Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в позовній заяві зазначає, що з 11 березня 2013 року [PERSON] була прийнята на роботу в державне підприємство «Запорізький автомобільний ремонтний завод» на посаду провідного економіста з додатковим виконанням посадових обов'язків інспектора відділу кадрів, у відповідності до Наказу №8-ок від 11.03.2013 року. З 24 лютого 2015 року її було звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у відповідності до Наказу №5/02/15 від 24.02.2015 року. Зазначені відомості підтверджуються копією трудової книжки. На день звільнення ДП «Запорізький автомобільний ремонтний завод» повинно було виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 13594,96 грн., але виплата цих сум внаслідок невідомих причин станом на день звернення з позовом до суду не відбулася. Отже, спору між позивачем та відповідачем про розмір сум, належних [PERSON], як працівнику при звільненні, немає. У відповідності до довідки про доходи від 08.10.2015 року №97, сукупний дохід позивача за останні 6 місяців перед звільненням, тобто з серпня 2014 року до лютого 2015 року склав 22951,29 грн., отже, середньомісячний дохід [PERSON] становить 3825,21 грн. (22951,29 грн. : 6 місяців = 3825,21 грн./міс. ). Таким чином, за період з 24 лютого 2015 року по 23 жовтня 2015 року відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за цей час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30601,68 грн. (3825,21 грн. * 8 місяців = 30601,68 грн.). Загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить: 44196.64 грн. (13594,96 грн.+ 30601,68 грн.). Крім того, представник позивача зазначає, що позивачу була заподіяна моральна шкода, в зв'зку з невиплатою належної йому заробітної плати. Порушення гарантованих Конституцією України прав позивача на своєчасну оплату праці є доведеним фактором наявності моральної шкоди. Затримка розрахунку при звільненні є порушенням трудових прав працівника, що свідчить про заподіяння останньому моральної шкоди. Тому, враховуючи фактичні обставини справи та вимоги розумності і справедливості, позивач вважає, що моральну шкоду з відповідача необхідно стягнути у розмірі 5000 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, згідно заяви від представника позивача, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі, підтримує заявлені позовні вимоги (а.с.25). Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання (13.11.2015 року, 03.12.2015 року та 23.12.2015 року) повідомлявся належним чином за адресою знаходження, що вбачається з матеріалів справи, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та заперечень проти позову не надав (а.с.22, 24, 30, 31). В зв'язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. У відповідності до ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд, враховуючи думку представника позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлені наступні факти, обставини та правовідносини, які регулюються ЦК України. Судом встановлено, що з 11.03.2013 року [PERSON] була прийнята на роботу в державне підприємство «Запорізький автомобільний ремонтний завод» на посаду провідного економіста з додатковим виконанням посадових обов'язків інспектора відділу кадрів, у відповідності до Наказу №8-ок від 11.03.2013 року. З 24.02.2015 року її було звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у відповідності до Наказу №5/02/15 від 24.02.2015 року. Зазначені відомості підтверджуються копією трудової книжки, яка додана до позовної заяви (а.с.8). На день звільнення ДП «Запорізький автомобільний ремонтний завод» повинно було виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 13594,96 грн., але виплата цих сум внаслідок невідомих причин станом на день звернення з позовом до суду не відбулася. Зазначені обставини підтверджуються копією Довідки №90 від 15.09.2015 року та копією Довідки №97 від 08.10.2015 р. (а.с.9-10). Отже, спору між позивачем та відповідачем про розмір сум, належних [PERSON], як працівнику при звільненні, немає. У відповідності до довідки про доходи від 08.10.2015 року №97, сукупний дохід позивача за останні 6 місяців перед звільненням, тобто з серпня 2014 року до лютого 2015 року склав 22951,29 грн., отже, середньомісячний дохід [PERSON] становить 3825,21 грн. (22951,29 грн. : 6 місяців = 3825,21 грн./міс. ). Таким чином, за період з 24 лютого 2015 року по 23 жовтня 2015 року відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за цей час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30601,68 грн. (3825,21 грн. * 8 місяців = 30601,68 грн.). Загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить: 44196.64 грн. (13594,96 грн.+ 30601,68 грн.). Крім того, позивач зазначає, що їй була заподіяна моральна шкода, в звязку з невиплатою належної їй заробітної плати. Порушення гарантованих Конституцією України прав Позивача на своєчасну оплату праці є доведеним фактором наявності моральної шкоди. Затримка розрахунку при звільненні є порушенням трудових прав працівника, що свідчить про заподіяння останньому моральної шкоди. Тому, враховуючи фактичні обставини справи та вимоги розумності і справедливості, позивач вважає, що моральну шкоду з відповідача необхідно стягнути у розмірі 5000 грн. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП). Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У ст. 21 КЗпП визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 1 ЗУ "Про оплату праці", ст. 94 КЗпП). Заробітна плата виплачується працівникам роботодавцем (ст. 97 КЗпП). Вказані норми Закону передбачають, що заробітну плату виплачує роботодавець або уповноважений ним орган. Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці" передбачені порядок та умови виплати заробітної плати. Так, відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до норм ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, Конституційний Суд України у рішенні № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вимога Позивача про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди обгрунтовується ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від його додаткових зусиль для організації свого життя. В зв'язку з неотриманням вчасно грошових коштів позивачем були втрачені нормальні життєві зв'язки. Відсутність коштів та перебування у скрутному фінансовому становищі вимагали від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя та заподіяли позивачу моральні страждання. Суд аналізуючи зазначені норми матеріального права, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то він стягується з відповідача, суд вважає за необхідне на користь держави стягнути з відповідача судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений при предявленні позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved