Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та сам і його представник пояснили у судовому засіданні, що 08.12.2014 року позивача було звільнено з роботи як би за власним бажанням, на підставі його заяви про звільнення, яку він написав на вимогу адміністрації ще при прийомі на роботу, про що свідчить те. що у вкзаній заяві про звільнення відсутня дата його складання та дата самого звільнення, бажання на звільнення у нього не було, тому просить поновити його на роботу, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Представник відповідача та [PERSON] - третя особа, яка звільнила позивача, позов не визнали, вказуючи, що доводи позивача та його представника про те, що при прийомі позивача на роботу, керівництво змусило його написати заяву без дати про звільнення з роботи за власним бажанням надумані, він отримав розрахунок по заробітної платі, трудову книжку, тому відповідно звільнення позивача г законним. Відповідно до наданих сторонами доказів, досліджених у судовому засіданні, судом, встановлені наступні обставини та визначені відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні їм правовідносини. 02.12.2013 року позивач був прийнятий на роботу до КП "Таврійський" електрогазозварювальником 6 розряду, а 05.03.2014 року позивача було переведено слюсарем-сантехніком 5 розряду. Наказом по КП "Таврійський" керівника підприємства [PERSON] від 08.12.2014 року №20-к позивача 08.12.2014 року було звільнено з роботи за власним бажанням про що також внесений запис до трудовій книжці позивача, яка в той же день була йому видана. Зазначені вище обставини визнані (не оспорювалися) сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, з матеріалів справи не вбачається будь-яких суперечностей між цими обставинами та наданими сторонами доказами, тому відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України суд вважає їх встановленими. Суд приймає до уваги наступні докази та виходячи з цього вважає встановленими наступні обставини. Так, відповідно до показань наданих позивачем в якості свідка, вбачається, що позивача було звільнено з роботи як би за власним бажанням, на підставі його заяви про звільнення, яку він написав на вимогу адміністрації ще при прийомі на роботу, 08.12.2014 року він не бажав звільнення з роботи, що також підтверджується тім. що на вказаній заяві відсутня дата його складання та дата, з якої позивач був згоден звільниться. Виходячи з встановленого, суд зазначає, що відповідачем були порушені вимоги ст.38 КЗоТ України про звільнення за власним бажанням, так як в цьому випадку, звільненню за власним бажання передує двотижневий строк, в перебіг якого позивач міг відізвати свою заяву. Доводи відповідача про те, що мала місце згода позивача на звільнення саме з 08.12.2014 року є необгрунтованою, так як відповідачем не доведено належними доказами, те що позивач мав волевиявлення на звільнення саме 08.12.2014 року, тому не доведено наявність угоди сторін на звільнення за ч.І ст.36 КЗпП України з вказаної дати, оскільки угода сторін передбачає, ні тільки згоду на звільнення, але, і дату, з якої працівник домовився з власником або уповноваженим ним органом на звільнення. Докази надані відповідачем, а саме показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд вважає не підтверджують наявності угоди про звільнення з 08.12.2014 року. Так, ніхто з свідків не бачив щоб позивач писав зазначену заяву про звільнення, та яка при її написанні була узгоджена дата звільнення, те, що потім позивач отримав розрахунок та трудову книжку, тільки свідчить про те, що її йому видали, так як він вже був звільнений. Відповідно до ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, виходячи з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 та розрахункових листів, що знаходяться в матеріалах справи судом визначено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 місяця праці дорівнює 98.68 гри. та відповідно сума заборгованості заробітної плати за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день розгляд даної справи, а саме 26.03.2015 року складає 9176,31 грн. Також, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань; втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Необгрунтоване звільнення позивача, як наслідок призвело до погіршення його матеріального та морального стану та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, необхідності потискання роботи чи користуватися випадковими заробітками, як на це вказав представник з приводу причин відсутності позивача, тому вважаю що згідно з ст.237-1 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування маральної шкоди суму в розмірі 1000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved