Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості Мотивує заявлені вимоги тим, що 29.06.2005 року відповідач [PERSON] отримав відповідно до укладеного договору б/н, кредит - грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначають, що у зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 30.06.2013 року в [PERSON] утворилася заборгованість, що становить 54640,79 грн. та є такою, що складається: - з заборгованості за кредитом в розмірі 8978,20 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 42584,46 грн.; - штрафних санкцій, відповідно до п.8.6 Умов і правил надання банківських послуг, а саме - 500 грн. - штраф (фіксована сторона); - 2578,13 грн. - штраф (процентна складова). Просять, заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості у зазначеній вище сумі і судових витрат задовольнити в повному обсязі. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.08.2013 року, вищенаведені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29.06. 2005 року було задоволено. На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.03.2014 року, скасовано вказане рішення від 30.08.2013 року ухвалене в заочному порядку, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та справу призначено було до розгляду в загальному порядку. Відповідно до ухвали Шевченківського райсуду м. Чернівців від 27.11.2014 року (під головуванням судді Кирилюк Л.К.), з врахуванням ухвали судді судової палати в цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області Перепелюк І.Б. від 16.01. 2015 року, було об'єднано в одне провадження цивільну справу №727/10005/14-ц, провадження №2/727/2535/14 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору з цивільною справою за №727/6503/13-ц, провадження 2/727/755/14 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач [PERSON] (за об»єднанню справою) звертаючись в суд з вимогами про визнання недійсним кредитного договору від 29.06. 2005 року посилається на те, що він жодних грошових коштів в ПАТ КБ ПриватБанку за вказаним кредитним договором (заява № CV0096 від 29.06.2005 року) не отримував, не оформляв і відповідно не підписував останнього; жодного разу кредит не погашав, так як кредитних зобов»язань з ПАТ КБ «Приватбанк» у нього не виникало по даному договору, однак, ПАТ КБ «Приватбанк» стверджувати, що саме він є боржником по кредиту (заява) № CV0096 від 29.06.2005 р. і повинен виконувати кредитні зобов'язання згідно Умов і Правил за надання банківських послуг. Вважає позицію ПАТ КБ «Приватбанк» незаконною та такою, що порушує його права, а тому, з врахуванням висновків експерта про технічну підробку його підпису в кредитній угоді, просить визнати недійсним договір № CV0096 від 29.06.2005 р. та стягнути з відповідача судові витрати, документально підтверджені в сумі 243,60 грн. Представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за довіреністю [PERSON] позовні вимоги (первинні) підтримала в повному обсязі та надала суду пояснення аналогічно викладеним обставинам в позовній заяві, просить позовні вимоги ПАТ КБ Приватбанку про стягнення заборгованості з [PERSON] задовольнити; позовні вимоги об»єднані за позовом [PERSON] до ПАТ КБ Приватбанку про визнання недійсним договору № CV0096 від 29.06.2005 р. заперечила та просить відмовити в їх задоволенні У наданих суду поясненнях вказувала, що згідно висновку №1506-к експертом не надано однозначної відповіді про підроблення підпису в кредитному договорі, вважає, що експертом не розглядалося та не досліджувалося питання симулювання підпису [PERSON], а тому, просить не брати до уваги за доказ висновок судового експерта № CV0096 від 29.06.2005 р. в сукупності з іншими доказами по справі, Відповідач [PERSON] і в його інтересах представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відповідно не визнали, в наданих суду поясненнях позивач категорично заперечував обставини викладені в позові та факт укладення і підписання ним договору 29.06. 2005 року та отримання кредиту у розмірі 10.000 грн. Пояснив, що ніяких грошових коштів з платіжної картки він не знімав і в подальшому жодного разу не вносив грошових коштів на погашення кредиту; платіжну картку в Банку не отримував, просить в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанку відмовити; натомість в обґрунтування заявленого ним позову, пояснив, що кредитних відносин з ПАТ КБ ПриватБанком по заяві від 29.06. 2005 року в нього не виникало взагалі. Посилаючись на висновки експерта судової почеркознавчої експертизи, якою стверджується факт технічної підробки, тобто перемалювання його підпису в договорі б/н від 29.06. 2005р на просвіт зі зразка; вважає, що порушуються його права, оскільки договір від 29.06. 2005 року укладений був без його згоди, добровільного волевиявлення, відсутня була і домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов»язків; вказує в поясненнях про те, що неодноразово звертався до керівництва Банку про те, що він кредитного договору № CV0096 29.06. 2005 року не підписував, внаслідок цього він звертався і до правоохоронних органів, а оскільки в ПАТ КБ ПриватБанку відсутній як належний і допустимий доказ який б підтверджував отримання ним кредитних коштів в розмірі 10.000 грн., посилаючись на вимоги ст. ст. 203 - 207, 215, 216 ЦК України, просить визнати недійсним кредитний договір № CV0096 29.06. 2005 року, стягнути з відповідача судові витрати. Доводи висловлені в поясненнях [PERSON] підтримані в судовому засіданні і в його інтересах представником [PERSON] Вивчивши і розглянувши матеріали справи, заслухавши відповідно, пояснення сторін, представників, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги (як первинні), так і об»єднанні, відповідно заперечення проти позовів, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, відповідно у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини, як за первинним позовом ПАТ КБ ПриватБанку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, так і за позовом [PERSON] до ПАЬТ КБ ПриватБанку про визнання кредитного договору від 29.06. 2005 року б/н недійсним. З матеріалів справи вбачається, що 29.06.2005 року відповідач [PERSON] отримав відповідно до укладеного договору б/н, кредит - грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.132т.1). Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 29.06.2005 року укладеного між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] станом на 30.06.2013 року (а.с.3-5т.1) вбачається, що заборгованість за договором (заявою № CV0096 29.06. 2005 року) становить 54640,79 грн. і складається із заборгованості за кредитом в розмірі 8978,20 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 42584,46 грн.; штрафних санкцій, відповідно до п.8.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована сторона); 2578,13 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до заяви № CV0096 29.06. 2005 року (а.с.7-10, 139 т.1, 61 т. 2) вбачається, що [PERSON] було оформлено кредитну платіжну картку універсальну на суму 10.000 грн., базовою відсотковою ставкою 3% на місяць в розмірі 360 днів в році. Дану картку оформлено було гр.. [PERSON], баз зазначення посади останнього, як працівника банку. Як вбачається з доводів [PERSON] він дану заяву не підписував, повністю заперечує в ній свій підпис, натомість пояснив, що 29.06.2005 року ним в забезпечення іншого кредитного договору укладеного з ПАТ КБ ПриватБанком (за №CVAOAK00040392 від 25.06.2005 року (а.с.116-117 т.1) було оформлено договір застави рухомого майна №CVAOAK00040392 від 29.06.2005 року (а.с.118-120 т.1) з додатками до нього (а.с.121-127 т.1), а тому не виключає того, що дійсно 29.06. 2005 року могло відбутися сторонньою особою (не виключно і працівником банку) підроблення його підпису в заяві № CV0096 29.06. 2005 року (а.с.7-10 т.1), шляхом перемальовування підпису на просвіт з його зразка підпису. При цьому суд, звертає увагу, що номер картки за заявою № CV0096 29.06. 2005 року (а.с.7-10, 139 т.1) [PERSON] було відкрито аж через пів року після оформлення самої заяви, тобто 15.12. 2005 року № картки [NUMBER]. В судовому засіданні даного представник ПАТ КБ ПриватБанку пояснити не змогла, як і представити суду відповідний документ, який би свідчив про видачу [PERSON] грошових коштів не представилося можливим внаслідок не збереження документів (а.с. 115 т. 1). Крім наведеного, судом звертається увага і на те, що як видно з пояснень [PERSON] останній вказував, що станом на 29.06. 2005 року його заробітна плата становила за 6 місяців більше 10.000 грн. і необхідності в отриманні кредиту в нього на той час не було. Дані доводи відповідача повністю узгоджуються і з дослідженою довідкою про доходи (а.с. 157, 158 т.1). Крім наведеного, судом установлено, що в червні 2005 року період 20 - х чисел [PERSON] оформлявся вже в 12 - му відділенні ЧФ ПАТ КБ ПриватБанку картковий кредит (а.с. 161 т.1), який як і оскаржуємий посвідчувався начальником 12 - го відділення Хелемендик Е.І. (а.с.3 т.1) Як вбачається за результатами дослідження і висновками експерта №1506-к призначеної судом судової - почеркознавчої експертизи від 31.07.2014 року, в заяві №CV0096 від 29.06.2005 року (а.с.132 т.1, 62-63 т.2), досліджуваний підпис від імені позичальника в рядку «Підпис» за детальним вивченням досліджуваного підпису у ультрафіолетовій, інфрачервоній та видимих зонах спектра з використанням лупи ЛП-3 (збільшення до 3*), мікроскопу «МБС-10» (збільшення о 56-ти крат), апаратного комплексу «Регула 4005.01» виявлено: ознаки зниження темпу у вигляді тупих початків та закінчень штрихів; хвилястість штрихів та тремтіння писального приладу; немотивовані зупинки пишучого приладу, що вказують на те, що підпис від імені позичальника в рядку «Підпис» в заяві №CV0096 від 29.06.2005 року (а.с.132 т.1) виконаний шляхом перемальовування підпису на просвіт зі зразка підпису [PERSON] (а.с.193-195 т.1). В зв»язку з тим, що у випадку технічної підробки підпису, індивідуальні ознаки почерку виконавця в підписі відсутні , у зв»язку з чим порівняльне дослідження не проводилося. Саме вищенаведені висновки були підтверджені і допитаним в судовому засіданні експертом [PERSON], який пояснив, що проводячи дослідження по призначеній судом судовій почеркознавчій експертизі, виходячи з наданих судом матеріалів ним було установлено факт підроблення підпису [PERSON], а оскільки в матеріалах справи відсутній був сам зразок підпису з якого здійснювалося його перемалювання, то провести і порівняльне дослідження не представилося можливим. Що стосується симулювання підпису, то жодного з питань про це не ставилося і при технічній підробці підпису не могло б бути визначено симуляція підпису. Статтею 66 ЦПК України визначено, що висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звукової - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Отже, виходячи з наведеного, суд приймає висновки експерта як належний і допустимий доказ і такий що не був одержаний з порушенням вимог, встановлених законом, оцінка якого підлягає в сукупності з іншими доказами по справі. Крім наведеного, як було установлено в судовому засіданні і стверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 29.906. 2005 року (а.с. 3 т.1), а також випискою з банківського рахунку (розширеного) (а.с. 130, 131 т.1) [PERSON] збільшувався і відповідно при наявній простроченій заборгованості знижувався кредитний ліміт та грошові кошти, які були зараховані на платіжну картку, відповідно 10.02. 2006р. (а сумі 600 грн.); 23.03. 2006р. ( в сумі 100 грн.) та 12.04. 2006р. в сумі 1200 грн.) (а.с. 131 т.1) здійснювалися шляхом переводу до каси банку (кредитна частина); в подальшому будь - які платежі по картці [NUMBER] не здійснювалися, а тільки нараховувалися кошти і відповідно відсотки за прострочений кредит, тобто з квітня 2006 року по березень 2014 року (а.с. 130 - 131 т.1), в той час як Умовами і Правилами користування банківських послуг (а.с. 7 - 9 т.1) передбачено в розділі 5 передбачено право Банку блокування картки; порушення даних Умов і Правил…. мало місце (розділу 7) і тоді, коли [PERSON] звернувся до 12 відділення міського відділення Чернівецької філії ПАТ КБ Приватбанку з письмовою заявою від 30.10. 2009 року в якій зазначав, що не давав ніякою згоди на відкриття рахунку [NUMBER] по кредиту (заяві) №CV0096 від 29.06.2005 року, яку не підписував (а.с. 55 т.1, 64 т.2). Відповідну заяву [PERSON] було адресовано і до першого відділу ЧМВ УМВС України в Чернівецькій області (т. 1 а.с. 54; 65 - 67 т.2), на що отримував як особисто, так і через представника ряд відповідей про проведення перевірки (а.с. 77 - 82 т.1). Крім наведеного, відповідно до п.п. 5.4. Умов та правил надання банківських послуг строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по кредитних картках без встановленого мінімального обов'язкового платежу, здійснюється в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на кредитній картці. Згідно з п.5.5. Умов та правил надання банківських послуг за користування кредитом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів у рік. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. У відповідності до п.1.ст. 1054 Цивільного Кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом звертається увага на те, що після звернення з наведеними вище заявами, до місцем проживання [PERSON] було отримано 26.11. 2009р. лист - претензію від кредитора - ПАТ КБ ПриватБанку (а.с. 56 т.1) з зазначенням того, що 29.06. 2005 року останньому було надано кредитний ліміт до договору № SAMDN200000004966277 від 29.06. 2005р. з наявною станом на 26.11. 2009 року заборгованістю - 27564,16 грн. та копією рішення суду (а.с. 57 т.1) з відміткою відправлення з канцелярії 06.11. 2009р. про задоволення позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанку до [PERSON] і стягнення з останнього вказаної вище суми боргу. Внаслідок чого, судом встановлено, що [PERSON] повторно звернувся 23.03. 2010 р. з письмовою заявою до ПАТ КБ ПриватБанку про вжиття заходів і мір реагування заблокування вищеозначеного рахунку по договору б/н від 29.06. 2005 року, пояснивши що він цього договору не підписував і ніяких грошових коштів в сумі 10.000 грн. не отримував (а.с. 58, 59 т.1). Відповідно до п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З умов кредитного договору б/н від 29.06.2005р. та системного аналізу ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами не дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Зокрема, з оцінки сукупності досліджених по справі доказів , відповідно доводів сторін, вбачається відсутність волевиявлення в [PERSON] на укладення вказаного договору, останній повністю в судовому засіданні заперечував його оформлення, підписання і відповідно погашення сум в рахунок погашення кредиту. Як вбачається з матеріалів справи відповідач у відповідності до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень в судовому засіданні, оскільки не змогла подати документи, які б підтверджували факт видачі [PERSON] кредитних грошових коштів за договором від 29.06. 2005р., а також представником позивача на вимогу останнього не було представлено суд і матеріали проведеного службового розслідування з приводу підроблення підпису позичальника [PERSON] в кредитному договору б/н від 29.06. 2005 року. Відповідно до ст.. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду. Частиною 4 ст. 203 Цивільного Кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 207 ч.2 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У свою чергу, згідно до приписів ст.236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як зазначено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними ", у відповідності зі статтями 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків її недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однієї із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Чинне законодавство не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням угод недійсними. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості є необґрунтованими, а доводи представника позивача в частині того, щоби не приймати до уваги висновки експерта як доказ не заслуговують на увагу, оскільки суд згідно з вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК України врахує, при постановленні рішення усі докази в їх сукупності та вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору б/н від 29.06. 2005 року в сумі 54640,79 грн. слід відмовити, натомість позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним вищенаведеного кредитного договору, виходячи з вищенаведених доказів досліджених судом в їх сукупності, які узгоджуються і з аналізом означених вище норм закону, а також виходячи з вимог ст. 16 ЦК України, із врахуванням положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, виходячи з аналізу вищенаведеної норми закону, суд вважає, що вимоги за об»єднаним позовом грунтується на законі і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Що стосується заявлених вимог [PERSON] про стягнення з відповідача ПАТ КБ ПриватБанк судових витрат, зокрема за надання правової допомоги відповідно до договору № 1 від 19.06. 2014 року суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з того, що суду не було представлено розрахунку та відповідного підтвердження квитанції № 1198 від 26.09. 2014 року здійснення проплати [PERSON] представнику [PERSON] 1500 грн. шляхом безготівково перерахунку на банківський рахунок останнього. Крім цього, в справі відсутні будь-які докази щодо фактичних затрат часу адвокатом на вивчення і правовий аналіз матеріалів справи, надання правової інформації, консультацій і роз»ясень стосовно спірних правовідносин, направлення адвокатських запитів, а також підготовки позовної заяви, аналізу судової практики, тобто про включення витрат клієнта на оплату послуг адвоката. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial