Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Сільницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина за законом, яка складалася із права на земельну частку (пай) в розмірі 1,71 в умовних кадастрових гектарах, яка належала останньому відповідно до сертифікату серії [NUMBER], виданого 10.06.1997 Тульчинською районною державною адміністрацією. Спадщину, яка відкрилася після смерті батька, вона прийняла. Однак оформити право власності на спадкове майно батька, а саме, на право на земельну частку (пай), вона не може, так як відсутній оригінал правовстановлюючого документа на земельну частку (пай). В зв'язку з цим в нотаріальному оформлені її права власності на спадкове майно постановою від 06.03.2018 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій. В зв'язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її батька [PERSON], а саме, на право земельну частку (пай) та судові витрати залишити за нею. Позивач в судове засідання не з'явилася. Згідно вимог позовної заяви, остання просить слухати справу у її відсутність. Відповідач - представник Сільницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи наявна заява від нього, згідно якої він просить справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги визнає повністю. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], який в свою чергу являвся батьком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 15.08.1994 серія [NUMBER] (а.с.6) копією свідоцтва про народження від 29.01.1972 серія [NUMBER] (а.с.7) та копією повторного свідоцтва про одруження від 09.04.2004 серія [NUMBER] (а.с.8), згідно якого позивач змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, яка складалася із: - права на земельну частку (пай), яка належала останньому відповідно до сертифікату серії [NUMBER], виданого 10.06.1997 Тульчинською районною державною адміністрацією на підставі рішення Тульчинської районної державної адміністрації №73-р від 17.03.1997, що підтверджується довідкою виконкому Сільницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 29.01.2018 №53 (а.с.5). Згідно виписки, виданої відділом у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.9) вбачається, що на ім'я [PERSON] видавався сертифікат серія [NUMBER], зареєстрований 12.06.1997 за порядковим номером 602 на земельну частку (пай) в розмірі 1,71 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває в КСП "Авангард", який було видано на підставі рішення Тульчинської районної державної адміністрації №73-р від 17.03.1997. Позивач звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яка належала померлому [PERSON] та перебувала в КСП "Авангард" с.Сільниця, їй було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вищевказану земельну частку (пай), що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.03.2018№171/02-31 (а.с.10). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. Оскільки смерть спадкодавця [PERSON] наступила до 01.01.2004, тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.). Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ч. 1 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишив, а тому спадкування у даному випадку здійнюється за законом та його дочка [PERSON] - позивач у справі, як спадкоємець першої черги за законом, вступивши у фактичне володіння спадковим майном, ввважається такою, що прийняла спадщину. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз'яснив ВССУ у п.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4/-13 від 16.05.2013, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01.01.2004 або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). В матеріалах копії спадкової справи № 166/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.23-29) міститься повідомлення з Державного нотаріального архіву Вінницької області від 17.01.2018 №128/01-18 (а.с.24) про те, що згідно даних Алфавітної книги обліку спадкових справ Тульчинської державної нотаріальної контори за 1994-2006 роки, яка знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Вінницької області, спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON], даною конторою не заводилась. Згідно заяви, яка 27.02.2018 була подана позивачем до Тульчинської державної нотаріальної контори (а.с.25) вбачається, що державним нотаріусом перевірено факт прийняття спадщини. Згідно абзацу 1 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішені спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Згідно ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ч. 1, 6 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.206 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що позивач фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, проте не може нотаріально оформити право на спадкове майно, а саме, на право на земельну частку (пай), в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку, відсутній інший спосіб визнання права на спадкування,відповідно до ст. 206 ч. 4 ЦПК України,суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими і є всі підстави для визнання за нею права власності на вказане спадкове майно. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, згідно її заяви, залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved