Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Порохні О.В. про визнання недійсними договорів дарування. В подальшому надав судові уточнену позовну заяву. Позов мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 993 247,48 грн., однак [PERSON] розпочала вчиняти термінові дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна. 08.11.2017 року [PERSON] на підставі договору дарування безоплатно передала у власність у рівних частинах житловий будинок та земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] своїм дітям - [PERSON] та [PERSON] , 08.11.2017 на підставі договору дарування [PERSON] безоплатно передала у власність житловий будинок [ADDRESS] із земельною ділянкою, площею 14,0 кв.м. своїй доньці [PERSON] 19.05.2017 Бердянським міськрайонним судом під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на товарно-матеріальні цінності, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування збитків (упущеної вигоди) винесено рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.05.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] збитки в розмірі 993 247,48 гривень. Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.10.2017 року та від 31.10.2017 року, тобто до винесення судом апеляційної інстанції рішення, [PERSON] на підставі права власності володіла житловим будинком [ADDRESS] із земельною ділянкою площею 214,0 м2. Зазначена нерухомість перебувала під іпотекою відповідно до договору іпотеки № 1833 від 22.11.2006 року. Цією нерухомістю [PERSON] володіла з 21.05.2004 року по 09.11.2017 року; житловим будинком [ADDRESS] з 20.10.2011 року по 08.11.2017 року. Позивач вказав, що вказаним нерухомим майном [PERSON] володіла до моменту винесення рішення Апеляційним судом Запорізької області від 26.10.2017 року, яким з неї було стягнуто на його користь суми коштів у розмірі 993 247,48 грн. Позивач зазначив, що безоплатне передання у власність своїм дітям нерухомого майна [PERSON] проводилось в дуже стислі строки, тому вважає, що [PERSON] , діючи умисно, не маючи на меті настання реальних правових наслідків передала у власність на підставі договорів дарування № 1364 від 09.11.2017 року, № 1362 09.11.2017 року, № 1360 від 08.11.2017 року, № 1358 від 08.11.2017 року зазначені вище об`єкти нерухомості своїм донькам - [PERSON] та [PERSON] . При цьому [PERSON] фактично продовжує володіти та користуватись зазначеним нерухомим майном. Вважає, що вказані договори дарування мають ознаки фіктивності, а тому мають бути визнаними судом недійсними. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.06.2018 по вказаній цивільній справі було призначено судову оціночно - будівельну експертизу. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.08.2019 по вказаній цивільній справі було поновлено провадження, оскільки 07.08.2019 надійшов висновок судової оціночно-будівельної експертизи № 414-18 від 08.07.2019 року. В судовомузасіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав судові пояснення, аналогічні, викладеним у позові. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Порохня О.В. в судове засідання не з`явилися, надали судові заяви про розгляд справи за їх відсутності та не визнання позовних вимог. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача - [PERSON] , її представника, дослідивши письмові матеріали справи вважає позов не підлягаючим задоволенню з огляду на таке. Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.05.2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків ( упущеної вигоди) було відмовлено. Згідно рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області в частині відмови в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 993247,48 гривень. Відповідно до договору дарування земельної ділянки по [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 08.11.2017 року, договору дарування житлового будинку по [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 08.11.2017 року, договору дарування земельної ділянки по [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.11.2017 року, договору дарування нежитлового будинку по [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.11.2017 року [PERSON] подарувала своїм дітям - відповідачам по справі - [PERSON] та [PERSON] житловий будинок разом з земельною ділянкою, розташований за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок разом з земельною ділянкою, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що вищезазначена нерухомість була подарена позивачем своїм дітям з метою подальшого уникнення від виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року про стягнення з неї збитків у розмірі 993 247,48 гривень, тобто, на думку позивача договори носили фіктивний характер з метою неможливості звернення стягнення на майно позивача в процесі виконання судового рішення. В процесі судового розгляду відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову, одним із аргументів зазначала, що метою укладання оспорюваних договорів було тільки забезпечення своїх дітей житлом і у що у неї на праві власності є інше майно, яким можливо забезпечити виконання судового рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року, саме 1/3 частина комерційної нерухомості: готелю « [INFO] », який розташований за адресою: [ADDRESS] . З метою визначення ринкової вартості частки готелю належної [PERSON] по справі за клопотанням її представника була призначена судова оціночно-будівельна експертиза. Відповідно до висновку вищезазначеної експертизи від 06.12.2019 № 414-18 ринкова вартість приміщень, що входять в 1/3 частину комерційної нерухомості: готелю « [INFO] », який розташований за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] на праві приватної власності складає 774 136 гривень, що свідчить про те, що у разі виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] збитків у неї є нерухомість , на яку можливо було б звернути стягнення і забезпечити виконання рішення в більшій частини стягнення. В процесі судового розгляду з`явилися і інші обставини, які свідчать про необгрунтованість позовних вимог [PERSON] . Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного Господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лиліа наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У даному випадку, права позивача вказаними правочинами не порушені. Позивач посилається, як на підставу прав вимоги на рішення апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року, яким рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2017 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] збитків в розмірі 993247,48 грн. Але, Постановою Верховного Суду від 23.10.2019 року касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків відмовлено. В іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 4 384,80 грн. Таким чином, у позивача відсутнє будь-яке право вимоги до відповідачів. Між позивачем та відповідачами немає невиконаних судових рішень про стягнення на його користь будь-яких коштів, немає невиконаних майнових зобов`язань, тощо. А тому, правочини, які просить визнати недійсним позивач не порушують та жодним чином не зачіпляють його права. Та більше, навіть визнання правочинів недійсними, як спосіб захисту у даному випадку, не поновить та не захистить прав позивача, оскільки наслідком визнання недійсним правочинів є реституція. Повернення ж нерухомого майна у власність [PERSON] не вплине жодним чином на права позивача у відношенні [PERSON] . Таким чином, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваними правочинами (їх частинами) є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат , пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, окрім судового збору, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови у позові. Відповідно до дубліката квитанції № 0.0.1154887164.1 від 10.10.2018 року відповідачем [PERSON] було сплачено за проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 414-18 по цивільній справі № 310/8901/17 згідно рахунку № 628 від 12.07.2018 року сума у розмірі 8 236,80 гривень, яка відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на її користь. Також відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу, які згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові покладаються на позивача. Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні право допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згіднороз`яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судовівитрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом не встановлено законних підстав для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 гривень, оскільки вони є документально підтвердженими, а саме: договором про надання правової допомоги, розрахунком та актом виконаних робіт від 07.02.2020 року, в якому наведено перелік наданої правової допомоги, а також квитанціями, згідно яких [PERSON] дійсно сплатила за правову допомогу по цій справі 6000 грн. Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Виходячи з вищевказаної норми закону суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28.12.2017 року. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved