Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, а саме просив визнати за ним право власності на житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] загальною площею 58,00 м.кв. та за адресою [ADDRESS] загальною площею 52,4 м.кв., мотивуючи свої вимоги наступним. З 22 січня 1997 року по 01 квітня 2016 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу, 05 серпня 2005 року, позивач придбав два будинки у с. Причепівка Іванівського району Одеської області, які є предметом спору. Кошти, за які були придбані будинки, були отримані з продажу нерухомого майна, яке було придбане позивачем до укладення шлюбу з відповідачкою, 19 червня 1996 року. Тому відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки майно набуте ним за час шлюбу було придбано за кошти, які належали йому особисто, у зв'язку з чим просить суд визнати спірні будинки його особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав наведених в запереченні. Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено свідоцтвом про народження, у позивача та відповідача 20 жовтня 1995 року народилася спільна дитина, [PERSON]. 19 червня 1996 року позивач [PERSON] придбав будинок по [ADDRESS], що підтверджується копією договору. Сторони з 22 січня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 01 квітня 2016 було розірвано, що підтверджуються копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 05.08.2005 року позивач [PERSON] придбав два житлових будники за адресою [ADDRESS] загальною площею 58,00 м.кв. та за адресою [ADDRESS] загальною площею 52,4 м.кв., за 13182,00 грн. та 21323,00 грн. відповідно, на підставі яких за позивачем було зареєстровано право власності на дані будинки, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу та копіями витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 29 серпня 2005 року позивач продав будинок по [ADDRESS] за 32892,00 грн., але 27 липня 2005 року отримав завдаток за продаж даного будинку у розмірі 30000,00 грн. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач, посилається на ту обставину, що відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якщо таке майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тому враховуючи, що будинок в [ADDRESS] позивачем був придбаний не під час шлюбу з позивачем, за його особисті кошти, а будинки в с.Причепівка Іванівського району Одеської області придбані після отримання коштів від продажу будинку в с. Дачне, то спірні будинки є його особистою приватною власністю. Однак, суд не може погодитися з даним твердженням позивача, у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До спірних правовідносин, які виникли у зв'язку із подачею цього позову підлягають застосуванню такі правові норми. Згідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заслухавши у судовому засіданні свідків, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, та пояснення сторін по справі щодо показів, які були в судовому засіданні наданні свідками, та беручи до уваги, що 20 жовтня 1995 року у сторін народилася спільна дитина, суд прийшов до висновку що сторони з серпня (точну дату встановити не можливо) 1994 року спільно проживали та здійснювали трудову діяльність для забезпечення їх потреб, як сім'ї. Разом з тим сторонами суду не надано доказів на підтвердження свого матеріального стану на час виникнення спірних правовідносин, а саме під час купівлі будинок в [ADDRESS], покази сторін та свідків щодо їх матеріального стану на той момент не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки суперечать один одному та жодними іншими доказами не підтверджуються. Наявність договору купівлі-продажу будинку по [ADDRESS] від 19 червня 1996 року , відповідно до якого позивач є покупцем, на думку суду не є доказом того, що будинок був придбаний за власні кошти позивача. У відповідності до вимог ст.ст. 57,58,59,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що матеріальний стан позивача у 1996 році дозволив би йому купити самостійно будинок, відповідно до положень ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. У відповідності до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У зв'язку з тим, що спірні правовідносини мали місце у 1994 - 1997 роках, то до них слід застосувати положення тих нормативно-правових актів, які діяли на той час. Так, Кодекс про шлюб та сім'ю України, положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, не передбачає такого поняття як фактичні шлюбні відносини. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони дійсно з серпня (точну дату встановити не можливо) 1994 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство (здійснювали трудову діяльність для забезпечення їх потреб, як сім'ї), позивачем у судовому засіданні не доведено, що будинок в [ADDRESS] було придбано за його особисті кошти (відповідно до копії трудової книжки позивача, він з 1993 року офіційно не працював, а покази свідка, щодо ведення господарства його батьками не є підтвердженням, що позивач мав змогу самостійно придбати будинок за власні кошти. Зважаючи на обставини, які були встановленні в судовому засіданні, беручи до уваги, що в судовому засіданні позивачем не доведено той факт, що будинок в [ADDRESS] він придбав за власні кошти, та як наслідок , за кошти вирученні після його продажу придбав спірні будинки в с. Причепівка Іванівського району Одеської області, суд не може визнати спірні будинки особистою приватною власністю позивача та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Також, посилання позивача на ту обставину, що він вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки відповідач вигнала його з будинку та створює перешкоди у можливості проживати там, суд роз'яснює позивачу, що згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспорюваного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, отже у випадку створення перешкод у користуванні спільною власністю подружжя, особа має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Outcome: dismissed