Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з заявою про встановлення факту загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні службових обов`язків 17 червня 2015 року в районі міста Красногорівка Мар`їнського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації про України. Мотивуючи свої вимоги тим, що її син, [PERSON] був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройних Силах України, звання солдат, посада далекомірник номер обслуги, в подальшому проходив військову службу на посаді майстра групи регламенту та ремонту зенітного ракетно-артилерійського дивізіону. В період з 14 листопада 2014 року він безпосередньо брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України поблизу м. Курахове Донецької області. мобілізацією Ленінським РВК м. Миколаєва. 17 червня 2015 року приблизно о 20 годині 45 хвилин, під час виходу розвідувальної групи в кількості 5 чоловік з старшим групи старшим сержантом [PERSON] , в напрямку блокпосту НЗФ біля населеного пункту Старомихайлівка, група була обстріляна з кулемету. Під час обстрілу, у тому числі, солдат [PERSON] , відбіг з лінії вогню в напрямку залізничного полотна й потрапив на протипіхотну міну МОН-50, яка була встановлена на підступах до ворожого блокпосту, та від отриманих поранень, помер. Встановлення юридичного факту, загибелі сина заявника при виконанні обов`язку військової служби 16 серпня 2015 року в районі міста Красногригорівка Мар`їнського району Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідно заявнику у зв`язку з тим, що вона має на меті визначити статус [PERSON] , як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, і, як результат, у нього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від заявника надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Просить заяву задовольнити. Від Міністерства соціальної політики України надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Мінсоцполітики. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , свідченням чого є паспорт [NUMBER] . [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб між якими розірвано 23.12.1997 року, свідченням чого є свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Відповідно до довідки Ленінського районного військового комісаріату Міністерства оборони України від 25.06.2015 року за вих. № 1346, на виконання Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію», [PERSON] був призваний Ленінським районним військомісаріатом Миколаївської області та проходив військову службу за призовом під час мобілізації в Збройних Силах України з 04 вересня 2014 року по 17 червня 2015 року. Згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 424 від 13.11.2014 року, особовий склад військової частини пп [NUMBER] вибув у відрядження згідно попереднього бойового розпорядження командувача військ ОК «Південь» від 24.09.2014 року № 01 в район виконання завдань в розпорядження ПЗК АТЦ при СБУ на території Донецької та Луганської області в складі підрозділів антитерористичної операції: зенітний ракетно-артилерійський дивізіон 1 Зенітна ракетно-артилерійська батарея 1 Зенітний ракетний взвод, Далекомірник номер солдат [PERSON] . Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої військовою частиною польова пошта [NUMBER] Міністерства Оборони України від 31.12.2014 року за виз. № 4256, [PERSON] з 14.11.2014 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районні проведення антитерористичної операції поблизу м. Курахове Донецької області. [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 120 від 19 червня 2015 року, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в населеному пункті Красногорівка Мар`їнського району, Донецької області. Причина смерті Гостра кровотеча. Множинні наскрізні осколочні поранення стегон з ушкодженням великих судин. Солдат [PERSON] , майстер групи регламенту та ремонту зенітного ракетно-артилерійського дивізіону, загинув [INFO] внаслідок військових дій в складі підрозділів військової частини польова пошта [NUMBER] , сил антитерористичної операції поблизу населеного пункту Мар`їнка, Донецької області, в районні проведення антитерористичної операції, виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення з 22 липня 2015 року, з грошового забезпечення з 01 липня 2015 року у зв`язку із загибеллю пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 153 від 22.07.2015 року. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної РадиУкраїни «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітивно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї OOH 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів. 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крьім и образовании в составе Российской Федерации новьіх субьектов - Республики Крьш и города федерального значення Севастополя». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм: Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365- mzs-brvtanii-nazvav-prvkrym-faktom-referendum-na-donbasi) Тим часом прес- секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavvv- pro-nevvznannia-referendumiv-na-donbasi'). Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ti, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ [PERSON] (http://www.ukrinform.ua/rubric- politvcs/1660771-е s ne viznae referendum па shodi ukraiini 1.937380.htmD. 23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки OOH яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар HATO А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України». Регулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації. Згідно з даними прес-центру Служби Безпеки України від 24.07.2014 року, військовослужбовець строкової служби Збройних Сил Російської Федерації [PERSON] засвідчив, що російська сторона направляє на територію Донецької та Луганської областей кадрових військових фахівців, озброєння та броньову військову техніку. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації. Так, згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 25.08.2014, у Донецькій області українські військові ліквідували групу російських диверсантів, які злочинно вдерлися на територію України. Затримання російських диверсантів відбулося поблизу населеного пункту Дзеркальний, Амвросіївського району, Донецької області. Серед затриманих десять військовослужбовців 331 полку 98 свірської дивізії Повітрянодесантних військ Збройних сил Російської Федерації ( [INFO] ?art_id=130629&cat_id=130095. Встановлено, що [PERSON] , з початком російської агресії проти України, з метою взяти участь у захисту Батьківщини за призовом, пішов на службу до військової частини польова пошта [NUMBER] , де перебував у військовому відрядженні зоні проведення антитерористичної операції та загинув [INFO] . Згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 424 від 13.11.2014 року, особовий склад військової частини пп [NUMBER] вибув у відрядження згідно попереднього бойового розпорядження командувача військ ОК «Південь» від 24.09.2014 року № 01 в район виконання завдань в розпорядження ПЗК АТЦ при СБУ на території Донецької та Луганської області в складі підрозділів антитерористичної операції: зенітний ракетно-артилерійський дивізіон 1 Зенітна ракетно-артилерійська батарея 1 Зенітний ракетний взвод, Далекомірник номер солдат [PERSON] . На Інтернет порталі «Книга пам`яті полеглих за Україну», у ніч 17.06.2015 року поблизу міста Красногорівка, Мар`їнського району, Донецької області, потрапивши під кулеметний обстріл проти правника, загинув солдат, майстер групи регламенту та ремонту ЗРАД-28-ої окремої механізованої бригади [PERSON] (http://memoeybook.org.ua/4/geno.htm). Таким чином, дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у збройних формувань Російської Федерації в бойових діях в районі населеного пункту Красногорівка, Мар`їнського району Донецької області у червні 2015 року. саме цим збройним формуванням протистояли військовослужбовці військової частини польова пошта [NUMBER] , де проходив службу [PERSON] . Відповідно до Акту проведення службового розслідування по факту загибелі, зокрема солдата [PERSON] , встановлено, що 17.06.2015 року приблизно о 20 год. 45 хв. під час виходу розвідувальної групи в кількості 5 чоловік з старшим групи старшим сержантом [PERSON] , в напрямку блокпосту НЗФ біля населеного пункту Старомихайлівка для обстеження території, виявлення секретів НЗФ та кількості живої сили та техніки протиправника, група була обстріляна з кулемету. Під час обстрілу, у тому числі, солдат [PERSON] , відбіг з лінії вогню в напрямку залізничного полотна й потрапив на протипіхотну міну МОН-50, яка була встановлена на підступах до ворожого блокпосту, й від отриманих поранень, які не сумісні з життям загинув на місті. Група відійшла й забрала з собою тіла загиблих на безпечну відстань й викликали медиків, які доправили тіло до медичного закладу населеного пункту Курахово для медичної експертизи. Згідно до лікарського свідоцтва про смерть № 120 від 19 червня 2015 року, акту проведення службового розслідування по факту загибелі солдата [PERSON] , який стався 17 червня 2015 року та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 червня 2015 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 21 років в місті Красногорівка, Мар`їнського району, Донецької області, внаслідок отриманих поранень, а саме: гостра кровотеча. Множинні наскрізні осколочні поранення стегон з ушкодженням великих судин. Нещасний випадок, зокрема загибель солдата [PERSON] , яка мала місце 17.06.2015 року в зоні проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку та громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю. Указом Президента України від 13.08.2015 № 473/2015 за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, син заявниці [PERSON] загинув [INFO] та внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право на життя і здоров`я, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що син заявниці [PERSON] , при виконанні обов`язку військової служби в загинув [INFO] в місті Красногорівка, Мар`їнського району, Донецької області, в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved