Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], у якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд: - визнати за ним право власності на автомобіль ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER]; - витребувати від [PERSON] належний йому автомобіль ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] або стягнути на його користь вартість вказаного автомобіля у повному обсязі; - стягнути з відповідача на його користь 1000 грн. моральної шкоди. Первісний позов мотивований тим, що відповідно до Довіреності від 01.02.2014 року йому було доручено [PERSON] керувати, експлуатувати та розпоряджатися автомобілем ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, державний номер [NUMBER]. У порядку передоручення, позивачем було доручено експлуатувати автотранспортний засіб ВАЗ 210994-20 державний номер [NUMBER] [PERSON], що проживає за адресою: [INFO], З. На цей час вищевказаний автомобіль знаходиться за адресою: [ADDRESS] у дружини [PERSON] - [PERSON] (відповідача). У лютому 2014 року позивач намагався за вказаною адресою забрати автомобіль [NUMBER], який належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 18.02.2014 року, проте відповідач відмовила йому та запропонувала викупити його за досить велику ціну, посилаючись на те, що її чоловік нібито шахрайським шляхом заволодів ним. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON], у якому просила суд: - визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; - скасувати право власності [PERSON] на автомобіль ВАЗ 210994-20, який 2007 року випуску, кузов [NUMBER], державний номер [NUMBER]; - визнати за нею право власності в порядку розподілу спільного майна подружжя на 1/2 автомобіля ВАЗ 210994-20, який 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; - скасувати нотаріально посвідчену довіреність 09.01.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] та видану 18.02.2014 року, якою [PERSON] уповноважив розпоряджатися автомобілем [PERSON]. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 23.07.2011 року нею разом із чоловіком за спільні сімейні грошові кошти був фактично придбаний автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску , кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER] у спільну сумісну власність, що підтверджується розпискою попереднього власника вказаного автомобіля [PERSON] про фактичне отримання грошових коштів за вказаний автомобіль в сумі 5500 доларів США., та виданою тимчасовою посвідченою нотаріусом довіреністю на [PERSON] та її чоловіка [PERSON] для користування зазначеним автомобілем, який в подальшому повинен бути належним чином оформлений та зареєстрований. Позивачка наголосила, що оскільки сімейне життя з її чоловіком [PERSON] фактично припинилося в жовтні 2013 року, останній попросив [PERSON] видати довіреність на розпоряджання автомобілем [PERSON], який той зняв з реєстрації та перереєстрував автомобіль в органах ДАЇ 18.02.2014 року, та в той же день видав довіреність на користування автомобілем [PERSON]. Таким чином, [PERSON] фактично отримав право користуватися автомобілем, який подружжя придбало за спільні грошові кошти, та позбавив позивачку законного володіння своїм майном. Крім того, позивачка посилається на те, що довіреність, якою [PERSON] уповноважує розпоряджатися [PERSON] автомобілем, видана 18.02.2014 року, проте посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] 09.01.2014 року, тобто раніше ніж видана. Також, позивачка наголосила, що реєстрація права власності на автомобіль [PERSON], має фактичні ознаки фіктивного правочину, оскільки правових наслідків правочину не наступило: автомобіль фактично опинився в користуванні у [PERSON], а [PERSON] зареєстрував на себе автомобіль з невідомих підстав, оскільки грошових коштів за вказаний автомобіль він [PERSON] не передавав, а довіреність, видана на його ім'я [PERSON] стала лише формальною для цього підставою. Представник позивача за первісним позовом [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, підтримав первісний позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити, проти зустрічного позову заперечував у повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, заперечував проти первісного позову у повному обсязі, зустрічний позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом надсилання на адреси їх реєстрації судових повісток. У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 18.02.2014 року, [PERSON] є власником автомобіля ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER] (а.с. 6). На виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2014 року, Управлінням ДАІ ГУМВС України в Харківській області надана відповідь (вхідний № 28860 від 13.10.2014 року), згідно з якою автомобіль ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, сірий, № двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER] належить [PERSON] на підстав Довідки-рахунку № ВІА314758, свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 18.02.2014 року (а.с. 63). Судовим розглядом встановлено, що не заперечувалося відповідачкою та її представником, що спірний автомобіль знаходиться на подвір'ї відповідачки за адресою: [ADDRESS], та вона не має наміру його повертати позивачеві за первісним позовом, оскільки вважає, що цей автомобіль фактично придбаний нею та її колишнім чоловіком за спільні сімейні кошти, у зв'язку із чим у зустрічному позові вона просить визнати за нею право власності в порядку розподілу спільного майна подружжя на 1/2 вказаного автомобіля. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст 387, 400 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. За змістом ст. 387 ЦК України для пред'явлення власником позову про витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно, щоб майно, якого позбавився власник, збереглося у натурі і знаходилося у фактичному володінні іншої особи. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 19 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити із того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходилося та є індивідуально визначеним. Таким чином, з урахуванням того, що право власності на автомобіль ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, № двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER] належить [PERSON] на підставі свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 18.02.2014 року, та приймаючи до уваги, що цей автомобіль незаконно, без відповідної правової підстави знаходиться у відповідачки [PERSON], суд вважає позовну вимогу позивача за первісним позовом про витребування майна, а саме вищевказаного автомобіля із чужого незаконного володіння відповідачки [PERSON], законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. У зв'язку із задоволення вимоги позивача про витребування вказаного автомобіля з чужого незаконного володіння відповідачки, суд не вбачає підстав для стягнення з неї на користь позивача вартості цього автомобіля, у зв'язку з чим первісний позов у цій частині не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача за первісним позовом про визнання за ним права власності на автомобіль ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER], оскільки судовим розглядом встановлено, що вказаний автомобіль належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію [NUMBER] від 18.02.2014 року (а.с. 6), оригінал якого оглянутий судом, що також підтверджено довідкою Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області (вхідний № 28860 від 13.10.2014 року) (а.с. 63). Стосовно позовної вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди, яка оцінена ним у 1000 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У п. 3 Постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними змінами та доповненнями, Пленум Верховного Суду України зокрема роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. В той же час позивачем [PERSON] не надано будь-яких доказів щодо настання для нього негативних наслідків, пов'язаних із порушенням нормальних життєвих зв'язків. Посилання позивача на моральні страждання та неможливість додаткового заробітку внаслідок дій відповідача за первісним позовом, також не обґрунтована позивачем та не підтверджена жодними належними та допустимими доказами по справі, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення первісного позову в цій частині. Стосовно зустрічного позову, суд вважає необхідним зазначити наступне. В обґрунтування позовних вимог позивачка за зустрічним позовом послалася на те, що 23.07.2011 року вона спільно з чоловіком [PERSON] за спільні сімейні грошові кошти фактично придбали автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску , кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER] у спільну сумісну власність, на підтвердження чого позивачкою надана копія розписки попереднього власника автомобіля [PERSON] про отримання грошових коштів за вказаний автомобіль в сумі 5500 доларів США, та копія довіреності на її ім'я та на ім'я її чоловіка [PERSON] на користування зазначеним автомобілем, який за твердженням позивачки в подальшому повинен бути належним чином оформлений та зареєстрований. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Вимогами пункту 3 ч. 1 статті 208 ЦК України передбачена необхідність вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передачі відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. У відповідності до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. У відповідності з положеннями ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», державній реєстрації та обліку підлягають призначені до експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування автомобілі та інші засоби транспорту. Власники транспортних засобів зобов'язані зареєструвати їх протягом десяти днів після придбання, одержання або виникнення підстав, що потребують внесення змін у реєстраційні документи, в органах внутрішніх справ України. Спеціальний порядок купівлі-продажу транспортних засобів регламентується Законом України "Про дорожній рух", зокрема, ст. 34 якою передбачено обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при вчиненні угоди про його придбання, та Постановою КМ України від 07.09.1998 р. №1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", у п. 8 якої зазначено, що обов'язковою умовою для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу є попереднє зняття в установленому порядку з обліку в підрозділах Державтоінспекції. З аналізу наведених норм права вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що згідно з розпискою попереднього власника автомобіля [PERSON] про отримання останньою грошових коштів в сумі 5500 доларів США за продаж вказаного автомобіля [PERSON] та [PERSON], вони фактично набули право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль, є безпідставним та необґрунтованим. Разом з тим, слід зазначити, що матеріали справи містять лише копію розписки (а.с. 58), ані позивачем за зустрічним позовом, ані її представником не було надано суду оригіналу цієї розписки. Згідно зі ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2011 року третя особа за зустрічним позовом [PERSON] видала позивачеві [PERSON] та відповідачеві [PERSON] довіреність, якою уповноважила останніх бути її представниками з питань користування та розпорядження (з правом продажу, міни, оренди, найму, позички, доручення, страхування), а також експлуатації, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортним засобом автомобілем марки ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан-В, державний номер [NUMBER], зареєстрований на її ім'я 08 червня 2007 року у РЕВ МВ № 1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області, на підставі Свідоцтва про реєстрацію [NUMBER]. Оскільки за юридичним змістом довіреність від 23.07.2011 року є договором про представництво, вона надавала [PERSON] та [PERSON] лише право діяти від імені власника автомобіля і ніяких конкретних відомостей щодо ціни оспорюваного майна, щодо її сплати за це майно, як умов договору купівлі - продажу, не містить. За довіреністю право власності на передане майно до повіреного, який діє від імені довірителів, не переходить. Вони могли лише відчужувати це майно третім особам і повернути довірителю отримані від реалізації майна кошти. З огляду на викладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіля ВАЗ 210994-20, який 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER], визнання за [PERSON] права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя на 1/2 вказаного автомобіля та скасування права власності [PERSON] на цей автомобіль у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Стосовно позовної вимоги про скасування довіреності від 18.02.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON] 09.01.2014 року, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися автомобілем ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER], слід зазначити наступне. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому особа самостійно обирає передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Позивачем [PERSON] не наведено у зустрічному позові підстав, які б свідчили про порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів останньої внаслідок оформлення відповідачем [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON] довіреності від 18.02.2014 року, якою уповноважено останнього експлуатувати та розпоряджатися належним [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автомобілем марки ВАЗ 210994-20 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан-В, державний номер [NUMBER], зареєстрованим на її ім'я 08 червня 2007 року у РЕВ МВ № 1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. В ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач за зустрічним позовом посилалася в обґрунтування вказаної позовної вимоги, у зв'язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. пропорційно розміру задоволених вимог. У зв'язку із відмовою в задоволенні зустрічного позову судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом, відносяться на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: partial