Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Маріупольський дослідно-експериментальний завод», висунувши позовні вимоги про стягнення заборгованості за авансовими звітами. Позов обґрунтовано тим, що з 29.12.1983 року [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Згідно з наказами №5 від 22.01.2007 р., №12 від 25.01.2008 р., №3 від 16.01.2009 р. у зв'язку із неукомплектованістю підприємства автотранспортом з метою оперативного вирішення виробничих питань автомобіль позивача був залучений до роботи в інтересах заводу. За період з 01.01.2007 р. по 28.02.2014 р. заборгованість з оплати за авансовими звітами щодо витрат на відрядження та паливо для автомобіля склало суму в розмірі 35368 грн. На усні звернення позивача підприємство не погашає заборгованість, тому він просив суд за період з 01.01.2007 р. по 28.02.2014 р. стягнути з відповідача на його користь 35368 грн. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові, просив суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про розгляд справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом. Згідно із статтею 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, з 29.12.1983 року [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.4-5). Згідно з наказами №5 від 22.01.2007 р., №12 від 25.01.2008 р., №3 від 16.01.2009 р. у зв'язку із неукомплектованістю підприємства автотранспортом з метою оперативного вирішення виробничих питань автомобіль [PERSON] був залучений до роботи в інтересах заводу, при цьому вирішено подорожні листи та списання палива виконувати по показам лічильника (а.с.7-9). З картки-рахунку позивача вбачається, що за період з 01.01.2007 р. по 28.02.2014 р. мається заборгованість з оплати за авансовими звітами щодо витрат на відрядження та паливо для автомобіля на загальну суму 35368 грн. (а.с.10-31). У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З листа Міністерства доходів і зборів України від 01.10.2013 р. №4878/Т/99-99-17-02-01-14 «Щодо відшкодування витрат, понесених працівником на господарські потреби підприємства або у відрядженні» у разі придбання працівником товарів для потреб підприємства, використання коштів (у тому числі власних) у відрядженні до бухгалтерської служби представляються у визначені законодавством терміни Звіт за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 р. № 1276 "Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання", а також документи, що підтверджують використання таких коштів. Відповідно до представленого Звіту суб'єкт господарювання повинен відшкодовувати витрати, понесені працівником на господарські потреби підприємства або у відрядженні. У пп. 170.9.2 Податкового кодексу України зазначено, що звіт про використання коштів, виданих під звіт, представляється після того, як працівник "завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт". Таким чином, питання відшкодування витрат, понесених працівником при придбанні товарів для підприємства, та інші питання правомірності використання власних готівкових коштів працівниками підприємства для вирішення виробничих (господарських) питань відносяться до майнових відносин між суб'єктом господарювання та працівником і регулюються Цивільним кодексом України. Так, за загальним правилом ст. 261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності стартує з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У той же час за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із закінченням терміну виконання. Однак щодо витрат, понесених працівником на господарські потреби підприємства або у відрядженні, і підзвітних сум законодавством не встановлений строк виконання зобов'язання в частині повернення підприємством витрачених працівником засобів. Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що, якщо термін виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У зв'язку з чим поки працівник не звернеться на підприємство з письмовою вимогою про повернення заборгованості (у сумі перевищення витрат над сумою коштів, отриманих як аванс, або витрачених коштів для вирішення господарських або виробничих питань підприємства), відлік строку позовної давності щодо заборгованості підприємства перед працівником не починається. Разом з тим, якщо в колективному трудовому договорі передбачено термін для виплати компенсації підприємством підзвітних сум і витрат, понесених працівником на господарські потреби підприємства або на відрядження в прив'язці до дня затвердження авансового звіту, тоді починати відлік строку позовної давності необхідно з дня, наступного за днем затвердження такого звіту. В іншому випадку або у випадку, якщо інший відправної точки немає, працівник може звернутися на підприємство з письмовою вимогою сплатити йому належне і у разі його порушення звернутися до суду. Суд вважає, що відповідачем не надано доказів здійснення оплати позивачу заборгованості за авансовими звітами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність заборгованості з боку відповідача перед позивачем, тому вважає, що порушені права позивача підлягають поновленню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 353,68 гривень на користь держави.

Outcome: approved