Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про захист прав споживача та стягнення коштів. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що 04 лютого 2015 року у м. Ужгород між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ним було укладено договір фінансового лізингу № 002181. Предметом договору є транспортний засіб марки МТЗ 82.1.26, потужність двигуна 81 к.с., механічна коробка перемикання передач, привід 4х4, і в цей же день він сплатив адміністративний платіж в розмірі 49 000 грн., що становить 10 % від вартості предмету лізингу згідно додатку №1 до договору лізингу, що підтверджується квитанцією №0.0.500242557.1 від 04.02.2015р. 15 лютого 2015р. на адресу відповідача ним надіслано заяву про відкликання згоди на укладення договору і повернення перерахованих коштів. Вважає, що представник відповідача під час укладання договору ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань. Після підписання і вивчення змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені ним кошти не повернуть та можливості авансового платежу немає, оскільки це не передбачено у договорі, що в свою чергу є порушенням його прав, які передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів»та ЗУ «Про фінансовий лізинг». Позивач в судове засідання не з»явився. Від нього надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі, позов підтримує, просив його задоволити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, у зв»язку з чим було ухвалено розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 лютого 2015 року у м. Ужгород між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 002181. Предметом договору є транспортний засіб марки МТЗ 82.1.26, потужність двигуна 81 к.с., механічна коробка перемикання передач, привід 4х4, і в цей же день позивач сплатив адміністративний платіж в розмірі 49 000 грн., що становить 10 % від вартості предмету лізингу згідно додатку №1 до договору лізингу, що підтверджується квитанцією №0.0.500242557.1 від 04.02.2015р. 15 лютого 2015р. на адресу відповідача останнім надіслано заяву про відкликання згоди на укладення договору і повернення перерахованих коштів. Згідно ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1, ч.2 п.2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"- фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або у повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Пункт 12.1 договору №002181 фінансового лізингу від 04.02.2016 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає . Тобто, умовами договору відповідач передбачив не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак відповідачем [PERSON] «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках. Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Згідно із ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому вимоги позивача про стягнення коштів, проплачених ним на виконання умов договору є законними та обґрунтованими. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів»безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Тому, суд дійшов висновку про те, що умова договору №002181 фінансового лізингу від 04.02.2016 року відповідно якої передбачено, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу), є незаконною. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 49000 грн. Цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязаний з виконанням договору лізингу. З огляду на зазначене, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. У статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. ст. 806, 807 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Положення кодексу про договір поставки ( ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж. Згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011 року вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги . Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що у [PERSON], як споживача, на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України), оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, а тому вимоги позивача слід задоволити. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 203, 215, 638, 806, 807 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, ст. ст. 88 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved