача представляли [PERSON] ат [PERSON] , які підтримали вимоги своєї довірительки з підстав, зазначених у позові, додатково зазначивши, що оскаржуваним розпорядження РДА та Державним актом порушуються права позивача щодо заїзду до власного нежитлового приміщення. Такий проходив через надану з/ділянку відповідачу 2, повз збудований нею будинок. На тому місці раніше були гаражі тракторної бригади та відповідно облаштований до них заїзд. Крім того, при видачі розпорядження Дрогобицькою РДА повинно було враховуватись і необхідність залишення частини земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення позивачки, по одній із стін котрого проходить межа наданої земельної ділянки відповідачу 2. Від дороги, яка веде на цвинтар неможливо облаштувати заїзд, оскільки нею роками ніхто не користується. Місцями вона є зарослим болотом. На облаштування нового заїзду до нежитлового приміщення позивачка немає ні прав, ні повноважень, ні відповідних матеріальних ресурсів. Відповіді компетентних органів з цього приводу тільки констатують зазначений факт. Представник відповідача 1 Дрогобицької РДА Хомин О.В. суду пояснив, що позов визнає, якщо наведені позивачем в його заяві факти знайдуть своє підтвердження. І це буде означати, що відповідач 2 ввела в оману Дрогобицьку РДА. Зазначив, що коли [PERSON] надавали земельну ділянку, то за представленими документами вона була вільна. Це були графічні матеріали з бажаним розташуванням земельної ділянки і т.п. Якщо б Дрогобицька РДА знала про наявність рішення №33 від 29.06.2012 року виконкому Нагуєвицької сільської ради, то неодмінно б відмовила у видачі оскаржуваного розпорядження. Право власності на будинок сільська рада могла видавати і в межах і поза межами населеного пункту, але дозвіл на таке будівництво, рада могла видавати тільки в межах населеного пункту. Відповідач 2 - [PERSON] , проти позову заперечила та пояснила суду, що фундамент під будинок [ADDRESS] загальною площею 244,3 кв.м. звела 4-5 років тому. Межа наданої земельної ділянки в дійсності проходить по стіні нежитлового приміщення, належного позивачці. Але як будуть її обгороджувати, - то залишать прохід під тією стіною, який власне можна буде використовувати і для обслуговування. Однак заїзд позивачу слід облаштовувати з іншої сторони. Він можливий, і це підтверджується картою села та фото світлинами. Позивачці, за планом земельної ділянки по її Державному акту, відступлено 6 метрів для заїзду в браму цього приміщення. Представник відповідача 2 [PERSON] , також заперечив проти позову, зазначивши, що згідно рішення №300 від 20.01.2006 року, його довірительці надано дозвіл на виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. На виконання цього рішення вона звернулась в архітектурний відділ за отриманням будівельного паспорта. Після цього розпочалось спорудження будинку. Згодом було видано рішення виконкому Нагуєвицької сільської ради №33 від 29.06.2012 року про оформлення права власності на житловий будинок. А вже після того видавалось оскаржуване розпорядження № [NUMBER] . Заїзд про який просить позивач в дійсності був, але це був традиційно сформований заїзд. Натомість заїзд мав би бути, передбачений Генеральним планом села. Відтак вважає заявника [PERSON] неналежним позивачем, тим більше що стороною позивача не доведено, що вона являється користувачем будь-якої земельної ділянки. За таких обставин позивачем мала б виступати Дрогобицька РДА або сілька рада. Разом з тим, згідно карти села вбачається наявність дороги, яка веде на цвинтар та від якої можна облаштувати заїзд позивачці. Фотографії також вказують на можливість такого заїзду. Межа наданої [PERSON] земельної ділянки в дійсності проходить по стіні нежитлового приміщення позивачки, оскільки його довірителька у свій час розібрала належні їй нежитлові приміщення, що примикали до згаданої стіни. Оскільки за земельним законодавством власник, себто [PERSON] сама визначає цільове призначення земельної ділянки просив повністю відмовити у позові. Третя особа - Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» в судове засідання повноважного представника не направила, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи, а тому суд із врахуванням думки сторін ухвалив продовжити розгляд справи без її участі. \~ \~ \~ \~Заслухавши думку представників позивача, відповідачки, представників відповідачів суд встановив, що відповідач 2 по справі згідно рішення Нагуєвицької сільської ради №300 від 20 січня 2006 року, отримала дозвіл на виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (за гаражами тракторної бригади). Згідно рішення виконкому Нагуєвицької сільської ради №33 від 29 червня 2012 року новозбудованому житловому будинку присвоєно юридичну адресу 117/1. Разом з тим, згідно оскаржуваного по справі розпорядження голови Дрогобицької РДА №356 від 01.08.2012 року [PERSON] було затверджено проект землеустрою та надано у власність земельну ділянку площею 0,30 га. Земельна ділянка надана із земель запасу Нагуєвицької сільської ради, яка розташована за межами населеного пункту. \~ \~ \~ \~Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства(Державний акт серії ЯМ №289678). а.с. 36 При цьому, на згаданій земельній ділянці вже на цей час, відповідачкою 2 було зведено житловий будинок(за тією ж адресою [ADDRESS] ), на який 29.07.2012 року отримано свідоцтво та витяг про Державну реєстрацію прав(САЕ №383972 та СЕІ 062235 відповідно). а.с. 71-72 В проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки про обставину повторного виділення одній і тій же особі однієї і тієї ж земельної ділянки, жодним чином не зазначено. а.с. 85-111 Зважаючи на висновки Верховного Суду України, що викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за І півріччя 2014 року, відповідно до змісту ст. 20 Земельного кодексу України (далі ЗК України) надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. У разі передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов`язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України) (постанова\~Судової палати\~у цивільних\~справах Верховного\~Суду України\~від 14\~травня 2014\~р.\~у справі\~№ 6-35цс14). Згідно ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі договору дарування нежитлової будівлі від 03 жовтня 2008 року позивач прийняла у дар нежитлову будівлю по [ADDRESS] загальною площею 69,0 кв.м. Користуватися під`їздом до неї стало неможливо через прийняття оскаржуваного акта Дрогобицької РДА. Крім того, таке рішення утруднює доступ до будівлі для її обслуговування, із врахуванням факту проходження межі по її стіні; порушує право позивача на отримання земельної ділянки для обслуговування господарської будівлі. Згідно ст.118 ЗК України, позивач має право в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування господарської будівлі у межах норм безоплатної приватизації. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, стороною відповідача 2 в судовому засіданні не заперечувалось щодо проходження заїзду до нежитлового приміщення позивача через надану земельну ділянку площею 0,30 га. та тимчасового розміщення на його частині бетонних плит перекриття. Стверджувався і факт проходження межі наданої для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки по стіні нежитлового приміщення позивачки. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за II півріччя 2012 р., відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зважаючи на вищенаведені обставини, досліджені в судовому засіданні, встановлені факти порушень прав позивача, суд вбачає необхідність їх поновлення та відповідно задоволення позову.

Outcome: approved