Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування звернулись із позовною заявою посилаючись на те, що відповідач [PERSON] в шлюбі не перебуває. Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 23.01.2012 року за позовом Садгірського прокурора м.Чернівці малолітню [PERSON], [INFO] було відібрано у матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Малолітню [PERSON] було поміщено до КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини». Згідно виконавчого листа № 2/97/12 від 15.02.2012 року, виданого Садгірським районним судом м.Чернівці про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі 270 грн. щомісячно починаючи з 03.01.2012 року. На підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.12.2012 року [PERSON] було оголошено в розшук. Малолітня [PERSON] перебувала з 24.01.2012 року по 21.01.2014 року в КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини». За період перебування дитини в закладі мати на початку навідувала її декілька разів, а згодом перестала навідувати дівчинку і не виявляла бажання забрати дитину в сім'ю. Працівниками служби у справах дітей [PERSON] надавалась кваліфікована правова допомога та було роз'яснено процедуру повернення доньки. Однак, жодних кроків для повернення доньки, відповідач не здійснювала. [PERSON] належним чином вихованням, утриманням доньки не займається, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, фактично без поважних причин самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до доньки. Розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області від 20.01.2014 року № 11-р « Про встановлення опіки над дитиною позбавленою батьківського піклування» [PERSON] влаштовано під опіку [PERSON] В службу у справах дітей Чернівецької міської ради надійшла заява від опікуна [PERSON] щодо сприяння їй в позбавленні батьківських прав [PERSON] по відношенню до її дитини. Дане питання розглянуто на засідання комісії з питань захисту прав дитини 10.09.2014 року, в присутності опікуна дитини, де прийнято рішення про надання до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] Відповідач отримує державні допомоги у зв'язку з народженням другої дитини, вважає за доцільне визначити аліментів в частці від доходів відповідача. Просили позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] та змінити розмір стягуваних аліментів з [PERSON] на користь опікуна [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дітей відповідного віку щомісячно до досягненням дитиною повноліття. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Чернівці із зустрічною позовною заявою про повернення дитини посилаючись на те, що вона являється матір'ю [PERSON], [INFO]. Твердження органу опіки та піклування про те, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків є безпідставними, оскільки її місце проживання є Закарпатська область. Вона фізично не могла перебувати в Чернівцях. За час перебування доньки - [PERSON] в Чернівецькому обласному спеціалізованому будинку дитини вона відвідувала її, а саме: 29.01.2012, 31.01.2012, 08.04.2012, 15.04.2012, 28.05.2012, 04.06.2012, 09.06.2012, 13.07.2012, 19.07.2012, 14.10.2012, 15.10.2012, 16.10.2012, 22.01.2012 року. Вона тяжко переживає розлуку з донькою, вживає всіх можливих заходів, спрямованих на повернення рідної дитини в сім'ю. Просить відмовити в задоволенні первісного позову. Повернути [PERSON] її малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та просила позов задоволити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, пояснюючи тим, що з 2012 року [PERSON] не вживала будь-яких заходів щодо усунення причин, які були підставою для відібрання дитини. Прокурор Кончевська Л.Я. позовну заяву про позбавлення батьківських прав [PERSON] підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила позов задоволити. В задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву про позбавлення батьківських прав підтримала, дала пояснення по суті справи та просила заяву задоволити. При цьому пояснила, що на даний час [PERSON], 2011 року народження свою біологічну маму не пам'ятає, називає мамою її. Протягом часу, коли дитина знаходиться у неї [PERSON] жодного разу дитину не відвідала, не телефонувала, хоча вона залишала свій номер телефону в органі опіки та піклування, не цікавилась життям дитини. В задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про позбавлення батьківських прав не визнала та пояснила, що коли в 2012 році у неї відібрали Джасміну вона її навідувала в дитячому будинку. За цей час вона народила ще двох дітей і тому не мала можливості відвідувати доньку. Однак, вона любить доньку та просить її повернути. Просила відмовити в задоволенні первісного позову та задоволити її зустрічну позовну заяву про повернення дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову та задоволити позовні вимоги зустрічної позовної заяви. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, прокурора, третьої особи - [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, виходячи з системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] в шлюбі не перебуває. Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 23.01.2012 року за позовом Садгірського прокурора м.Чернівці малолітню [PERSON], [INFO] було відібрано у матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Малолітню [PERSON] було поміщено до КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини»( а.с.21). Згідно виконавчого листа № 2/97/12 від 15.02.2012 року, виданого Садгірським районним судом м.Чернівці про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі 270 грн. щомісячно починаючи з 03.01.2012 року. На підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.12.2012 року [PERSON] було оголошено в розшук( а.с.28). Малолітня [PERSON] перебувала з 24.01.2012 року по 21.01.2014 року в КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини». За період перебування дитини в закладі мати на початку навідувала її декілька разів, а згодом перестала навідувати дівчинку і не виявляла бажання забрати дитину в сім'ю ( а.с.24). Розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області від 20.01.2014 року № 11-р « Про встановлення опіки над дитиною позбавленою батьківського піклування» [PERSON] влаштовано під опіку [PERSON] ( а.с.19) В службу у справах дітей Чернівецької міської ради надійшла заява від опікуна [PERSON] щодо сприяння їй в позбавленні батьківських прав [PERSON] по відношенню до її дитини ( а.с. 12). Дане питання розглянуто на засідання комісії з питань захисту прав дитини 10.09.2014 року, в присутності опікуна дитини, де прийнято рішення про надання до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] ( а.с. 7-10). За запит суду, Садгірським районним судом м.Чернівці було направлено вирок Садгірського районного суду м.Чернівці від 08.02.2012 року. Згідно якого [PERSON] було засуджено за ст. 150-1 ч.1 КК України - використання малолітньої дитини для заняття жебрацтвом. З описової частини вироку вбачається, що [PERSON] протягом жовтня 2011 року систематично приходила разом із малолітньою донькою [PERSON] на МТК «Калинівський ринок» та використовувала свою малолітню дитину для отримання прибутку - жебракування, що і стало підставою для відібрання дитини. Таким чином, суд приймає до уваги, що [PERSON] використовувала свою доньку, якій було тільки 4 місяці для отримання прибутку. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] при отриманні виписку з пологового будинку зобов'язана була зареєструвати доньку в органах РАЦу, однак протягом 4 місяців цього не зробила пояснюючи тим, що у неї не було паспорта громадянина України. Народження малолітньої [PERSON], [INFO] зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 22.11.2011 року № 739/20. ( а.с.24-25) Протягом 2012-2015 років [PERSON] жодного разу не сплатила аліменти на утримання доньки та не вживала будь-яких заходів щодо надання матеріальної допомоги дитині. В матеріалах справи наявний висновок служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області про доцільність повернення дитини [PERSON] від 06.11.2012 року № 310/01/12 . Однак. будь-яких інших дій для повернення дитини [PERSON] не вчиняла. В обгрунування свої позовних вимог [PERSON] подала до суду висновок служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області про доцільність повернення дитини [PERSON] від 17.02.2015 року № 88/01-16 . Згідно листа служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 02.03.2015 року № 116/01-07 в якому було зазначено, що письмових відомостей про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON], [INFO], перебування дитини під опікою та відвідування дитини службі у справах дітей надані не були, а тому не могли бути враховані при наданні вищевказаного висновку. До того ж відповідачем [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаного та на підтвердження належного виконання нею своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої доньки. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 213 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що …батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування… Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Конвенцією про права дитини у ст. 18 визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 184 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухиленні від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.121 Сімейного Кодексу України, права та обов'язки матері і батька дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 59 Закону України "Про освіту" від 23.03.1996 року та ст. 155 СК України батьки мають право і зобов'язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, готувати їх до праці. Згідно ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, підтримувати стосунки, але відповідач свідомо не бажає брати участь у вихованні дітей, виявляти турботу щодо них. Згідно ст. 164 Сімейного Кодексу України, при ухиленні батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав. Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Конвенцією про права дитини (ст.. 17) визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 18 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Крім наведеного, як з достовірністю було установлено в судовому засіданні дослідженими по справі і вищенаведеними доказами в їх сукупності при системному аналізі з дослідженими поясненнями, відповідно сторін по справі, [PERSON] не усунула причини, які слугували підставою для відібрання дитини, була засудження за жебракування з використанням малолітньої 4-х місячної дитини, не влаштувалась на роботу, доходу окрім отримання матеріальної допомоги на дитину немає, життям дитини протягом 2 років не цікавилась, не вживала заходів щодо реєстрації народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану, не зареєструвала місце проживання дитини, що позбавило малолітню [PERSON], 2011 року народження на догляд лікарем-педіатром. Судом була задано запитання відповідачу [PERSON] про вік та дату народження доньки- [PERSON], однак відповідач не змогла згадати скільки років її дитині та коли остання народилась. Як визначено законодавцем, для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, з сукупності досліджених по справі доказів, оцінки пояснень відповідно сторін по справі, суд вважає, що винна поведінка мати - [PERSON] щодо ухилення її від батьківських ообв'язків і свідоме нехтування цими обов»язками знайшло своє повне підтвердження в судовому засіданні. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. Суд вважає, що поведінка відповідача, її байдуже ставлення до виконання батьківських обов'язків не може бути змінено без застосування крайнього заходу впливу - позбавлення їх батьківських прав. Таким чином, при установлених в засіданні обставинах, досліджених доказах по справі в їх сукупності, приходить до висновку що заявлені позовні вимоги виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про позбавлення батьківських прав ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо зміни розміру стягуваних аліментів з [PERSON], то суд вважає, що вони не підлягають до задоволення, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 24.02.2015 року та 13.06.2013 року народила двох доньок. При цьому, як посилається представник органу опіки та піклування, [PERSON] отримує дохід у вигляді державної допомоги при народженні дитини, а тому просить стягнути на користь опікуна [PERSON] ? від всіх видів доходів [PERSON] на утримання [PERSON], 2011 року народження. Однак, суд з такими висновками погодитись не може. Державна допомога при народженні дитини - це є передбачене Конституцією України та іншими законами обов'язок Держави в допомозі сім'ям з дітьми. Розмір державної допомоги визначається Законами України та Постановами Кабінету Міністрів України. Однією підставою, для припинення виплати державної матеріальної допомоги при народженні дитини - це є нецільове використання коштів. Згідно з положеннями п.1 ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989р.: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами,першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.» Згідно Загальної декларації прав людини: -»кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення…» (ст.22); -»кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку втрати засобів до існування через незалежні від неї обставини» (ч.1 ст.25); -»материнство та дитинство дають право на особливе піклування і допомогу.» (ч.2 ст.25). -»і ніщо у даній Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у даній Декларації.» (ст. 30). За таких обставин, суд приходить до висновку, що державну матеріальну допомогу при народженні дитини не можна вважати доходами [PERSON], з яких можливо стягувати аліменти, оскільки Держава надає матеріальну допомогу для забезпечення належного рівня життя народженої дитини. Стягування аліментів з державної допомоги обмежить нормальні умови життя двох молодших доньок [PERSON] Враховуючи те, що суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітньої [PERSON], 2011 року народження підлягають задоволенню, то у зустрічній позовній заяві [PERSON] про повернення дитини необхідно відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: partial