Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачки про стягнення з неї заборгованості в розмірі 35 406,01 грн. за кредитним договором № ZPXRR201840883 від 15.09.2008 року, а також судових витрат, понесених ним у зв'язку зі зверненням до суду. В обґрунтування позову заявник вказує, що відповідно до укладеного договору № ZPXRR201840883 від 15.09.2008 року відповідачка 15.09.2008 року отримала кредит у розмірі 3876, 26 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.09.2010 року включно. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт )) складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов договору. У порушення умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 10.09.2013 року відповідач має заборгованість перед банком в розмірі 35 406, 01 грн., яка складається з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 33 243,82 гривень, а також штрафів відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг, а саме - 500 гривень фіксована частина та 1662,19 гривень процентна складова. Представник позивача - ПАТ КБ "Приватбанк" у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Від неї надійшли заперечення проти позову, в яких вона просить суд відмовити в задоволені позову посилаючись на те, що нею повністю виконане зобов'язання по погашенню кредиту, крім того банком у неї було забрано залогове майно, яким забезпечувався кредит, розрахунок пені і штрафу проведений не належним чином, є незрозумілим, та не відповідає дійсності. Крім того, позивачем пропущені строки для звернення до суду про стягнення пені і штрафу, який відповідно до ст.258 ч. 2 п.1 ЦК України встановлений в один рік, а на час звернення минуло більш ніж 4 роки. Від представника відповідачки, [PERSON], надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд в його задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до укладеного кредитного договору № ZPXRR201840883 від 15.09.2008 року відповідачка 15.09.2008 року отримала споживчий кредит у розмірі 3876, 26 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.09.2010 року. Як вбачається з заявлених вимог, «тіло кредиту» та нараховані проценти за користування кредитом на час звернення позивача до суду погашені повністю. Згідно розрахунку заборгованості, що був наданий позивачем, вбачається, що погашення основної заборгованості по «тілу кредиту» та процентам за користування кредитом відбулося у травні 2011 року. В позовній заяві позивач посилається на умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), як на підставу для пред'явлення вимог щодо стягнення з відповідачки нарахованих сум пені та штрафів. Згідно зазначених Умов дійсно передбачений збільшений термін позовної давності, тривалістю 5 років, в тому числі по вимогах про стягнення неустойки - штрафів, пені. Однак, з наданих позивачем Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) вбачається, що підпис відповідачки [PERSON] в них відсутній та вказані Умови підписані лише головою правління Банку - Дубілет О.В. В Умовах не зазначена дата їх прийняття чи затвердження. Відсутня інформація з якого по який час діяли положення Умов у тому варіанті, який представлений суду, а також, що ці умови стосуються саме споживчого кредиту наданого [PERSON] Інших доказів, які б підтверджували вищезазначені обставини, суду не надано. Оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не підписані відповідачкою [PERSON], не зазначені в кредитному договорі № ZPXRR201840883 від 15.09.2008 р., як додатки до нього, відсутня дата складання їх, суд прийшов до висновку, що зазначені Умови не є допустимим доказом у справі. Згідно ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про це складається у письмовій формі. Таким чином, суд не може зробити певні висновки, що саме з цими Умовами була ознайомлена відповідачка під час укладання кредитного договору та що вона погодилася на збільшення строків позовної давності до 5 років. За таких обставин, суд вважає, що за даними правовідносинами слід застосовувати загальні терміни позовної давності, передбачені чинним законодавством. Відповідно до кредитного договору № ZPXRR201840883 від 15.09.2008 року укладеного між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] кінцевий терміном повернення кредиту 15.09.2010 року. До закінчення цього кінцевого терміну відповідачка дійсно порушила свої договірні зобов'язання, внаслідок чого відповідно до Акту від 18.01.2010 року, придбаний за кредитні кошти товар, згідно кредитно-заставного договору № ZPXRR201840883 від 15.09.2008 року, був переданий нею на відповідальне зберігання представнику ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачка доручила передати це майно на реалізацію. Суду не було представлено позивачем даних про реалізацію цього майна, так само, як і не надано доказів на спростування цього факту. Таким чином, суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку слід рахувати з часу спливу кінцевого терміну повернення кредиту, а саме з 15.09.2010 року. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тобто, позивач мав звернутись за захистом своїх прав щодо повернення відповідачкою неустойки до 15.09.2011 року. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про існування заборгованості Позивач знав, що підтверджується розрахунком заборгованості. Ніяких заяв про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин його пропуску від ПАТ КБ «ПриватБанк»до суду не надходило. Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») відповідачем не підписані, і позивач не довів укладення між сторонами договору про збільшення позовної давності, тому позов ПриватБанку не підлягає задоволенню за спливом строку позовної давності. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, а саме те, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності та не надав доказів поважності пропуску цього строку, суд вважає, що вимоги відповідачки щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку давності є обґрунтованими. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed