Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

позивач звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про примусове стягнення грошових коштів в розмірі 20000 грн. 00 коп. за договором банківського вкладу "Стандарт" № 300937/49857/7-14 від 26 серпня 2014 року. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що в порушення умов договору та норм чинного законодавства відповідачем ігноруються вимоги позивача про повернення грошових коштів після закінчення строку дії договору. За наведених обставин позивач просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб. Позивач в судове засідання не з'явилася, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмову заяву про проведення судового засідання за його відсутності, в якій позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки, суду не повідомив. За наведених обставин враховуючи положення ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд визнав можливим провести розгляд справи у відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 26 серпня 2014 року між сторонами по справі було укладено договір банківського вкладу "Стандарт" № 300937/49857/7-14 на строк з 26 серпня 2014 року по 26 березня 2015 року, та з виплатою процентів за ставкою 22 % річних (а.с. 5). На виконання умов вказаного договору 26 серпня 2014 року позивач внесла на рахунок відповідача суму вкладу в розмірі 20000 грн. 00 коп. (а.с. 6). 26.03.2015 після закінчення дії вищевказаного договору позивач подав до відповідача заяву про повернення вкладу та нарахованих процентів, яка останнім проігнорована. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимога про повернення коштів позивачем, як зазначалося вище, була направлена до Банку, проте останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження повернення позивачу суми банківського вкладу, відповідачем суду не надано. Оскільки, Відповідачем взяті на себе договірні зобов'язання за укладеним з позивачем договором щодо повернення залучених коштів після закінчення строку дії договору не виконані, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача в примусовому порядку підлягають стягненню кошти в розмірі вкладу в сумі 200000,00 грн. Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 253 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved