Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до Літинського районного суду Вінницької області із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 07.11.2017 р. уклав угоду із ТОВ «Сігма Автолізинг» № 02061 про придбання легкового автомобіля ВАЗ (Lada) вартість якого складає 68 800 грн. Зазначає, що відповідальний менеджер, який оформляв документ на купівлю автомобіля, гарантував позивачу, що після оплати автомобіль буде переданий. Затримка у наданні автомобіля пояснювалась проходженням передпродажної підготовки. Договір був оформлений після оплати через банк вказаної вище суми, що було обовязковою умовою підписання договору. Завчасно до підписання угоди, позивачем на користь ТОВ «Сігма авто лізинг» було сплачено 68 800 грн. Після оплати та підписання договору при початку оформленні автомобіля зясувалось, що автомобіль ВАЗ (Lada), який мав бути переданий не пройшов сертифікацію в звязку з невідповідністю стандартам вихлопів СО2 (Євро5). У зв'язку з неможливістю оформлення автомобіля з вини ТОВ «Сігма Автолізинг» позивачем була подана заява про повернення коштів у повному обсязі. 05.12.2017 р. ТОВ «Сігма Автолізинг» був підготовлений лист з розрахунком суми, яка підлягає поверненню в звязку з розірванням договору. Сума повернення коштів, яка була визначена самостійно відповідачем складає лише 23048,00 грн. Позивач вважає, що у звязку зі злочинним недбальством співробітників ТОВ «Сігма Автолізинг», він втратив безпідставно значну для нього суму коштів, що грубо порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів».Тому просить визнати недійсним договір № 02061 від 07.11.2017 р. укладений між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг» внаслідок здійснення останніми нечесної підприємницької практики та як таку, що містить завідомо неможливість виконання підписаного договору. Просить стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на його користь 68800 грн сплачених за договором № 02061 від 07.11.2017 р., витрати зі сплати судового збору та 2000 грн. у якості компенсації витрат за надання правової допомоги. 22.01.2018 ухвалою Літинського районного осуду Вінницької області на виконання вимог позивача про забезпечення позову було накладено арешт на рахунок ТОВ «Сігма Автолізинг»в межах ціни позову. (а.с. 34). 21.03.2018 р. Апеляційний суд Вінницької області залишив скаргу відповідача на зазначену ухвалу без задоволення (а.с. 89-92). Представник відповідача - директор ТОВ "Сігма Автолізинг" [PERSON], 06.02.2018 року надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив позов залишити без задоволення, посилаючись на те, що договір фінансового лізингу укладений між ТОВ "Сігма Автолізинг" та [PERSON], вчинений у письмовій формі, відповідно до ч. 1ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Комісія за організацію, що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та частиною авансового платежу. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами договору. Крім того, призначенням платежу зазначена комісія з організації договору. Також позивачем було підписано заяву про те, що він уважно прочитав, та зрозумів всі умови договору. Також відповідач вважає, що твердження позивача про несправедливі та недобросовісні умови правочину, є суто суб'єктивним висновком, не відповідають дійсності і не обґрунтовані належним чином. Враховуючи те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, просить позовну заяву [PERSON] до них про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів залишити без задоволення (а.с. 39-43). Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився надавши до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов підтримує та просить його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 118). Представник відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» у судове засідання повторно не з'явився, хоча про місце дату та час судового засідання повідомлявся заздалегідь на належним чином. В матеріалах справи наявне поштове відправлення, котре повернулось до суду (а.с. 114-117). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду, як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.1989р. у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач умисно не з'являється у судове засідання, не повідомляє про причини неявки, не цікавиться ходом розгляду справи (хоча про існування якої йому відомо, адже останнім надавався відзив на позовну заяву (а.с. 39-46) та оскаржував ухвалу суду про забезпечення позову (а.с. 89-92). У зв'язку з наведеним, суд враховуючи думку позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Відтак, суд вважає, що відповідач був повідомлений належним чином про судове засідання, оскільки особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою належним чином. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з'явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, заяву позивача [PERSON] оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, між ТОВ «Сігма Автолізинг», і [PERSON] 07.11.2017 року був укладений договір фінансового лізингу №02061, за умовами якого лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль ВАЗ (Lada) за ціною 399000 грн. та передати його у користування лізингоодержувача (позивача), який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування транспортним засобом періодичні лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору, що передбачено п.1.3 статті 1 та п.8.2 статті 8 вищевказаного договору (а.с.6-13). Відповідно до п.1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Пунктом 9.1 статті 9 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно п. 9.2 статті 9 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23 відсотків зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. Цього ж дня, 07.11.2017 року позивач сплатив авансовий платіж по договору фінансового лізингу № 02061 від 07.11.2017 року у сумі 68 800 грн. та 688 грн. комісії за здійснення банківського переказу, що підтверджується квитанціями №20 від 07.11.2017 року та № 21 від 07.11.2017 року (а.с.16). Стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 ст.806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. В силу ст.ст.1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Выдтак, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб -автомобіль марки «Lada», а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19.10.2016 року № 6-1551цс16. Також, суд погоджується з доводами позивача про несправедливість умов договору в частині того, що у випадку розірвання договору комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається, а авансовий платіж повертається лише у розмірі 80 відсотків. Крім того, відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору, оскільки по-перше, дана умова порушує принцип добросовісності, встановлений п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, тому що комісія за організацію по договору фінансового лізингу №02061 від 07.11.2017 року у сумі 39990.00 грн. не є спірними з затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. По-друге, дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» договором №02061 від 07.11.2017 року не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТОВ «Сігма Автолізинг», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. По-третє, даний пункт договору завдає шкоди споживачеві, оскільки сплачені ним 68800 грн. (39990 грн. комісія та 28810 грн. 20% відсотки від авансового платежу) після розірвання договору залишаються у лізингової компанії. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Суд, аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу №02061 від 07.11.2017 року, укладеного між ТОВ «Сігма Автолізинг» та [PERSON], приходить до висновку, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору, усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, не надані права лізингоодержувача, як споживача, вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, вказаний договір не є нотаріально посвідченим, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, умови договору фінансового лізингу № 02061 від 07.11.2017 року є такими, що суперечать нормам ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Враховуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача про визнання договору фінансового лізингу недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину повернення сплачених частково коштів в сумі 68800 грн. Витрати зі сплати судового збору, відповідно ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. У задоволенні вимоги позивача про стягнення правової допомоги у розмірі 2000 грн. суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для здійснення правничої допомоги. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначено, що понесені витрати на правову допомогу складаються 2000 грн., з відсутністю детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не надано повноважень адвоката та договору про надання правої дороги, відтак у цій частині слід відмовити.

Outcome: partial