Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання, зобов`язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивувала тим, що 08 лютого 2011 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 368 495,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду у розмірі 120,00 грн., а всього 368 615,26 грн. 13 березня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму інфляційних втрат та три відсотки річних в розмірі 427 768 (чотириста двадцять сім тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 26 (двадцять шість) копійок. 11 червня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних в розмірі 25 807,08 грн., інфляційні витрати в розмірі 126 025,38 грн., а всього 151 832 (сто п`ятдесят одну тисячу вісімсот тридцять дві) гривні 46 копійок. 17 березня 2011 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Клименко Романом Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2011 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Дніпровського районного суду від 08 лютого 2011 року позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року у загальному розмірі 151 832,46 грн.; зобов`язати орган (особу), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 08 лютого 2011 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 368 495,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду у розмірі 120,00 грн., а всього 368 615,26 грн. (а.с. 6-7). 13 березня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму інфляційних втрат та три відсотки річних в розмірі 427 768 (чотириста двадцять сім тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 26 (двадцять шість) копійок (а.с. 8-11). 11 червня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний код - [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний код - [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) 3% річних в розмірі 25 807,08 грн., інфляційні витрати в розмірі 126 025,38 грн., а всього 151 832 (сто п`ятдесят одну тисячу вісімсот тридцять дві) гривні 46 копійок (а.с. 12-13). 17 березня 2011 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Клименко Романом Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2011 року (а.с. 24-28). Згідно довідки Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16 липня 20202 року за виконавчим листом № 2-323/1-11 від 02 березня 2011 року, виданим Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення на користь [PERSON] заборгованості у сумі 368 615,26, залишок боргу на користь [PERSON] станом на 16 липня 2020 року становить у розмірі 368 615,26 грн. (а.с. 40). Позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року у загальному розмірі 151 832,46 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено про невиконання відповідачем рішення суду. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК, відповідно до яких зобов`язання припиняється. Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Тому за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року з урахуванням суми заборгованості у розмірі 368 495,26 грн. та індексів інфляції (99,7х100,7х100,7х100,1х99,8 = 1,009) сума інфляційних втрат становить у розмірі 3 684,95 грн. Тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю у розмірі 3 684,95 грн. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. З урахуванням суми грошового зобов`язання у розмірі 368 495,26 грн. та строку прострочки за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року (154 дні) три відсотки річних складають: 368 495,26 грн. х 154 дн. х 3%: 365 дн. = 4 664,24 грн. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року підлягають задоволенню у розмірі 4 664,16 грн., що є в межах позовних вимог. Крім того, позивач просить зобов`язати орган (особу), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно ч. 11 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. Згідно ч. 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Отже, оскільки нормами закону передбачено нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, тому заявлені позивачем вимоги про зобов`язання органу (особи), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування не ґрунтуються на вимогах закону, та за встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення. За встановлених обставин, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання, зобов`язання вчинити певні дії частково: стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , інфляційні втрати за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року у розмірі 3 684 (три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 95 коп. та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року у розмірі 4 664 (чотири тисячі шістсот шістдесят чотири) грн. 16 коп. В решті позовних вимог відмовити. Позивач просить про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Однак позивачем не надано договір про надання правової допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають. Позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України «Про судовий збір» (а.с. 5). Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 8 349,11 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 840,80 грн., оскільки 1% від суми задоволених вимог становить у розмірі 83,49 грн., що є менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: partial