Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що від фактичних шлюбних відносин із відповідачем вона має дитину - доньку [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, про що свідчить свідоцтво про народження дитини видане Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 1389. Позивач та Відповідач вже більше двох років не мешкають разом, фактично жодних відносин не підтримують, не ведуть спільного господарства, відповідач не навідує свою малолітню дитину, не спілкується з нею, не приймає жодної участі у її вихованні та розвитку. Тобто, батько дитини взагалі не виконує свої батьківські обов'язки щодо дитини; відповідач має заборгованість по аліментам у розмирі 12 000,00 грн., дитина постійно мешкає разом із позивачем та її батьками та перебуває на утриманні позивача. Як зазначається позивачем при зверненні до суду позивач працює у ПП «Строймир - Сервис» на посаді диспетчера, на даний час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, дитина починає ходити до дитячого садочка. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; дитина відвідує різні дитячі центри, де має можливість спілкуватися з дітьми та отримувати необхідні знання для дітей відповідного віку. дттина відвідує такі занятті, як навколо світу, вивчення англійської мови для дітей з 3 років, логопеда та танці, усі заняття проходять у дитячому центрі «Маленьке чудо», там дитина має можливість постійного спілкування та находження в колективі, що гарно спливає на розвиток, культуру та вихованість дитини. Разом з тим, позивач разом з дитиною та своїми батьками дуже часто подорожують, та цьому відпочину позивач приділяє дуже високе значення: дитина завжди відпочиває у дуже гарних умовах, у свій вік дитина побувала у різних куточках нашої країни, адже позивач намагається виховувати дитину розумною, культурною, всебічно розвиненою людиною з повагою та любов'ю до своєї сім'ї та батьків. Позивач та її батьки (мати та вітчим) є громадянами Республіки Білорусь, але постійно мешкають на території України у м. Дніпропетровську, перебувають в Україні на законних підставах. Усі рідні позивача (рідний батько, бабусі, дідусі, тітки, сестри та брати) мешкають на території республіки Білорусь та раніше позивач навідувала свого батька, бабусю та дідуся разом з відповідачем та дитиною. Але згодом, коли стосунки позивача та відповідача погіршились та вони перестали мешкати разом, ці поїздки закінчились: відповідач не дає позивачу згоду на виїзд їх спільної дитини за межі країни. Позивач з цього приводу вже зверталась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськ із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі країни без згоди батька, та лише одного разу відповідач надав згоду на виїзд дитини до Республіки Білорусь (до початку розгляду справи), через що позивач із дитиною мала змогу навідати своїх рідних у Республіці Білорусь. Оскільки згодом стосунки позивача та відповідача зовсім погіршились, та відповідач без жодних пояснень та аргументів відмовляє позивачу у проханні виїхати з дитиною за межі країни, при цьому, відмови відповідача стосуються не тільки поїздок до родичів у Республіку Білорусь, а також до будь яких інших країн. Також відповідач почав кудись зникати, не мешкає за адресою реєстрації свого місця проживання, не відповідає на телефоні дзвінки, переховується від позивача, вважаючи, що усі дзвінки до нього пов'язані із заборгованістю за аліментами. Позивачем зазначається про те, що вона не має можливості періодично виїжджати із донькою за кордон для її оздоровлення, навчання, розширення світогляду дитини; виїжджати на постійне місце проживання до іншої країни позивач не має наміру (позивач разом з батьками у 2012 р. придбали будинок для свого проживання, що підтверджує намір проживати на території України), утім, бажає лише разом із дитиною навідувати своїх родичів, які мешкають за межами України, та показати дитині культурні та історичні місця інших країн, аби дитина росла культурною, всебічно розвиненою людиною; дитина є громадянкою України. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У 2014 р. позивач неодноразово намагалась зв'язатися із відповідачем, але відповідач не мешкає за адресою реєстрації, на телефонні дзвінки позивача відповідач не відповідає. На переконання позивача розлучення із відповідачем не є приводом для того, щоб дитина не мала змоги відпочити за кордоном, при цьому, усі витрати, пов'язані із відпочинком, позивач завжди несла та надалі готова нести самостійно. Позивач мала намір ще у весні 2013 року поїхати на відпочинок за кордон із дитиною, утім, відповідач не дав такої згоди, та поїздка зірвалася; разом з тим, у Республіки Білорусь мешкає батько та інші родичі позивача, позивач має можливість та бажає відвідати своїх родичів у Республіки Білорусь разом із малолітньою дитиною на Новорічні свята та Різдво. Ці свята у Республіки Білорусь починаються набагато раніше ніж в Україні, через що позивач бажає виїхати з дитиною наприкінці листопада 2014 року, щоб насолодитися красотою та гарним настроєм різдвяних свят. Посилаючись у позові на те, що така поведінка батька дитини шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку її оздоровленню та гарному самопочуттю, у позові й заявлено вимогу про визнання відмови [PERSON] на виїзд за межі України дитини - [PERSON], [INFO], безпідставною, та про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Білорусь без згоди та супроводу батька [PERSON], з 15.11.2014 р. до 30.01.2015 р. Підставу позову становлять приписи ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну», ст.ст. 7, 8, 141, 150 СК України тощо. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Представник третьої особи просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив, не скористався правом надання заперечень проти позову не надав заяви про розгляд у його відсутності, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою представника позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом за розгляду справи, [PERSON] народилася [INFO] р., та сторони в даній справі є батьками малолітньої дитини, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини, та дитина мешкає разом із матір'ю. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Щодо обов'язків батьків, то обов'язки батьків визначені у ст. 150 СК України та відповідно до даної правової норми батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані готувати дитину до самостійного життя. Відповідно до протоколу N 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом N11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Як встановлено судом за розгляду справи сторони не досягли згоди щодо можливості виїзду за межі України їх неповнолітньої дитини, на виїзді якої на час новорічних свят до родичів у Республіку Білорусь наголошує позивач. Шляхом ненадання засвідченої в установленому порядку заяви другого з батьків, подання якої є обов'язковим відповідно до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р., та Порядку провадження за заявами про оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, затвердж. наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2004 року N 1603, унеможливлюється виїзд дитини до її родичів до Республіки Білорусь на новорічні та різдвяні свята. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 цього кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На переконання суду, позивач виконала обов'язок доказування, надав докази відповідно до ст. 57-59 ЦПК України, довів слушність висловлених нею доводів. Таким чином, оскільки кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною та на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Оскільки обмеження на право залишати будь-яку країну в даній справі не встановлені, відповідач не скористався правом браути участ у судових засіданнях, в яких мав би згоду надати аргументи, які би обґрунтовували його відмову, або спростувати зазначене позивачем, для суду з метою захисту порушених прав вбачаються підстави для захисту прав у спосіб, обраний позивачем при зверненні до суду із даним позовом. Питання про розподіл судових витрат вирішено у даній справі відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved