Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», 05.09.2014 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просив у рахунок погашення заборгованості у розмірі 1066291,03 грн. за кредитним договором № 240К від 10.08.2007 р., укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , забезпеченим договором іпотеки від 15.08.2007 р., звернути стягнення на належний [PERSON] та [PERSON] предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,7262 га несільськогосподарського призначення для обслуговування виробничих приміщень, яка розташована по [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2016 р. скасовано заочне рішення суду від 16.03.2015 р. у даній справі. Ухвалою суду від 01.07.2016 р. провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням судової оціночно-земельної експертизи предмету іпотеки. Ухвалою суду від 06.03.2018 р. провадження у даній справі поновлено у зв`язку з отриманням висновку експертизи та призначено підготовче засідання у рамках розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Після зміни позову 04.09.2018 р. позивач просив стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у солідарному порядку заборгованість у розмірі 1054410,31 грн. за кредитним договором № 240К від 10.08.2007 р. Ухвалою суду від 12.12.2018 р. до участі у справі в якості третього відповідача залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 28.10.2019 р. залишено без розгляду первісну позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 21.11.2019 р. закрито підготовче провадження у даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Змінені вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного між банком та відповідачем [PERSON] кредитного договору № 240К від 10.08.2007 р. останній отримав кредит у розмірі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 09.08.2012 р. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 15.08.2007 р., згідно якого відповідачі-іпотекодавці передали в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,7262 га несільськогосподарського призначення для обслуговування виробничих приміщень, яка розташована по [ADDRESS] . На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON] , [PERSON] 10.08.2007 р. укладено договори поруки. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 р. з відповідачів у солідарному порядку стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 674434,52 грн. за вказаним кредитним договором. У зв`язку з порушенням зобов`язань позичальником за цим кредитним договором після ухвалення судового рішення утворилась заборгованість у розмірі 1512824,67 грн., з якої 697924,27 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 20.03.2012 р. до 10.08.2018 р., 814900,40 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20.03.2012 р. до 10.08.2018 р. Просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку 1054410,31 грн. заборгованості, що складається з 697924,27 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 20.03.2012 р. до 10.08.2018 р., 356486,04 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20.03.2012 р. до 22.04.2016 р., а також судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні змінений позов підтримав і просив його задоволити. У останні судові засіданні представник позивача не з`явився, у поданій суду заяві просив завершувати розгляд справи у його відсутності. У надісланих суду відповіді на відзив від 04.10.2019 р. та поясненнях від 29.04. та 06.05.2020 р. позивач посилався на те, що погашення заборгованості за рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 р. відповідачами не проводилось, рішення суду досі не виконано, відповідно договірні правовідносини між сторонами не припинилися, банк продовжує здійснювати нарахування відсотків та пені. Вважає, що вказане судове рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, і не тягне за собою припинення договору. Ухвалене раніше судове рішення не позбавляє кредитора права на звернення до суду з позовом про достягнення заборгованості за кредитним договором. Строки позовної давності банком дотримані. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні змінений позов не визнали і пояснили, що банком заявлені вимоги до позичальника та поручителів за межами загальної та спеціальної позовної давності, оскільки кредитним договором встановлено кінцевий термін повернення кредиту 09.08.2012 р., а у березні 2012 р. банк звернувся з позовом про дострокове стягнення заборгованості за даним кредитним договором, рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 р. позов задоволено. Просили застосувати до змінених позовних вимог позовну давність. У останні судові засідання представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, у поданих суду заявах просили завершувати розгляд справи у їх відсутності. У поданих суду 18.03.2020 р. запереченнях на відповідь на відзив посилались на те, що банком заявлено до стягнення з відповідачів 1054410,31 грн. заборгованості за кредитним договором № 240К від 10.08.2007 р., що складається з 697924,27 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 20.03.2012 р. до 10.08.2018 р. та 356486,04 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20.03.2012 р. до 22.04.2016 р. Вказані нарахування позивач здійснив після того, як строк користування кредитними коштами закінчився, оскільки за позовом банку про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська постановлено рішення від 19.04.2012 р. про задоволення позову. Позивач посилається на те, що у нього існує право і надалі нараховувати відсотки та пеню після постановлення судом рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Проте з такою позицією банку не можна погодитись, так як після заявлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості по кредиту кредитор втрачає право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за період після розірвання договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Такі правові позиції містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12-ц та інших постановах Верховного Суду. Тому відсутні підстави для нарахування відсотків та пені після 19.03.2012 р. Просили у позові відмовити за безпідставністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, не повідомила суду про причини неявки, не подала відзиву. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що відповідно до укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого був ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] кредитної угоди № 240К від 10.08.2007 р. та договору про видачу траншу № 240К від 10.08.2007 р. останній отримав кредит у розмірі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 09.08.2012 р. (т.1, а.с.7-12). На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між відповідачами [PERSON] , [PERSON] та банком укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 15.08.2007 р., згідно якого відповідачі - іпотекодавці передали в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,7262 га несільськогосподарського призначення для обслуговування виробничих приміщень, яка розташована по [ADDRESS] (т.1, а.с.13-16). На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON] , [PERSON] 10.08.2007 р. укладено договори поруки № 240К та № 240К 1 відповідно, згідно яких поручителі взяли на себе зобов`язання солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника [PERSON] . При цьому банком надано лише засвідчену копію договору поруки із [PERSON] (т.2, а.с.27). У зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором позивач у березні 2012 р. скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту у порядку, передбаченому ч.2 ст.1050 ЦК України. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 19.04.2012 р., яке набрало законної сили, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у солідарному порядку стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 674434,52 грн. за кредитним договором № 240К від 10.08.2007 р. (т.2, а.с.3). Стягнута судовим рішенням станом на 19.03.2012 р. сума заборгованості складалась із 270152,30 грн. заборгованості за тілом кредиту, 253064,31 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 118863,89 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань, 250 грн. штрафу (фіксована частина), 32104,02 грн. штрафу (процентна складова). Вказане судове рішення знаходиться на стадії виконання. Викладені обставини сторонами не оспорювалися. У рамках даної цивільної справи позивач заявив до стягнення 1054410,31 грн. заборгованості, що складається з 697924,27 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 20.03.2012 р. до 10.08.2018 р. та 356486,04 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20.03.2012 р. до 22.04.2016 р., згідно наданого позивачем розрахунку (т.2, а.с.4). Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12-ц. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду також у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц, постанові від 31.10.2018 р. у справі № 202/4494/16-ц. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що у зв'язку з невиконанням відповідачами рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 р. договірні правовідносини між сторонами не припинилися, тому банк правомірно продовжує здійснювати нарахування відсотків та пені за договором. При цьому суд враховує правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц. У вказаній постанові ВП ВС відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6-1206цс15, згідно якого, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Згідно вказаної правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Таким чином, у рамках даної справи судом встановлено, що після пред'явлення позову про дострокове стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України правопозивача на нарахування процентів та пені за кредитним договором припинилося. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем відсотків за період з 20.03.2012 р. до 10.08.2018 р. іпені за період з 20.03.2012 р. до 22.04.2016 р. та про необґрунтованість заявленого позову, у задоволенні якого слід відмовити. Крім того, суд зазначає про безпідставність заявлених банком вимог до поручителів [PERSON] , [PERSON] з огляду на припинення поруки, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (у редакції ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування" від 03.07.2018 р.) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов'язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов'язання не пред'явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред'явить позову до поручителя. Для зобов'язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов'язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов'язання. Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування" від 03.07.2018 р. цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. Пункт 10 договору поруки (т.2, а.с.27) передбачає, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Однак, така вказівка договору не може вважатися строком дії поруки, відповідно, строк дії поруки не встановлений. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 604/156/14-ц. У кредитному договорі у рамках даної цивільної справи строк виконання основного зобов`язання чітко визначений, зокрема вказано, що термін повернення кредиту не пізніше 09.08.2012 р. Крім того, банк змінив строк дії договору у зв'язкузі зверненням до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту. З даним позовом до поручителів банк звернувся у вересні 2018 р., що свідчить про припинення поруки. З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про відмову у позові до позичальника та поручителів у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір залишається за позивачем. При цьому суд зазначає, що при зверненні до суду з первісною позовною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2014 р. позивач сплатив максимальний на той час судовий збір у розмірі 3654 грн. Після зміни позову у вересні 2018 р. позивач не доплатив судовий збір у розмірі 12162,15 грн. (1,5 % від заявленої суми у 1054410,31 грн., що становило 15816,15 грн. - 3654 грн. = 12162,15 грн.). Тому з позивача слід стягнути 12162,15 грн. не сплаченого судового збору у дохід державного бюджету. На підставі наведеного, відповідно до ст. 526, 553, 554, 559, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved