Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 23.06.2015р. [PERSON] і [PERSON] через інформаційне агентство ТОВ «[PERSON] агентство «Волинське агентство розслідувань» (далі [PERSON] агентство) у статті «У Старій Вижві активісти кажуть, що держінспектором Волиньрибохорони поставили людину з трьома судимостями» та у відео матеріалі поширили про нього недостовірну інформацію. Позивач, піісля неодноразового у ході судового розгляду уточнення позовних вимог, просить (а.с.153) визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь і гідність, ділову репутацію інформацію поширену [PERSON] і [PERSON] агентством, про те, що позивач: «тричі судимий по ст. 117 КК України і за крадіжки, відбув покарання 10 років у колонії, при будівництві своєї хати покрав панелі в с. Яревище, був судимий при будівництві своєї хати, стосовно нього були порушені і закриті кримінальні справи через рибу і звязки, по Буцинській сільській раді під час чистки ставка у 2013 році забрав «волочка», якого потім перепродав, як державний посадовець чинив і чинить безчинства і свавілля, привласнив належний відповідачу [PERSON] моторний човен, підвісний двигун «ВИХРЬ-32» та причіп»; та інформацію, поширену [PERSON] і [PERSON] агентством про те, що позивач «вчинив фальсифікацію при складанні документів щодо притягнення його до адміністративної відповідальності і привласнив незаконно вилучений «волочок», якого в послідуючому продав відомим йому особам». Просить зобовязати [PERSON] агентство видалити з мережі Інтернет недостовірну і негативну інформацію про нього, опубліковану в цій статті і відео матеріалі, стягнути з [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., а з [PERSON] 5000 грн.; стягнути з [PERSON] і [PERSON] матеріальну шкоду понесену ним на лікування у розмірі 402, 54 грн. і 60,90 грн. витрати на отримання інформації про відповідача [PERSON] агентство при підготовці позову, та судові витрати - 3741грн., з яких судовий збір та 2000 грн. витрати на правову допомогу. 1 Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі свідомо поширили про нього як працівника правоохоронного органу державного службовця та громадянина України недостовірну і негативну інформацію, яка є неперевіреною, необєктивною і компрометує його як головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів Волиньрибохорони, дискредитує його, унеможливлює виконання ним службових обов'язків. Внаслідок поширення такої інформації завдана шкода його немайновим правам, після ознайомлення з такою інформацією погіршився стан його здоров'я, він переніс сильний душевний і психологічний стрес, перебуває у постійній напрузі, читаючи коментарі до цієї статті, йому доводиться сприймати образливі висловлювання на адресу, погіршився сон, ускладнився перебіг його хвороби. У зв'язку з цим він перебував на лікуванні в терапевтичному відділенні та поніс витрати на придбання медикаментів. Загострення хвороби повязує з поширенням відповідачами негативної інформації. Крім того, через непідтверджені звинувачення у вчиненні злочинів змушений виправдовуватись перед односельчанами, колегами, рідними, знайомими, з яким погіршились стосунки. [PERSON] агентство надало йому право на відповідь і висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації, тому претензій щодо моральної та матеріальної шкоди до [PERSON] агентства не має. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав і, будучи допитаним як свідок в порядку ст.184 ЦПК України, пояснив, що на ґрунті особистих неприязних відносин [PERSON] постійно, систематично, починаючи з 2010 р., поширює про нього недостовірну інформацію, звертаючись до посадових осіб Волиньрибохорони, громадських організацій, в прокуратуру. За такими зверненнями проводились перевірки, однак жодних порушень з його боку не встановлено. Поширена інформація дійсності не відповідає і спростовується наявними в нього і наданими суду доказами, Так, він дійсно був засуджений, але не тричі, як стверджує відповідач, а двічі, і не за зґвалтування, а за замах на зґвалтування, відбував реальне покарання не 10 років, а 3 роки 6 місяців. Згадані в оскаржуваній статті панелі він викупив у жителів с.Яревище, а не викрав, постанова про порушення щодо нього кримінальної справи за цим фактом крадіжки була скасована судом, і вказане рішення залишено без змін апеляційним судом Волинської області. Не відповідають дійсності також твердження відповідача [PERSON] про те, стосовно нього були порушені і закриті кримінальні справи через рибу і звязки, як державний посадовець чинив і чинить безчинства і свавілля. Вказаний факт спростовується витягом з реєстру осіб, що притягались до відповідальності за вчинення корупційних правопорушень, де його прізвища немає. Згідно з чинним законодавством він є не судимий, пройшов спеціальну перевірку перед призначення на посаду державного службовця. Поширення такої інформації повязує безпосередньо з виконанням своїх посадових обов'язків і принциповою позицією, як інспектора Волиньрибохорони. Жодного моторного човна, підвісного двигуна «ВИХРЬ-32» та причіпа до нього в [PERSON] він не привласнював і такого не могло бути, оскільки належного йому човна він успадкував від батька, зареєстрував на своє ім'я, ще до того, як почав працювати інспектором, що підтверджує відповідним свідоцтвом. При цьому зазначив, що в кожній заяві відповідач по різному називає марку і модель човна, якого нібито привласнено, і вважає, що власник майна повинен би точно знати такі факти. Також пояснив, що в 2013 р. він склав, протокол про адміністративне правопорушення на відповідача [PERSON] і ще одну особу, які на ставку - водному обєкті, в с.Буцин були виявлені із риболовецькою сіткою («волочок»), такі дії прирівнюються до порушення правил рибальства. При складенні протоколу він вилучив риболовецьку сітку до вирішення справи по суті, протокол скерував до суду. За рішенням суду ці особи були притягнуті до відповідальності, риболовецька сітка конфіскована в дохід держави, а в подальшому знищена, про що свідчать постанова суду, акти про знищення, протоколи. Тому інформація поширена про цей випадок [PERSON], [PERSON] і [PERSON] агентством інформація про те, що позивач «вчинив фальсифікацію при складанні документів щодо притягнення його до адміністративної відповідальності і привласнив незаконно 2 вилучений «волочок», якого в послідуючому продав відомим йому особам» недостовірна. Статтю, яка була опублікована в мережі Інтернет, переглянуло понад 600 осіб і недостовірна інформація продовжує поширюватись, тому просить зобовязати [PERSON] агентство її видалити, а оскільки [PERSON] агентство надало йому право на відповідь то інших претензій до цього відповідача не має. При визначенні розміру грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди, виходить з того, що дії [PERSON] є систематичними, обсяг інформації, поширений ним, є значно більшим, ніж інформації, поширеної [PERSON], якого на його переконання «використали» інші особи, скориставшись тим, що останній не задоволений фактом притягнення його до адміністративної відповідальності, окрім того, в протоколі в поясненнях [PERSON] зазначив, що хотіли зловити кілька рибин для свята. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просить задовольнити позов, оскільки дії відповідачів не є оціночними судженнями, а свідомим розповсюдженням конкретних фактів, відповідачі, на яких лежить обовязок доказування у даному спорі, не надали доказів того, що поширена ними інформація є достовірною, а позивач навпаки надав суду всі належні докази на спростування такої інформації. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, вважає її розмір цілком обґрунтованим і доведеним належним чином, оскільки жодним доказом розмір і глибину душевних страждань людини неможливо визначити. Позивач добросовісно виконує посадові обовязки, протягом трудової діяльності не отримав жодного дисциплінарного стягнення, а лише подяки і грамоти, тому вважає, що такі висловлювання негативно впливають на ділову репутацію позивача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що він разом з громадою с. Буцин чистили ставок та облаштовували його територію для належного відпочинку. Позиченою риболовецькою сіткою («волочок») чистили дно ставка. Позивач, приїхавши до них, повідомив, що це прирівнюється до браконьєрства, порушення правил рибальства, і незважаючи на пояснення громади запропонував прибути в смт. Стара Вижівка для складення протоколу про адміністративне правопорушення. Оскільки позивач запевнив, що риболовецьку сітку поверне, вони погодились, протокол про адміністративне правопорушення був складений наступного дня, розглянутий в суді і за рішенням суду він сплатив штраф, однак риболовецьку сітку йому не повернули. Вважає, що його безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності, а риболовецьку сітку позивач продав іншим людям, про це йому згодом повідомили інші люди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що раніше працював на посаді еколога і також був державним службовцем. Все сказане ним про позивача було висвітленням його думок, тобто його судженнями, які він зробив, узагальнивши інформацію про позивача з розмов і слів інших людей, жодних документів про судимості позивача він не бачив, але вважає, що наявність кримінальних справ вже свідчить про судимість особи, незалежно від того, чи були ці справи закриті. З приводу привласнення в 2002 р. човна звертався в прокуратуру, однак не отримав відповіді про результати звернення. Крім того, він і в даний час вважає, що на посаді державного службовця має бути особа, яка себе не заплямувала, не скомпрометувала, а позивач, будучи судимим, не має права перебувати на посаді державного службовця. Представник відповідача [PERSON] агентства [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на положення національного законодавства, практику Європейського суду, що регулює вказані правовідносини, та з урахуванням характеру уточнених позовних вимог, пояснив, що позов вважає безпідставним. Зазначив, що [PERSON] агентство надало можливість позивачу на його прохання висвітити свою його позицію з даного приводу. Зважаючи на те, що оскаржується не весь обсяг інформації, викладений у статті, а лише її частина, така інформація є суспільно необхідною, то підстав для її видалення немає. Крім того, можливо, що в подальшому ця стаття забезпечить реалізацію своїх прав і іншим особам. Публікація оспорюється не в повному обсязі, інформація в ній є значно ширшою, її надають ще й інші люди і посадові особи. Висловлювання відповідачів [PERSON] і [PERSON] у статті були їх оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню і за які вони не повинні нести відповідальність. До 3 того ж були застосовані алегорії, зокрема про те, що кримінальні справи були закриті «за рибу і за звязки», оскільки такої підстави закриття справи в законодавстві немає. Так, під час чистки ставка громада села робила суспільно-корисну дію, що підтверджено рішенням і протоколом сесії сільської ради, однак при цьому було складено протоколи, позивач застосував вогнепальну зброю, тому вважає, що такі дії позивача під час чистки ставка його самого скомпрометували, при цьому були порушення і з його боку, а саме така поведінка й формує думку громадськості про позивача. Позивач не мав права вилучати риболовецьку сітку, оскільки вона не належала на праві власності відповідачу. За таких обставин переконаний, що [PERSON] має підстави вважати, що його незаконно притягнули до відповідальності, оскільки він робив суспільно-корисну дію, а не займався браконьєрством. Також пояснив, що відповідач [PERSON] вважає, що в нього привласнили катер, оскільки має частину документів на нього, з цього приводу звертався до правоохоронних органів, реалізовуючи право, надане йому ст.40 Конституції України, тому такі звернення не є підставою для задоволення позову, а оскільки він не отримував відповідей, в такому випадку добросовісно вважав, що ця інформація є достовірною. [PERSON] звертався неодноразово до державних органів і громадських організацій із заявами, в яких доводив до відома громадськості про те, що позивач, будучи судимим, іде «на державну роботу», не мав на меті порочити ім'я позивача, а привертав увагу суспільства до особи позивача. Оціночне судження це логічний висновок, отриманий в результаті узагальнення отриманої інформації. [PERSON] зробив логічний висновок, повідомив правдиву інформацію, критикував дії державного службовця, доводив до відома суспільства суспільно корисну інформацію. З огляду на те, що позивач є службовою особою, на нього поширюються ширші межі критики його діяльності. Те, що позивач притягався до кримінальної відповідальності за крадіжку і зґвалтування доведено; дані з бази «Армор» свідчать про те, що скарги на позивача були, тому його репутація не є бездоганною. Тому, вважає, що його законні права не порушені. Хвороби позивача, на загострення яких він покликається, виникли не з моменту дачі інтервю, а раніше, а тому, на його переконання, факт заподіяння позивачу моральної шкоди і її розмір не доведений і не підтверджений жодним належним доказом, показання лікаря як свідка вважає неналежним доказом, також позивач не довів причинний зв'язок між лікуванням, придбанням ліків, і публікацією, що суперечить вимогам змагальності сторін. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Так, судом встановлено і визнається сторонами, що 23 червня 2015 р. інформаційним агентством «Волинське агентство розслідувань» опубліковано статтю під назвою «У Старій Вижві активісти кажуть, що держінспектором Волиньрибохорони поставили людину з трьома судимостями» (а.с.14-18,33). У вказаній публікації і відео матеріалі до неї відповідач [PERSON] заявив про те, що позивач «тричі судимий по статтях 117 і 185 за зґвалтування і крадіжки», «перебував 10 років у колоніях», «буде і надалі чинити свавілля в районі», «він був судимий за крадіжки при будівництві своєї хати, покрав панелі в с.Яревище, але справа була закрита, були і інші порушені кримінальні справи, але закриті через рибу і звязки через звязки», «навіть особисто в мене, коли я працював на посаді, він позичив катер і мотор, сказав, що поверне, через певний час, коли я повернувся працювати до Вижви, він катера не віддав, а зареєстрував на себе і привласнив», «надалі чинить всякі безчинства, є люди, які розкажуть», « по Буцині чистили ставок, він приїхав забрав снасті, поштрафував людей, а потім ті снасті перепродав». У цій же публікації відповідач [PERSON] заявив про те, що був прикрий випадок коли громада села вирішила прибрати ставок та упорядкувати його, це сміття вони витягували з ставка «волочком» (риболовецька сітка), під час цього приїхав інспектор, взяв сітку в осіб, які нею тягнули сміття, що було на дні ставка, сказав що завтра в Вижві все напише, вони погодились, бо інспектор обіцяв віддати «волочка», риби в них не знайшов. Наступного дня позивач склав протокол, якого передали в суд. Вони прийшли в суд, у суді їм не повернули цю риболовецьку сітку і вони сплатили штраф. При цьому [PERSON] у статті повідомив, що «він його як ми 4 взнали потім продав того волочка другим людям також на озеро, люди впізнали того «волочка», він ще був новий». Таким чином, встановлено, що інформація щодо позивача, яка ним оскаржується, була доведена до відома певного кола осіб вказаними в позові відповідачами в справі, яку позивач просить спростувати, як таку, що не відповідає дійсності і завдає шкоди його інтересам. Позивач працює головним державним інспектором відділу охорони водних біоресурсів Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Волинській області (а.с.59, 36-38). Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст. 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно зі статтею 17 Закону «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Разом з тим, відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.2 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У п. 19 наведеної вище постанови Пленуму судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, 5 думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти\~\~та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Позовні вимоги до [PERSON] слід задовольнити частково. Так, дослідивши відеозапис інтервю, наданого [PERSON], встановлено, що в цьому інтервю останній описав події, які стали підставою для складення на нього протоколу та обставини, за яких він складався. Однак, при цьому встановлено, що він не озвучував фрази саме про те, що позивач «сфальсифікував» матеріали про його притягнення до адміністративної відповідальності. Зважаючи на це, позовні вимоги про визнання недостовірною інформації про те, що позивач вчинив фальсифікацію при складанні документів щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності безпідставні. Як пояснив у судовому засіданні відповідач [PERSON] він не погоджується з тим, що вчинив порушення правил рибальства, вважає, що не вчиняв правопорушення, а чистив ставок і суд вважає вираженням його поглядів, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Проте, відповідач [PERSON], висловлюючись про долю риболовецької сітки «волочка», сказав про позивача наступне: «він його («волочка»), як ми взнали потім продав того волочка, другим людям також на озеро, люди впізнали того «волочка», він ще був новий» /наведено дослівно з відеозапису/. Доводи відповідача про те, що він зробив таке припущення зі слів інших людей є його оціночним судженням, не заслуговують на увагу. Відповідач сам повідомив під час судового засідання, що був у суді при розгляді протоколу щодо нього правопорушення, надавав пояснення суду, відповідно до рішення суду за наслідками розгляду цього протоколу він сплатив штраф, однак снасті йому не повернули, а конфіскували. Крім того, з наданої позивачем копії постанови суду, яка набрала законної сили, встановлено, що судом було прийнято рішення про конфіскацію сітки в дохід держави. Таким чином, відповідач [PERSON] достовірно знав про рішення суду в тому числі і в частині конфіскації знарядь лову, оскільки оскаржував цю постанову, та як пояснив, повернув гроші за позиченого «волочка», тому в даному випадку він не висловив припущення, а повідомив про конкретний факт щодо перепродажу позивачем сітки, яка була конфіскована, що не відповідає дійсності. З огляду на викладене, доводи представника [PERSON] агентства про те, що був факт порушень про складенні протоколу з боку позивача, зокрема щодо зясування правомірності конфіскації сітки, не спростовують висновку суду. Надані суду рішення Буцинської сільської ради про правомірність проведених робіт по облаштуванню ставка (а.с.162-164) не є підставою відповідачу стверджувати про продаж конфіскованої сітки, завідомо знаючи про її конфіскацію. Позивач надав суду докази недостовірності даної інформації - документи про конфіскацію сітки та про її знищення (а.с.46-55), а тому слід визнати такою, що не відповідає дійсності інформацію про те, що позивач продав вилучену риболовецьку снасть («волочок»). Позовні вимоги щодо [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, стверджує, що все сказане ним про позивача було його судженнями, тобто його думками, припущеннями, які він зробив проаналізувавши те, про що говорять люди. Від своїх суджень не відмовляється. Доводи відповідача [PERSON] частково заслуговують на увагу. Так, суд вважає, що висловлювання відповідача [PERSON] про те, що позивач: «буде і надалі чинити свавілля в районі, був судимий за крадіжки при будівництві своєї хати, але справа була закрита, були і інші порушені кримінальні справи, але закриті через рибу і звязки через звязки» не містять конкретних фактів, є оціночними судженнями і не підлягають спростуванню. При цьому відповідач [PERSON] пояснив, що знав про судимості позивача, але не точну 6 їх кількість, про те, що щодо нього було порушено кримінальну справу, і вважає це свавіллям з його боку. В такий спосіб він дав свою оцінку діяльності позивача, крім того і раніше він привертав увагу громадськості до такої діяльності (а.с.60,61,69). Відтак, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] і представника відповідача [PERSON] та відхиляє доводи позивача і його представника, оскільки дана інформація є критичним, оціночним та суб'єктивним судженням автора та викладена з дотриманням вимог ст. ст. 29, 30 Закону України "Про інформацію", ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, викладена у статті інформація не спрямована на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача. Разом з тим, як вбачається зі змісту висловлювань відповідача [PERSON] в статті, у ній міститься інформація щодо фактичних обставин, які на переконання автора, мали (мають) місце в дійсності, а відтак в силу вищенаведених норм закону відповідач [PERSON] мав би довести, що вказані обставини відповідають дійсності, чого відповідач не зробив, зокрема про те, що позивач: «тричі судимий по статтях 117 і 185 за зґвалтування і крадіжки, перебував 10 років у колоніях, покрав панелі в с.Яревище, вилучені снасті перепродав, особисто в мене привласнив катер». Із витребуваних судом за клопотанням представника відповідача [PERSON] доказів і доказів, наданих позивачем [PERSON], встановлено, що відображена в статті інформація про кількість судимостей позивача не відповідає дійсності, оскільки відповідно до вимоги про судимість він був засуджений двічі /а не тричі/, відбував покарання у виді трьох років і шість місяців позбавлення волі /а не 10 років/ (а.с.43, 98), постанова про порушення щодо нього кримінальної справи за фактом викрадення керамзитових плит була скасована Старовижівським районним судом (а.с.39,40), корупційних правопорушень не вчиняв (а.с.41), є таким, що немає судимості відповідно до ст. 89 КК (а.с.43,44), згідно з даними бази «Армор» станом на 26.08.2015 р. щодо нього надходили повідомлення, в тому числі і зафіксовано повідомлення за його зверненнями, однак кримінальні справи не порушувались (а.с.124-128), до дисциплінарної відповідальності не притягався, за виконання службових обов'язків отримував заохочення (а.с.56-58,65,104-110). Щодо інформації про привласнення позивачем катера, відповідач [PERSON] на підтвердження своїх доводів не надав відповідних документів, які свідчать про його права на вказаний катер (човен), обвинувального вироку суду, яким було б доведено факт привласнення чи крадіжки, доказів того, що звертався раніше (до моменту публікації) до правоохоронних органів і того, що не отримував відповідей на свої звернення. Суд враховує, що він звернувся із відповідною заявою про внесення даних в ЄДРДР після отримання копії позовної заяви [PERSON] (а.с.76), що не є належним доказом вини позивача у привласненні човна, кримінальне провадження за цією заявою закрито (а.с.160). Також слід зауважити, що звернення відповідача в оспорюваній статті, були адресовані і стали доступні не лише правоохоронним органам, як зазначає представник відповідача [PERSON], а й невизначеному колу осіб, в тому числі тим, які не мають відношення до правоохоронних органів, звернення в статті містили інформацію про скоєння позивачем злочину без надання про це відповідних доказів. Не надав таких доказів відповідач [PERSON] і в судовому засіданні, хоча обовязок доказування суд розяснював сторонам. Позивач зі своєї сторони на підтвердження вимоги позову в цій частині надав судновий білет про реєстрацію за ним моторного судна (а.с.35) і лист про те, що кримінальне провадження за цим фактом закрито (а.с.160). Доводи представника відповідача - [PERSON] агентства [PERSON] про те, що наявність таких звернень і факти наявності судимостей позивача самі по собі дають підстави вважати, що його репутація є небездоганною, тому мала місце критика діяльності позивача не заслуговують на увагу, оскільки мало місце повідомлення про факти. Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що доведено, що позивач є судимий, але враховує, що в даному випадку відомості про неї були неповні і перекручені (п.15 Постанови). Щодо заяви про продаж конфіскованої риболовецької сітки, слід зауважити, що відповідач [PERSON], як колишній еколог, який також притягав осіб до відповідальності, повинен знати 7 про порядок вирішення долі речових доказів і знарядь промислу, тому зробивши відповідну заяву, не висловив припущення, а повідомив конкретний факт. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] в порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав жодних належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б підтвердили викладену в цій частині інформацію, на відміну від позивача, який довів протилежне, надавши докази недостовірності інформації. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що стаття в цій частині містить інформацію про події і факти, які можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності, а тому відповідно до ч.3 ст.277 ЦК України така інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та принижує ділову репутацію. Таким чином, не може вважатись достовірною, а відтак підлягає спростуванню інформація про те, що позивач: «тричі судимий по статтях 117 і 185 за зґвалтування і крадіжки, перебував 10 років у колоніях, покрав панелі в с.Яревище, вилучені снасті перепродав, привласнив в [PERSON] катер». Посилання на те, що частково інформація [PERSON] була надана з офіційних джерел, посадових осіб, зокрема від прокурора району, не заслуговують на увагу, оскільки такого не встановлено, відсутність у відповідача відповідей і результатів звернення не підтверджена. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини межі критики публічних осіб є більш ширшими, аніж до приватної особи, про що зазначено зокрема в рішенні у справі «Лінгенс проти Австрії», заслуговують на увагу. Разом з тим, позивач не є публічною особою, незважаючи на те, що є державним службовцем. У положеннях Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, рекомендаціях, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Політичні діячі та посадові особи це особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях. Позивач до таких осіб не відноситься, оскільки відіграє такої ролі у суспільному життя. Позов у частині зобовязання відповідача - [PERSON] агентство видалити з мережі Інтернет негативну інформацію про позивача, опубліковану в статті і відеоматеріалі, задоволенню не підлягає. Суд погоджується з доводами представника [PERSON] агентства [PERSON] про те, що предметом спору є не публікація в цілому, а її окрема частина, в тому числі озвучена іншими особами, до яких позов не предявлявся, що не виключає можливості в подальшому цими особами скористатись правом на захист своїх інтересів. Крім того, як пояснили в судовому засіданні сторони, [PERSON] агентство надано позивачу можливість висвітлити свою позицію і спростувати інформацію щодо себе, ця стаття була опублікована. Таким чином, відповідачем забезпечено рівні права і можливості всім сторонам в справі щодо висвітлення своєї позиції. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із приниженням честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб за наявності вини особи (ст. 1167 ЦК). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і 8 протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін. Суд, сприяючи сторонам в реалізації їхніх процесуальних прав, розяснював обовязок довести обставини, на які вони посилаються як на підставу вимог і заперечень. Згідно зі ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач на підтвердження позовних вимог, як докази надав чеки на придбання ліків (а.с.34), листок непрацездатності від 17.06.2015 р., від 30.06.2015 р., з яких вбачається що він перебував на амбулаторному лікуванні (а.с.66,67). Однак, у порушення вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач не надав доказів, що б підтверджували причинно-наслідковий зв'язок між поширенням інформації, розміщеної на сайті, та завданою йому шкодою, посилаючись на отримані душевні і моральні страждання, не надав жодних висновків відповідних спеціалістів, які могли підтвердити чи спростувати глибину моральних страждань. Доводи позивача про те, що при зверненні в лікарню він повідомив лікуючому лікарю причину погіршення стану здоров'я, суд критично оцінює, оскільки показання лікаря [PERSON], як свідка не є належним доказом в розумінні ст. 60 ЦПК. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У пунктах 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розяснено зокрема про те, що позивач має навести у заяві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, і що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначивши розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. Проте достатніх обгрунтувань розміру відшкодування моральної шкоди та критеріїв визначення її розміру не наведено ані в позовній заяві. Таким чином, в стягненні компенсації на її відшкодування слід відмовити. За таких обставин, також відсутні підстави для відшкодування майнової шкоди в розмірі 402,54 грн. Позивач стверджує, що саме таку суму коштів витратив на придбання ліків для лікування, яке він проходив внаслідок публікації про нього недостовірної інформації, обґрунтовуючи вимоги тим, що вартість придбаних ліків є цілком адекватною, інших доказів не надав. Позивач представив чеки про придбання медичних препаратів, однак він не довів, що саме ці препарати були йому призначені, як і не довів необхідності вживання цих препаратів внаслідок подій, що відбувались після публікації. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її прав має право на відшкодування збитків, якими є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, вони підлягають відшкодуванню особою, яка завдала шкоду (ст. ст. 22, 1166 ЦК). Оскільки позивач не довів факт спричинення йому моральної та майнової шкоди діями відповідачів, то підстав для задоволення таких вимог немає. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати (ст. 79 ЦПК України) складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з 9 розглядом справи (якими зокрема є витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані з проведенням інших дій, необхідних для розгляду справи). Позивач відповідно до\~Закону України «Про судовий збір» сплатив судовий збір за подачу позовної заяви про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, який відповідно до ст. 4 цього Закону сплачується окремо за вимоги як про захист честі та гідності, так і за вимоги про відшкодування моральної шкоди. Оскільки суд частково задовольнив вимоги позивача, зокрема в частині вимоги про захист честі та гідності до [PERSON] і [PERSON], то з цих відповідачів слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір за цю вимогу - 243,60 грн. в рівних частках по 121,80 грн. Крім того, при підготовці позову на виконання ухвали суду про залишення позову без руху позивач отримував інформацію про відповідача з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за отримання якої оплатив 60,90 грн. та надав відповідну квитанцію (а.с.34, а.с.19-20, 7-8). Таким чином, він поніс витрати, повязані з розглядом справи відповідно ст. 79 ЦПК, а тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах по 30,45 грн. на користь позивача. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із додатком до Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року, витрати, повязані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення суду, обчислюються, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Як вбачається із квитанції прибуткового касового ордера від 24.09.2015 року, виданої адвокатом [PERSON] (а.с. 141), позивач за умовами договору про надання правової допомоги оплатив гонорар в сумі 2000 грн. Представник позивача на обґрунтування розміру витрат на правову допомогу пояснив тим, що затрачено значний час на вивчення цієї категорії справ, яка є дуже складною, підготовлено і подано позов, а в подальшому уточнення до позову, а тому вважає, що це цілком прийнятна і обґрунтована вартість послуг адвоката. Проте, документальні підтвердження розміру саме таких витрат у цій справі - відсутні, як і відсутній розрахунок на підтвердження затраченого часу та відповідно вартості послуг адвоката.

Outcome: partial