Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS]. В судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву до суду про розгляд справи у її відсутності, підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання призначене на 11.11.2014 року не з'явилися, про місце, дату та час розгляду справи були належним чином повідомлені, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не подавали, а тому суд, за відсутності заперечень позивачки, на підставі ст.224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. По справі встановлено, що позивачці належить на праві приватної власності вцілому житловий будинок [ADDRESS], згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 03.09.2013 року (справа № 376/1680/13-ц, провадження № 2/376/689/2013). Вказане рішення суду зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.09.2013 року за реєстраційним № 159535532240, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS], позивачка у власному будинку не зареєстрована, що підтверджується довідкою Сквирської міської ради Київської області за № 1121 від 25.04.2014 року. З 2010 року відповідач [PERSON], а з серпня 2013 відповідач [PERSON] до даний час (день реєстрації та засвідчення акту депутата Сквирської міської ради за вх № 91 від 05.05.2014 року) у житловому будинку [ADDRESS] не проживають, що підтверджується актом депутата Сквирської міської ради Рибак О.М. щодо обстеження житлового будинку від 30.04.2014 року, та свідченнями свідків: [PERSON] та [PERSON] Крім цього, відповідачі з часу залишення будинку жодного разу не з'являлися у ньому, не здійснюють жодних дій щодо збереження належного стану майна, не ремонтують будинок, не доглядають за ним, не оплачують плату за комунальні послуги. Домовленості між сторонами по справі щодо збереження за відповідачами права на користування кімнатами у житловому будинку у разі їх тимчасової відсутності немає, договір найму житлового будинку між сторонами не укладався, власні речі відповідачів відсутні, перешкоди щодо проживання у будинку відповідачів з боку позивачки, не вчинялися. У змісті позовних вимог, позивачка як на підставу своїх вимог посилається на ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Зважаючи на викладене, позивачка вважає, що є ряд фактів, що відповідач [PERSON] у будинку не проживає загалом більше трьох років, а відповідач [PERSON] більше року, не оплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участі у спільному побуті, а тому, вони вважаються такими, що втратили право користування будинком. Отримання такого рішення необхідне позивачці у зв'язку з тим, що реєстрація відповідачів перешкоджає позивачці користуватися та розпоряджатися своїм майном безперешкодно на власний розсуд, зокрема, реєстрація відповідачів за вищевказаною адресою впливає на розмір плати за комунальні послуги, отримання субсидій та вчинення цивільно-правових угод. Вказані обставини встановлені матеріалами справи, які досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК УРСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 78 ЖК УРСР). Як вбачається із матеріалів справи, договори найму жилого приміщення за вищевказаною адресою позивачка [PERSON] із відповідачами [PERSON] та [PERSON], як із користувачами житлового будинку, так із тимчасово відсутніми у ньому, не укладала. Згідно ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Як вбачається із акту депутата Сквирської міської ради Рибак О.М. щодо обстеження житлового будинку від 30.04.2014 року, засвідченого свідками - [PERSON] та [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] дійсно із 2010 року та із серпня 2013 року, відповідно, фактично не проживають у житловому будинку [ADDRESS], що належить позивачці вцілому на праві приватної власності, а також у матеріалах справи відсутні відомості про належність догляду відповідачів за спірним житловим будинком, сплатою відповідачами за комунальні послуги, оскільки не доведено інше. Також, судом вбачається відсутність між сторонами по справі домовленостей щодо збереження за відповідачами права на користування житловим будинком у разі їх тимчасової відсутності, договір найму житлового будинку між сторонами не укладався, сторони не ведуть спільне господарство. Згідно п. 53 "Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році" Ухвали Судової колегії в цивільних справах ВСУ від 01.12.1997p., норми глави 2 розділу III Житлового кодексу Української PCP, (до якої входить ст. 107 ЖК УPCP), про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК УPCP є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Глава 6 розділу III ЖКУ PCP не містить норми, які б регулювали правовідносини між власником квартири і колишніми членами сім'ї при добровільному вибутті їх з квартири на інше місце постійного проживання, тому, у даному випадку, суд вважає правомірним застосування при таких спірних правовідносинах ч.2 ст. 107 ЖКУ PCP за аналогією закону, якою врегульовані схожі відносини. Частиною 2 ст. 107 ЖК УPCP передбачено, що у разі вибуття наймача або членів його сім'ї (в даному випадку відповідач не є членом сім'ї співвласника будинку) на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення (в даному випадку - право користування житловим приміщенням) вважається розірваним (в даному випадку - право користування житловим приміщенням втраченим) з дня вибуття. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. (ч. 1 ст. 72 ЖК УРСР). Статтями 10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачами не надано до суду будь-яких доказів, що можуть спростувати правомірність та законність вимог позивачки. Таким чином, відповідачі не виконали вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд, зважаючи на відсутність між сторонами родинних відносин, оскільки відповідачі не є членами сім'ї власника житла та з позивачкою разом за вищевказаною адресою не проживали (ч. 1 ст. 405 ЦК України), договір найму житла відповідно до вимог ч. 1 ст.78, ч. 1 ст. 158 ЖК УРСР не укладався, за відповідачами займане житло відповідно до вимог ст. 163 ЖК УРСР не зберігалося, відсутність відповідачів за місцем реєстрації та попереднього проживання у житловому будинку [ADDRESS] у межах строків передбачених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, вважає, що наявні достатні правові підстави відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачами права позивачки вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому права останньої підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самим власником майна, що не суперечить законодавству України.

Outcome: approved