Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом про визнання заповіту недійсним та нікчемним, посилаючись на те, що в 2010 році у його батька [PERSON] стався інсульт, а вже під час лікування у Черкаській ЦРЛ стався повторний інсульт, після чого у нього відібрало мову, паралізувало праву частину тіла, хоча при цьому він міг пересуватися самостійно. Після реабілітації після хвороби, батько мав намір оформити договір дарування, однак звернувшись до нотаріальної контори, в оформленні вказаного договору, безпосередньо позивачу та його батьку було відмовлено, у зв`язку з тим, що стан батька не відповідає вимогам законодавства, оскільки нотаріус не міг почути волю батька. В останні роки свого життя, батько позивача проживав у [ADDRESS] , яка належала на праві власності його покійній дружині, разом з матір`ю своєї покійної дружини. Позивач вказує, що він неодноразово намагався його провідати, але відвідати батька йому вдавалося дуже рідко, оскільки двері квартири йому майже ніколи не відчиняли. Так [INFO] помер батько позивача [PERSON] та 26.02.2017 [INFO] при зустрічі з [PERSON] позивачу стало відомо, що померлий [PERSON] 21.05.2016 року склав заповіт на ім`я [PERSON] , який усе своє майно заповів останньому. Заповіт було посвідчено секретарем виконавчого комітету Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області Осадчою Т.В. Вказаний заповіт вважає недійсним, внаслідок невідповідності волевиявлення заповідача його волі у момент складення заповіту та таким, що складений з численними порушеннями вимог чинного законодавства України. Зокрема враховуючи фізичний стан батька на момент складення заповіту, спадкодавець [PERSON] не міг особисто висловити свою волю, заповіт було складено через представника, відомості про спадкодавця вказані не точно, а саме місце його народження, секретарем Степанківської сільської ради порушено порядок складання, посвідчення заповіту, тобто заповіт посвідчений з недотриманням вимог закону щодо форми і змісту заповіту. Просить суд, визнати недійсним та нікчемним заповіт [PERSON] від 21.05.2016 року складений секретарем Степанківської сільської ради через представника [PERSON] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що його батько у 2010 році, після перенесеного інсульту був частково паралізований, у нього відібрало мову і він не міг виразити своє волевиявлення під час складання заповіту, тобто він не мав змоги сказати, що все своє майно заповідає відповідачу. У зв`язку з тим, що батько перебував у такому стані, нотаріусом йому було відмовлено в оформленні договору дарування, оскільки останній не міг почути волю батька. Зі слів [PERSON] він дізнався, що заповіт був складений ним безпесередньо у секретаря сільської ради с.Степанки Черкаського району. Вважає заповіт недійсним, оскільки складений з суттєвими порушеннями вимог чинного законодавства України, зокрема місце народження батька зазначене у паспорті відрізняється від місця народження указаного в заповіті, секретар склала заповіт через представника [PERSON] , а не зі слів заповідача, свідок присутній при складанні заповіту був запрошений за бажанням секретаря, а не спадкодавця, у заповіті відсутній посвідчувальний підпис [PERSON] , оскільки останній через свій фізичний стан не міг писати, є обгрунтовані підстави вважати, що свідки при складанні заповіту були відсутні, оскільки у заповіті відсутні повні відомості про особу свідка та інші порушення. Крім того позивач вказує, що його батько [PERSON] після перенесеного інсульту став інвалідом першої групи, тобто людиною з частковою (не повною) дієздатністю і потребував сторонньої допомоги, перебував на обліку у Черкаській ЦРЛ де проходив обов`язкове обстеження та лікування, в наслідок чого є підстави вважати, що при складанні заповіту [PERSON] не усвідомлював своїх дій бо мав загострення хвороби, що в подальшому призвела до смерті. Представник відповідача Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області у судове засідання не з`явився, проте на адресу суду надійшло клопотання від сільського голови Чекаленка І.М. про розгляд даної справи без участі представника сільської ради. У вирішенні даного справи покладаються на компетентність суду. Крім того, 29.07.2019 року від представника Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області Нечаєнко С.І. до суду надано відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого позовні вимоги [PERSON] не визнала, вказавши, що секретарем сільської ради Осадчою Т.В. було дотримано всі вимоги чинного законодавства України при складанні та посвідчені заповіту [PERSON] , який був особисто присутній при складанні заповіту. Також зазначили, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 року, яке набрало законної сили 17.04.2018 року, встановлено що заповіт складений [PERSON] відповідає формі та змісту, а також встановлено наявність вільного волевиявлення заповідача на його вчинення, а тому обставини на які посилається [PERSON] при розгляді даної справи, не підлягають доказуванню, оскільки вже встановлені судовим рішенням. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити у повному обсязі, з підстав вказаних у відзиві. Крім цього, від відповідача надійшло клопотання від 20.08.2019р. про заміну неналежного відповідача по справі, оскільки рада вважає, що належним відповідачем має бути [PERSON] . Представник третьої особи Черкаської районної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла заява від завідувача Черкаської РДНК Чуй [PERSON] про слухання справи без представника нотаріальної контори, у вирішенні справи покладаються на компетентність суду. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Биченко І.Я. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що є рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 року, яке набрало законної сили 17.04.2018 року, згідно якого у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту від 21.06.2016 року недійсним відмовлено у повному обсязі. Судами як першої та і апеляційної інстанції встановлена відповідність оспорюваного заповіту формі та змісту, що вимагаються законом, а також наявність вільного волевиявлення заповідача на його вчинення. Твердження позивача про відсутність у покійного заповідача вільного волевиявлення на складення заповіту є надуманими та не підтверджені належними доказами. В обґрунтування своїх доводів представником [PERSON] адвокатом Биченко І.Я. до суду надано письмові пояснення від 26.07.2019 року, які містяться у матеріалах справи. Крім цього, представником [PERSON] вказано, що належним відповідачем по даному спору має бути [PERSON] , що узгоджується з п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9. Також вказано, що визнання нікчемного заповіту недійсним є неналежним способом захисту прав особи, про що звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019р. (справа №916/3156/17). Крім цього, представником окремо наголошено на тому, що у прохальній частині позовних вимог позивачем вказано про необхідність визнання нікчемним та недійсним заповіту [PERSON] від 21.05.2016р., однак такого заповіту не існує, оскільки заповіт [PERSON] був складений 21.06.2016р. і позивачем не уточнено свої позовні вимоги у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно положень до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити\~\~шляхом звернення до суду у визначеному\~ЦПК України\~порядку (ст.4 ЦПК України) і що також гарантовано\~ст.124 Конституції України. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 76-80 ЦПК України\~засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, вивчивши позовну заяву [PERSON] , встановив, що позивач просить визнати недійсним та нікчемним заповіт [PERSON] від 21.05.2016 року складений секретарем виконавчого комітету Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області, згідно якого [PERSON] заповів все належне йому майно [PERSON] , [INFO] , однак у матеріалах справи наявний заповіт від 21.06.2016 року, а тому суд прийшов до висновку, що обставини вказані у позовній заяві не підтверджені належними письмовими доказами та не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справи. Вказана обставина, а саме оспорювання заповіту від 21.05.2016р., якого насправді не існує, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем не уточнено свої позовні вимоги у встановленому законом порядку. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним заповіту від 21.06.2016 року відмовлено у повному обсязі. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 17.04.2018 року дане рішення першої інстанції залишено без змін. Так, судами як першої так і апеляційної інстанції встановлено, що вимоги закону повністю дотримані у заповіті від 21 червня 2016 року, а саме він укладений у письмовій формі, в ньому зазначено місце і час його складання, він підписаний особисто заповідачем та посвідчений секретарем сільської ради, тобто по формі і змісту заповіт відповідає вимогам закону, а тому відповідно до вимог до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд констатує, що позивач фактично не згоден із рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 року, яке набрало законної сили, тому звернувся до суду із даним позовом, змінивши статус учасників процесу (зазначивши відповідача [PERSON] як третю особу) та розширивши свої позовні вимоги, зокрема доповнивши та розширивши підставу заявленого позову невідповідність заповіту вимогам закону щодо форми і змісту, яка вже була предметом судового розгляду. Суд вважає, що належним відповідачем по даному спору має бути спадкоємець [PERSON] , що узгоджується з п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де вказано, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси (а у даному випадку секретар сільської ради), що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обгрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Однак, до якого саме відповідача заявити позов вирішує виключно позивач. Тому, враховуючи викладене, суд вважає безпідставними позовні вимоги, заявлені позивачем саме до Степанківської сільської ради Черкаського району. Також суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо визнання нікчемного правочину недійсним є неналежним способом захисту прав особи, про що звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019р. (справа №916/3156/17). Встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом (п.70). Тому, і в цій частині позов є необгрунтований і безпідставний. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Щодо твердження позивача, що його батько [PERSON] за станом свого здоров`я не міг вчиняти дії встановлені законом при складанні заповіту, а саме писати, читати вголос а у цілому і усвідомлювати значення своїх дій при складанні заповіту, що є підставою визнання заповіту нікчемним, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень ч.1\~ст.1257 ЦК\~підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі\~ст.215 ЦК\~визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1\~ст.1234 ЦК), згідно із приписами ч.1\~ст.1257 ЦК\~підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені\~ст.1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (ст.ст.1251,\~1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до вимог ч.4\~ст.207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов`язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч.4\~ст.207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. У матеріалах справи відсутні будь які дані, що померлий [PERSON] за життя страждав на психічні розлади, звертався до психіатра, потребував психіатричної допомоги у зв`язку із станом свого здоров`я, в певній мірі не усвідомлював значення своїх дій на момент складення заповіту 21.06.2019 року. Заявлене позивачем клопотання про призначення судом посмертної судово-психіатричної експертизи не обґрунтовано, не підтверджено належними документами та базувалося виключно на припущеннях та домислах позивача, а тому, враховуючи суть позовних вимог та наявні докази по справі, ухвалою суду від 12.11.2019 року у призначені посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Судом установлено, що станом на час посвідчення спірного заповіту органом місцевого самоврядування уповноваженим посвідчувати заповіти є Степанківська сільська рада Черкаського району Черкаської області, а відповідальною посадовою особою за вчинення нотаріальних дій у Степанківській сільській раді Черкаського району Черкаської області була секретар виконавчого комітету Осадча Т.В. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені, необгрунтовані, безпідставні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Окремо, суд вважає необхідним констатувати про зловживання позивачем своїми процесуальними правами згідно положень ч.2 ст.44 ЦПК України щодо неодноразового заявлення безпідставних і необгрунтованих клопотань з приводу відводу судді, нелегітимності суду, судді, відсутності у судді повноважень, долучення до матеріалів справи документів, які не мають значення для розгляду справи. Суд вирішив дані клопотання в порядку, передбаченому ч.3 ст.44 ЦПК України. Тому суд, згідно ч.4 ст.44, ст.ст.143, 144 ЦПК України вважав за необхідне застосувати до позивача заходи процесуального примусу у виді попередження (під звукозапис). Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed