Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 25 вересня 2013 року позивач та відповідач уклали кредитний договір №OD04RA28320952 (далі Кредитний договір) відповідно до якого відповідачці було надано кредит в розмірі 8599 гривень 86 копійок, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 0,12 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, складає між ними Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідачка належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконувала, у звязку з чим станом на 13 листопада 2014 року має заборгованість перед позивачем на суму 10060 гривень 63 копійки, яка складається з заборгованості по: кредиту 7750 гривні 75 копійок; процентам 02 гривні 97 копійок; пеня 1351 гривня 07 копійок; штраф (фіксована частина) 500 гривень 00 копійок; штраф (процентна складова) 455 гривень 24 копійки (а.с.4). За таких обставин представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитом на загальну суму 10060 гривень 03 копійки, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 243 гривень 60 копійок. В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність. Представник відповідачки у судове засідання не зявився, проте надав заяву про слухання справи за його відсутності враховуючи надані заперечення та пояснення. В ході судового розгляду справи представник відповідачки проти позовних вимог заперечував, та надав письмові заперечення в яких зазначив, що позивач взагалі ніяким чином не обґрунтовує, на підставі чого ним нараховується неустойка, на підставі чого розраховується саме такий її розмір та чим це передбачено. Визначення штрафу як фіксованої суми не відповідає положенням цивільного законодавства. Так, в доданій до позовної заяви "заяві Позичальника", яку неможливо прочитати без спеціальних технічних засобів, зазначено про прохання Позичальника видати кредитні кошти у сумі 8599,86 грн. на 23 місяці зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 0.12 % річних. Стосовно розміру неустойки робиться посилання на невстановлені "умови та правила". Докази про прийняте рішення за заявою позичальника, а також про видачу кредитних коштів у матеріалах справи відсутні. Відсутній в матеріалах справи і головний доказ - кредитний договір від 25.09.2013р. Позивач в своїй позовній заяві посилається на поняття кредитного договору, а саме: підписана заява разом з Умовами та правилами, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві», яке визначив на свій власний розсуд, яке в свою чергу ніяк не співвідноситься з поняттям цивільного договору, визначеним ЦК України. Представник відповідача зазначає, що позивач вважає кредитним договором Заяву позивальника, ним же (Позивачем, Банком) складену, в якій робиться посилання на нічим не визначений та такий, що не підлягає ідентифікації, документ, названий як Умови та Тарифи. Позивачем було додано лише витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, ніким та ніяким чином не завірені та не затверджені. Навіть якщо припустити, що Умови є складовою договору, то Позивачем не доведено жодним доказом, що саме ці Умови та Тарифи бачив та розумів позичальник при укладенні Договору. Таку ж позицію висловив і Верховний суд України в його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 частини першої статті 355 ЩІК України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року . Представник відповідача зазначає,що Умови надання споживчого кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Вважає, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору в належній формі та узгодження його істотних умов, а відповідно, такий договір в силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України є нікчемним, а отже відсутні підстави для стягнення неустойки, нарахованої позивачем на власний розсуд навіть без посилання на підставу її нарахування та виходячи з чого визначено саме такий її розмір. Вимоги про стягнення будь-яких коштів, які не передбачені договором між сторонами, укладеним в належній формі, є безпідставними. Це також стосується коштів, вже отриманих банком на виконання вищевказаних правовідносин, тому просить суд в позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити. В судове засідання представник відповідача не зявився, проте надав заяву в якій зазначив, що позивачем не підтверджено досягнення згоди між сторонами щодо пені та штрафних санкцій. Банком визнається погашення від [PERSON] тіла кредиту 849,11 гривень, процентів 4,06 гривень, пені 137,14 гривень. В звязку з цим враховуючи неправомірність нарахування пені та процентів вважає, що судом може бути стягнуто заборгованість за тілом кредиту з вирахуванням із неї суми сплаченої [PERSON] на виконання кредитних зобовязань, в сумі 137,14 гривень. Решта вимог є необґрунтованими. Просив справу розглянути за відсутності представника відповідача з урахуванням наданих заперечень та цих пояснень. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення заборгованості за кредитом підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Судом на підставі наданих сторонами доказів та відповідно до матеріалів справи встановлено, що 25 вересня 2013 року [PERSON] надала позивачу заяву № OD04RA28320952 згідно якої вбачається, що вона діє на підставі особистого волевиявлення, просить надати їй строковий кредит на наступних умовах, зокрема : сума та валюта кредиту 8599,86 гривень; строк кредиту 23 місяці з 25.09.2013 року по 24.08.2015 року включно; відсоткова ставка 0,12 % річних. Зазначена обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні оригіналом заяви, яка містить підпис відповідачки. На підставі вказаної заяви відповідачка отримала шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у сумі 8599 гривень 86 копійок на безготівковий рахунок ТОВ «Дієса» відповідно вимог викладених у заяві позичальника №OD04RA28320952 (п.9.а), що підтверджується випискою за 25.09.2013 року та меморіальним ордером від 25.09.2013 року дослідженим в судовому засіданні та долученим до матеріалів цивільної справи. Отже факт передачі грошей позивачем відповідачу підтверджений.. Зазначені обставини є доведеними в судовому засіданні належними та допустимим доказами. Як посилається позивач в своєму позові то зазначена заява [PERSON] від 25.09.2013 року № OD04RA28320952 разом з умовами та правилами надання банківських послуг, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Проте представник відповідачки заперечує, посилаючись на те, що позивач в своїй позовній заяві посилається на поняття кредитного договору, а саме: підписана заява разом з Умовами та правилами, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві», яке визначив на свій власний розсуд, яке в свою чергу ніяк не співвідноситься з поняттям цивільного договору, визначеним ЦК України. Проте виходячи з аналізу норм права суд частково погоджується з представником відповідача виходячи з такого. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Відповідно до ч.І ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.І ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.І ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту переданий грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже дослідивши заяву позичальника та аналізуючи вищезазначені норми, взявши до уваги докази суд приходить до висновку, що дана заява є правочином, зокрема становить собою договір позики, оскільки вчинена у письмовій формі, так як підписана сторонами, містить домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, щодо надання строкового кредиту, зазначені умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними ( п.1-12 Заяви), підтверджено факт передачі грошових коштів. Крім того позивачем зазначено та не оспорюється відповідачкою та її представником, що за період з 25.09.2013 року по 10 листопада 2014 року відповідачкою по кредиту було погашено 849,11 гривень заборгованість по тілу кредиту, 4,66 гривень - заборгованість по процентам, 137,14 гривень заборгованість по пені. Але при цьому представник відповідача вважає, що сума 137,14 гривень має бути вирахована з заборгованості по тілу кредиту, оскільки нарахування окрім тіла кредиту ними не визнаються з вищезазначених підстав. Враховуючи вищезазначене суд не погоджується з позицією позивача по справі та вважає обґрунтованими заперечення представника відповідача стосовно того, що «Умови та правила» , складають між відповідачкою та Банком Договір, або є його невідємною складовою з огляду на таке. В заяві позичальника є посилання на Умови та правила Тарифи, при цьому ідентифікувати документ неможливо. В якості доказу на адресу суду представником позивача було надано наказ «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанка» та інших дочірніх банків» та «Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанка» та інших дочірніх банків». При цьому суд вважає, що це є неналежний доказ, оскільки позивачем не доведено , що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, або в подальшому такі Умови не змінювались, не надано доказів, що відповідачкою ці Умови підписані,тому такі Умови не можна вважати складовою частиною договору, який було укладено 25 вересня 2013 року на підставі заяви-позичальника [PERSON] Таку ж позицію висловив і Верховний суд України в його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 частини першої статті 355 ЩІК України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року. Відповідно до ч.І ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Крім того судом береться до уваги ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року в якій суд скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції, зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не перевірив, чи дотримано сторонами письмової форми договору з огляду на те, що Умови та правила, додані до позовної заяви, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, оскільки за вказаними Умовами передбачено порядок стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені та штрафу у випадку неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором, та чи можна вважати такі Умови складовою частиною укладеного між сторонами договору. Отже суд вважає, що Умови та правила на які посилається позивач обґрунтовуючи свої вимоги не можуть бути складовою кредитного договору. Враховуючи вищезазначене суд прийшов до висновку, що відповідачкою по справі було укладено з позивачем кредитний договір лише на тих умовах, які визначені лише в Заяві позичальника, згідно якого відповідачці надано кредит у сумі 8599,86, який нею був отриманий. Відповідачкою на виконання умов договору було сплачено 849,11 гривень заборгованість по тілу кредиту, 4,66 гривень - заборгованість по процентам. Сума грошових коштів 137,14 гривень яка була позивачем зарахована в якості пені судом зараховується як сума сплати за тіло кредиту та виходячи з розрахунку : 8599,86 849,11-137,14 = 7613,61 сума заборгованості відповідачки [PERSON] перед позивачем становить 7613,61 гривень, сума за процентами 2,97 копійок. Інші стягнення позивача суд вважає необґрунтованими та безпідставними, тому вважає за правильне відмовити у їх стягненні. Щодо стягнення судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 243,60 гривень, то суд враховуючи положення ч.1 ст.88 ЦПК України вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума 184,42 гривень виходячи з пропорційності задоволених вимог.

Outcome: partial