Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить відновити порушене право та захистити законні її інтереси на проживання у житловому будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул. Куйбишева,55, шляхом визнання недійним договору міни від 11 листопада 2003 року, реєстр за № 1-2216, а також стягнути солідарно з відповідачів на її користь 1,00 грн; у якості матеріальної компенсації за нанесену їй моральну шкоду укладеним та здійсненим договором міни від 11 листопада 2003 року реєстр № 1-2216. В обґрунтування позовних вимог вказала, що її мати [PERSON] та [PERSON], відповідачі по справі, 11.11.2003 року уклали між собою договір міни, відповідно до умов якого [PERSON] поміняла житловий будинок з надвірними будівлями та присадибною ділянкою, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул. Куйбишева,55, який належав їй на підставі договору купівлі-продажу на 1/3 частину приватизованої квартири №4 в багатоквартирному житловому будинку №20 по вул. Саперній м. Харкова, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. До укладення договору міни вказана квартира знаходилась у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] укладенням договору міни співвласники квартири подали до [PERSON] державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області посвідчену нотаріусом заяву, якою визначив, що кожному з них належить по 1/3 частини в спільній власності на квартиру. Договір міни був укладений без дозволу органу опіки та піклування, що привело у подальшому до того, що вона проживає у неізольованій квартирі із чужою для нею особою, внаслідок чого виникла необхідність поліпшення житлових умов разом з єдиним членом її сімї, відповідачем [PERSON] Укладення спірного договору привело до порушення її прав на проживання, оскільки вимушена була проживати в санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що потребують поліпшення, а тому завдали шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Вважає, що на момент укладання договору міни у [PERSON] права спільної часткової власності на 1/3 частину у праві спільної часткової власності на зазначену вище квартиру не було, тому цей договір є недійсним, який порушує її права та інтереси. Представник позивача, [PERSON], який діє за довіреністю, в судовому засіданні просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 1,00 (одна грн. 00 коп.), інші позовні вимоги підтримує в повному обсязі. При цьому зазначив, що [PERSON],[INFO], на момент укладання договору міни, 11.11.2003 року, була малолітньою дитиною. В той час права та охоронні інтереси дитини в судах мали право представляти батьки, усиновителі, опікуни чи піклувальники. Однак до суду, в інтересах малолітньої або неповнолітньої [PERSON], з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] державної нотаріальної контори про відновлення житлового права та захист законних інтересів ніхто не звертався. 14.11.2013 року [PERSON] досягла повноліття та звернулась з даним позовом до суду, а тому строк позовної давності вона не пропустила. Відповідач [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Управління служби у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області про визнання договору міни недійсним. Однак рішення Харківського районного суду Харківської області від 05.03.2014 року їй було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.05.2014 року це вказане рішення залишено без змін. Між тим, закрити дану справу на підставі п. 2 ч.1 ст.205 ЦПК України не можливо, оскільки відповідач [PERSON] позов подала саме від себе, а не в інтересах неповнолітньої дитини. Також [PERSON] зазначив, що при укладенні договору міни нотаріус не залучив до участі орган опіки та піклування, працівники якого могли б перевірити чи не порушуються санітарно-гігієнічні та житлові умови малолітньої дитини. На момент укладання спірного договору, нотаріусом було порушено вимоги Закону України «Про охорону дитинства» в редакції від 01.01.2002 року, який діяв на момент укладання договору міни, та ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, в якій зазначалось, що суд повинен надавати перевагу як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідачу [PERSON], на момент укладання договору міни, належало право спільної сумісної власності, без визначення часток, а тому не могло бути відчуженим і не могло перейти до відповідача [PERSON] ні за договором міни, а ні за будь-яким договором. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позов не визнали. [PERSON] вказав, що про існування у [PERSON], дитини [PERSON], дізнався лише у 2004 році, вважає, що підстав визнати договір міни недійсним, не має. Представник [PERSON] вказала, що при укладанні договору міни дозвіл органу опіки та піклування не потрібен тому, що дитина [PERSON] не була власником квартири, їй не належало право власності на частину квартири або право спільної часткової власності на частку у праві спільної часткової власності на квартиру. [PERSON] та її дочка [PERSON] до 2004 року були зареєстровані за адресою: [INFO] та на момент укладання спірного договору у будинку, розташованому за адресою: Харківська область, Харківський район с. Циркуни, вул. Куйбишева,№55 не проживали, про що свідчить квитанція про оплату електроенергії за період з 09.09.2003 року по 08.06.2004 року на імя попереднього власника вказаного будинку [PERSON], в якій вказано про використання 8 квт-годин у будинку за № 55 по вул. Куйбишева у с. Циркуни Харківського району Харківської області. [PERSON] посилається на «Науково-правовий висновок щодо оформлення права на спадщину в разі спадкування приватизованої квартири, що знаходиться у спільній сумісній власності», який був надрукований доктором юридичних наук, членкором академії правових наук України [PERSON]. Також [PERSON] вказала, що відповідач [PERSON] пропонувала [PERSON] укласти з нею договір міни, так як грошових коштів на ремонт будинку в неї не було, мала намір проживати спільно з братом відповідача [PERSON] Беручи до уваги, що ринкова вартість 1/3 частки квартири відповідала ринкової вартості житлового будинку, відповідач [PERSON] погодився укласти договір міни. Крім того, [PERSON] зазначила що за період з 11.11.2003 року та на теперішній час, останній здійснив у житловому будинку ремонтно-будівельні роботи, що суттєво збільшило вартість будинку, провів приватизацію земельної ділянки, на якій розташований будинок та отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. На даний час визначити недійсним договір міни та повернути сторони у первісний стан неможливо. Відповідач [PERSON] позов визнала та вказала, що дійсно права її дочки були обмежені договором міни, оскільки неможливо вселити дитину в квартиру, умови в якій не відповідають нормам проживання для дитини та тому, що відповідачу [PERSON] не належало право спільної часткової власності на 1/3 частину у праві спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Також вказала, що 13.09.2003 року вона та [PERSON] уклади договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул. Куйбишева,55, а [PERSON] придбала цей будинок. Зареєструватись у будинку вона не мала можливості, так як інститут прописки, який діяв з часів РСРС був скасований рішенням Конституційного суду. Реєстрація місця проживання особи за її заявою передбачала у той час не запис у паспорті громадянина України, а видачу довідки про місце проживання, форма і зміст якої був встановлений відповідним підзаконним актом лише у 2004 році, а також змінилися субєкти, які повинні були видавати вищевказану довідку. Вона, [PERSON], на той час тимчасово не працювала, знялась у центрі зайнятості с. Крижопіль Крижопільського району Вінницької області у звязку з переїздом до Харківської області та неодноразово зверталась до відповідних інстанцій з проханням надати їй довідку про постійне проживання за адресою: [INFO], але їй відмовляли, просили почекати до появи відповідних підзаконних актів щодо форми довідки та реорганізації відповідних державних установ. Щодо витрат електроенергії за час користування нею разом з дитиною вищевказаним житловим будинком, вказала, що попередній власник житлового будинку [PERSON], за її проханням, продав житловий будинок без будь-яких боргів, у тому числі, і за електроенергію. Показники електролічильника та суми оплати за електроенергію, здійснені [PERSON], не перевірялись. При користуванні житловим будинком вона виявила перебої у постачанні електроенергії до літньої кухні, викликала спеціаліста для ремонту електрики, який ремонт виконав та повідомив, що електричний провід до літньої кухні було підключено в обхід електролічильника житлового будинку. Представник відповідача [PERSON] державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на те, що на момент укладення договору міни 11.11.2003 року відповідач [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] не мали прописки у житловому будинку, що розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул.. Куйбишева,55, а тому у дитини [PERSON] було відсутнє право користування вказаним будинком. Предметом відчуження по спірному договору міни зі сторони відповідача [PERSON] було зазначено, що у власника на час відчуження було наявним право власності на 1/3 частку квартири №4, що знаходиться в м. Харкові по вул. Саперна в буд. №20. Це виникло з положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прийнятого 19.06.1992 року № 2482-ХІІ в редакції станом на 11.11.2003 року, про що свідчить відмітка органу приватизації, що проставлені у паспортах [PERSON] та [PERSON], де зазначено, що кожний з них отримав по 22,3 кв.м квартири, тобто по 1/3 частки від всієї квартири, яка має загальну площу 66,9 кв.м. Також, як на доказ належності відповідачу [PERSON] права спільної часткової власності на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на зазначену вище квартиру, [PERSON] посилається на заяву співвласників [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про згоду на равенство часток по приватизації цієї квартири та про те, що кожному з них, у тому числі і [PERSON] належить 1/3 частини. Також [PERSON] зазначила, що на час посвідчення спірного договору міни попереднє складання, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору про визначення часток у прав власності спільної сумісної власності на квартиру з метою подальшого посвідчення договору відчуження частки приватизованої квартири не було обовязковою умовою для подальшого відчуження частки у приватизованій квартирі. Крім того вказала, що на момент укладання договору міни не потрібно ьуло дотримуватись норм, викладених, зокрема, у Конвеції «Про права дитини». Суд, вислухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області [PERSON], дослідивши надані докази, вважає вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, наданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу від 13.09.2003 року придбала житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул.. Куйбишева,55. Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріусом [PERSON] нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстр за № 1-1826. (т.1 а.с.11) 11.11.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою, договір міни, за яким [PERSON] набув права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул.. Куйбишева,55, а [PERSON] придбала право спільної часткової власності на 1/3 частину у праві спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Договір міни посвідчений державним нотаріусом [PERSON] нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстр № 1-2216. (т.1, а.с.14) До укладання договору міни зазначена вище квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Будь-яких документів, які б вказували на зміну режиму власності на квартиру [ADDRESS], а саме із спільної сумісної власності на спільну часткову власність із зазначенням часток у праві спільної часткової власності у [PERSON], [PERSON] та [PERSON], до укладання або одночасно із укладанням договору міни відсутні. На момент укладання договору міни діяв Цивільний Кодекс Української РСР від 16.07.1963 року. Відповідно до ст.. ст.. 241-243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до спірного договору міни повинні були застосовані правила договору купівлі-продажу. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідач [PERSON] мала малолітню дитину, позивача [PERSON], [INFO] та під час укладання спірного договору міни це не приховувала, що підтверджується свідоцтвом про народження від 20.12.1995 року, серії І-АМ, № 305766. Після укладання договору міни відповідач [PERSON] разом із дочкою заселилися в кімнату площею 11,7 кв.м зазначеної вище квартири, в якої разом проживають на теперішній час. Позивач [PERSON] не має самостійного права власності на квартиру [ADDRESS] і її право користування квартирою є похідним від права матері, відповідача по справі, [PERSON] Іншого житла, окрім спірної частини квартири [PERSON] не мала та не має, разом з нею проживала та проживає її дочка [PERSON] На протязі 10 років позивач [PERSON] вимушена проживати з чужими людьми: [PERSON]. [PERSON], які не є родичами позивача, не є і не були опікунами або усиновителями. Відповідач [PERSON] та [PERSON] не є подружжям. Частина квартири, що належить [PERSON] вочевидь, суттєво менша за житловою площею чим та , якою для проживання мала можливість користуватися позивач [PERSON] в житловому будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Липці, вул. Куйбишева,55. Відповідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» необхідно установити з якою метою було придбано житло (поліпшення житлових умов сім'ї), чи придбане житло є єдиним житлом сім'ї дитини, чи є у сім'ї дитини інше житло, а також чи відчужено будинок, в якому сім'я проживала до цього. Відповідно до ст..3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої [PERSON] Верховної [PERSON] України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, укладенням спірного договору міни були ущемлені права на той час малолітньої дитини [PERSON], а саме юридично забезпечена можливість проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, так як умовами проживання у [INFO] після укладення спірного договору міни, позивач [PERSON], у той час неповнолітня дитина, та її мати [PERSON] стали потребувати поліпшення житлових умов відповідно пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженого [PERSON] міністрів УРСР і Укрпрофради за № 470 від 11 грудня 1984 року. Суд вважає, що нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області не були виконані вимоги діючого законодавства, оскільки не було дозволу органу опіки і піклування на право опікуна укладати, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації про відчуження майна, належного неповнолітнім, відмова від належних підопічному прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо. Ці правила, поширюються і на угоди, що укладаються батьками (усиновителями) як опікунами чи піклувальниками своїх неповнолітніх дітей. З інвентарних справ на житловий будинок розташований за адресою: Харківська область, Харківський район с. Циркуни, вул. Куйбишева,55 та квартири [ADDRESS] вбачається, що не були здійсненні будь-які суттєві зміни щодо перепланування, прибудови тощо, з моменту укладання спірного договору міни на даний час. Суд не звертає уваги на посилання представника [PERSON], [PERSON] на п.17 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" тому, що вказана [PERSON] втратила чинність на підставі п. 32 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Посилання представник [PERSON], [PERSON] на висновок [PERSON], судом до уваги не приймається, оскільки він не має відношення до справи, в ньому йдеться річ про перехід спадщини. На момент укладення спірного договору міни, укладеного відповідачами [PERSON] та відповідачем [PERSON] 11.11.2003 року, за договором міни або купівлі-продажу з оглядом на норми ст. ст. 241, 241 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачалось відчуження частки у праві спільної сумісної (а не спільної часткової) власності. Відповідно ст. 48 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону . Оскільки договором міни були суттєво порушені особисті та майнові права малолітньої дитини, суд вважає визнати недійсним спірний договір міни. В іншій частині позовних вимог [PERSON] суд вважає відмовити Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто по 243,60 грн. з кожного відповідача.

Outcome: partial