Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку та індексації за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 05.05.1991 року по 31.05.2017 року включно вона працювала у відповідача, остання займана посада - технік-картограф І категорії. 31.05.2017 року на підставі наказу № 54-к від 29.05.2017 року вона була звільнена за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Як зазначає позивач, при звільненні їй була видана її трудова книжка, однак, остаточний розрахунок по заробітній платі не було здійснено. Натомість, їй була видана довідка (без дати та вихідного номеру) про те, що станом на 01.06.2017 року заборгованість відповідача перед нею становить 33 831,07 грн. за періоди: липень 2013 року, з вересня по грудень включно 2013 року, з лютого по грудень включно 2014 року, з січня по лютий включно 2015 року, з лютого по березень 2016 року, з березня по травень включно 2017 року. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що на її письмові звернення заборгованість по заробітній платі відповідачем не сплачена, позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 831,07 грн., компенсацію за час затримки розрахунку в розмірі 9841,95 грн., індексацію за час затримки розрахунку в розмірі 19 684,44 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 14.08.2017 року відкрито провадження у даній справі. 19.12.2017 року представником позивача [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 831, 07 грн., компенсацію за час затримки розрахунку в розмірі 30 619,40 грн., індексацію за час затримки розрахунку в розмірі 21 911,17 грн.; нараховувати та стягнути з відповідача компенсацію та індексацію за час затримки розрахунку по заробітній платі до повного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, виходячи з середньоденної заробітної плати [PERSON] в розмірі 218,1 грн., з урахуванням норм законодавства України, чинного на час здійснення нарахування; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/10181/17, номер провадження 2/754/1294/17, передана судді Скрипці О.І. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 16.01.2018 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. 13.03.2018 року до суду надійшли заперечення представника відповідача - в.о. директора [PERSON], в яких він зазначає про те, що відповідач частково заперечує проти позову, вважає суму позову значно завищеною внаслідок того, що при проведенні розрахунку були використані дані довідки (без зазначення дати та вихідного номеру), в якій вказана заборгованість, яка не відповідає даним бухгалтерського обліку. Так, вищевказана довідка не відповідає встановленим до таких документів вимогам, а тому не може бути прийнята судом. Крім того, зазначена у ній сума заборгованості 33 831,07 грн. не відповідає фактичним даним, оскільки дійсний розмір заборгованості за даними бухгалтерського обліку становить 20 889,32 грн. Крім того, представник відповідача зазначив, що на дату подання заперечення (05.03.2018 року) відповідач сплатив позивачу суму заборгованості по заробітній платі в повному обсязі. Також, представник відповідача не визнає суми грошових коштів, які бажає стягнути позивач, а саме розмір компенсації за час затримки розрахунку по заробітній платі та індексацію за час затримки розрахунку, так як суми грошових коштів розраховані невірно. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. 17.07.2018 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач погоджується з розміром заборгованості по заробітній платі в розмірі 20 889,32 грн. згідно розрахунку відповідача та зазначає, що на день звернення з даною заявою відповідачем сплачено 23 071,12 грн., тобто з переплатою в розмірі 2181,80 грн. З урахуванням уточнення розміру заборгованості та проведенням в зв'язку з цим нового розрахунку компенсації за час затримки розрахунку та індексації, позивач просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за час затримки розрахунку по заробітній платі в розмірі 15 513,12 грн., а також зарахувати суму переплати в розмірі 2181,80 грн. в рахунок виплати індексації, розрахунок якої буде надано суду пізніше. 04.12.2018 року засобами електронної пошти, а 10.12.2018 року засобами поштового зв'язку до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за час затримки розрахунку по заробітній платі в розмірі 15 513,12 грн., індексацію за час затримки розрахунку з заробітної плати в розмірі 20 671,05 грн., а також розглянути справу у її та її представника відсутність. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. До суду також надійшла заява від представника позивача [PERSON] про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заперечень на заяву про збільшення позовних вимог до суду не надав. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Оскільки сторони по справі в судове засідання не з'явились, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 05.05.1991 року позивач працювала у ДП «Київське державне підприємство геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» по 31.05.2017 року, звільнена на підставі наказу № 54-к від 29.05.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-12). Також, під час судового розгляду встановлено, що позивачу при звільненні не була виплачена заробітна плата, розмір якої становив 20 889,32 грн. (а.с.84-108). Факт невиплати позивачу заробітної плати визнано відповідачем. Розмір заборгованості, вказаний відповідачем, визнаний позивачем та нею не оспорюється. Також, сторонами підтверджено факт виплати заборгованості по заробітній платі позивачу в червні 2017 року та в січні 2018 року. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, суд визнає вищевказані обставини такими, що не підлягають доказуванню в зв'язку з їх визнанням сторонами. Відтак, судом встановлено, що при звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок та належні їй кошти не були виплачені. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно даних про рух коштів на картковому рахунку позивача, відповідачем в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі позивачу було перераховано: 06.06.2017 року - 17,42 грн.; 10.01.2018 року - 1470,27 грн.; 18.01.2018 року - 3857,98 грн.; 30.01.2018 року - 17 725,45 грн. (а.с.130-132). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2017 року по 29.01.2018 року в сумі 15 513,12 грн. Так, згідно карки рахунку 66, наданої відповідачем, останніми робочими місяцями позивача були квітень та травень 2017 року, за які позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 1318,20 грн. та 1171,68 грн. відповідно, а тому розмір середньої заробітної плати позивача на підприємстві складає 63,84 грн. Виходячи з наведеного, суд погоджується із письмовим розрахунком позивача та вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача за період з 02.12.2013 року по 10.02.2018 року підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення в розмірі 15 513,12 грн. (середньоденна заробітна плата 63,84 грн. х час прострочення 243 дні з 01.06.2017 року по 29.01.2018 року). Позивач також просить стягнути з відповідача індексацію за час затримки розрахунку у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 20671,05 грн. за вказаний період. Так, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до статті 24 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ( ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивачем наданий суду розрахунок інфляційних збитків, що відповідає вимогам закону, а тому судом приймається як належний та допустимий доказ, який свідчить про розмір компенсації (індексації) з дня звільнення по 29 січня 2019 року включно. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 20 671,05 грн. індексації (втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати). При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, будь-яких доказів на спростування доводів, обґрунтувань та розрахунків позивача, викладених в заяві про збільшення позовних вимог суду не надав. Вказані у даній заяві розрахунки виконані позивачем на підставі наданих відповідачем даних щодо розміру заборгованості по заробітній платі, який визнався самим відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про компенсацію за час затримки розрахунку (середнього заробітку) та індексації за час затримки розрахунку по заробітній платі є обґрунтованими та законними, в зв'язку з чим підлягають задоволенню. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, виходячи із розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved