Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги наступним. 11.03.1999 року позивач уклав з КСП «Україна» письмовий договір купівлі-продажу, згідно якого позивач купив у КСП «Україна» нежитлові будівлі плотні та ангара для зберігання зерна, що розташовані за адресою: Херсонська область, Великолепетиський район, с. Костянтинівка, вул. Леніна, 15а, за ціною 1270 грн. Того ж дня позивачем було оплачено вартість будівель і прийнято їх, що підтверджується накладною № 23 від 11.03.1999 року. Відповідно до ст. 44 ЦК України від 18.07.1963 року № 1540-VI, який був чинним на момент укладення договору купівлі-продажу від 11.03.1999 року, вказаний договір повинен був бути укладений лише в письмовій формі. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення чинне на той час законодавство не вимагало. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК України від 18.07.1963 року № 1540-VI, право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Тому відповідно до ст. 128 ЦК України від 18.07.1963 року № 1540-VI позивач став власником будівлі плотні та ангара для зберігання зерна з моменту передачі нерухомого майна, тобто з 11.03.1999 року. Відповідно до рішення Катеринівської сільської ради № 19 від 09.12.2015 року «Про перейменування вулиць та провулків, що несуть символіку комуністичного тоталітарного режиму на території населених пунктів Катеринівської сільської ради» вул. Леніна в с. Костянтинівка перейменована на вул. Українська. Згідно технічного паспорту комплекс нежитлових будівель, розташований за адресою: Херсонська область, Великолепетиський район, с. Костянтинівка, вул. Українська, 15а, складається з літ. А - будівля плотні загальною площею 75,3 кв.м., літ. Б - будівля ангара для зберігання зерна загальною площею 332,4 кв.м. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 01.01.2004 року, обовязковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Але коли позивач звернувся до реєстратора, щоб зареєструвати право власності на комплекс нежитлових будівель, то отримав відмову, оскільки, щоб зареєструвати право власності, необхідно, щоб це право було зареєстроване в державному реєстрі права власності на нерухоме майно за продавцем. Але ця норма не має зворотної сили, оскільки позивач купив нерухоме майно і став його власником у 1999 році, тобто до набрання чинності законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За вказаних обставин позивач не може належним чином зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, хоча з 11.03.1999 року позивач є власником вказаного майна відповідно до чинного на той час законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, які є чинними на теперішній час, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою. Позивач просить суд визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]) право власності на комплекс нежитлових будівель, розташований за адресою: Херсонська область, Великолепетиський район, с. Костянтинівка, вул. Українська, 15а, до складу якого входять: літ. А - будівля плотні загальною площею 75,3 кв.м., літ. Б -будівля ангара для зберігання зерна загальною площею 332,4 кв.м. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просить розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, направлених за зареєстрованим місцем проживання відповідача, а тому суд відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній доказів (постановити заочне рішення). Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. 11.03.1999 року позивач та КСП "України" уклали договір купівлі-продажу, згідно якого позивач купив у КСП "України" нежитлові будівлі плотні та ангара для зберігання зерна, що розташовані за адресою: Херсонська область, Великолепетиський район, с. Костянтинівка, вул. Леніна, 15а, за 1270 грн. Позивачем оплачено вартість будівель складу і прийнято їх, що підтверджується підтверджується накладною № 23 від 11.03.1999 року. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, даний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини між сторонами виникли 11.03.1999 року, тобто до набрання чинності ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а тому до них потрібно застосовувати норми матеріального права, які діяли до набрання чинності цим кодексом, а саме ЦК України від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 44 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на момент укладення договору купівлі-продажу від 11.03.1999 року, вказаний договір повинен був бути укладений лише в письмовій формі. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення чинне на той час законодавство не вимагало. Тому позивач став власником нерухомого майна з моменту передачі нежитлового приміщення відповідно до ст. 128 ЦК України в редакції 1963 року, тобто з 11.03.1999 року. Відповідно до ст. 4 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 01.01.2004 року (надалі Закон № 1952-ІV) обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 3 закону України № 1952-ІV речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Згідно технічного паспорту на виробничий будинок № 15а, комплекс нежитлових будівель, загальною площею 332,4 кв.м., складається з літ. А - будівля плотні загальною площею 75,3 кв.м., літ. Б - будівля ангара для зберігання зерна загальною площею 332,4 кв.м. і розташовані за адресою: Херсонська область, Великолепетиський район, с. Костянтинівка, вул. Українська, 15. Відповідно до рішення Катеринівської сільської ради № 19 від 09.12.2015 р. вулицю Леніна в с. Костянтинівка Великолепетиського району Херсонської області перейменовано на вулицю Українська. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України власні володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права і обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається інше особою. Враховуючи, що [PERSON] з 11.03.1999 року являється власником комплексу нежитлових будівель, які розташовані за адресою: Херсонська область, Великолепетиський район, с. Костянтинівка, вул. Українська, 15а, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.03.1999 року, накладною № 23 від 11.03.1999 року, але не може зареєструвати своє право власності, то суд відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 44-46, 128 ЦК України від 18.07.1963 року, ст.ст. 3, 4 Закон № 1952-IV, вважає можливим визнати за позивачем право власності на комплекс нежитлових будівель, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ст.ст. 44, 45, 128 ЦК України від 18.07.1963 року,

Outcome: approved