Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 7 грудня 2017 року він дав у борг відповідачу [PERSON] 17 000 доларів США. Оригінал розписки 7 грудня 2017 року написаний та підписаний власноручно відповідачем. На момент подачі позовної заяви, згідно із офіційним курсом НБУ, 100 доларів США становить 2701,49 грн. Таким чином, сума боргу за розпискою в розмірі 17 000 доларів США становить 459 340 грн. Згідно із розпискою, написаною власноручно відповідачем, він зобов`язувався повернути вказані кошти позивачу при першій вимозі про повернення боргу. 20 лютого 2019 року представником позивача [PERSON] на адресу відповідача надіслано письмову вимогу повернути вказаний борг протягом 7 днів з часу отримання вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказану вимогу [PERSON] отримав 2 березня 2019 року, тобто останній день повернення боргу 9 березня 2019 року. На звернення з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчить направлена вимога про повернення боргу, на яку жодним чином відповідач не відреагував. Станом на день подачі позовної заяви відповідач [PERSON] борг не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного врегулювання спору, позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 17 000 доларів США, стягнути понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 4593,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. У судове засідання позивач та його представники [PERSON] , [PERSON] не з`явились з поважних причин, [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його довірителя, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з поважних причин, позовні вимоги визнав у повному обсязі. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання [PERSON] позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 7 грудня 2017 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США, які зобов`язувався повернути при першій вимозі (а.с.7). Згідно письмової вимоги від 19 лютого 2019 року, що була направлена 20 лютого 2019 року відповідачу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, представник позивача - адвокат Поліщук М.І. вимагав повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 17 000 доларів США на протязі 7 днів з часу отримання вимоги. Вказану письмову вимогу відповідач [PERSON] отримав 2 березня 2019 року (а.с.8 та зворот). У зазначений строк відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення боргув сумі 17 000 доларів США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, що свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Також, ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з матеріалів справи, а саме: копії Договору про надання правової допомоги від 7 лютого 2019 року, Акту виконаних робіт від 7 лютого 2019 року, детального опису робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої допомоги від 7 лютого 2019 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 33 від 7 лютого 2019 року, [PERSON] було надано правову допомогу адвокатом Поліщуком М.І. За надану правову допомогу [PERSON] сплатив 10 000 грн. Аналізуючи викладене, з [PERSON] також підлягає стягненню сума понесених [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги в частині відшкодування витрат на оплату судового збору у розмірі 4593,40 грн., також підлягають до задоволення, оскільки, згідно ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати (а.с.1).

Outcome: approved