Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати за позивачем права власності на автомобіль марки ЗАЗ TF699P, 2007 року випуску, серійний номер Y6DTF699P8W382233. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 липня 2010 року відповідач продав позивачу спірний автомобіль, за який позивачем було сплачено відповідачу 40 000 гривень, що підтверджується відповідною розпискою, після чого відповідач передав позивачу зазначений транспортний засіб, а також документи на нього, зокрема свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що було умовою вчинення цього правочину. Вказаний правочин (купівлю-продаж автомобіля) сторони оформили шляхом видачі нотаріально посвідченої довіреності, відповідно до якої довіритель надав позивачу повноваження з повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом марки "ЗАЗ", 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. По сплину певного часу, [PERSON] транспортний засіб забрав до себе та до даного часу не повертає, мотивуючи тим, що передумав його продавати. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідач не визнає право власності позивача на автомобіль, чим позбавляє його можливості володіти, користуватись, розпоряджатися належним йому по праву майном, а правочин (доручення), який вчинено сторонами, був спрямований на приховання іншого правочину договору купівлі-продажу транспортного засобу, який сторони насправді вчинили, тобто доручення є удаваним правочином згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України, то є підстави для задоволення його позову. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, відповідач в судове засідання не зявився, до його початку надав суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, позов не визнає, але підтверджує, що транспортний засіб марки "ЗАЗ", 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], дійсно ним був проданий позивачу в 2010 році, але згодом даний автомобіль він забрав, оскільки передумав його продавати та не визнає права власності позивача на нього. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до\~ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами. Зазначене підтверджується розпискою [PERSON] від 01.07.2010 року та не заперечується самим відповідачем. Таким чином, довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин між ними, як учасників даного правочину, необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який вони мали на увазі та який було приховано, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. У відповідності до\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч. 1\~ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що про реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316,\~317,\~319 ЦК України. Відповідно до\~ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, у відповідності до\~ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі\~ст. 319 Цивільного кодексу України\~власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі\~ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Норми-принципи ст. 41\~Конституції України\~та\~ст. 321 ЦК України\~гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved