Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі відділення № 51\~ на користь [PERSON] внесок в розмірі 15 243дол.США 06 цен. США; процентів річних за фактичну кількість днів користування внеском в розмірі 885 дол. США 35 цен.США; 3% річних в розмірі 226 дол. США 77 цен. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що уклала з відповідачем договір банківського строкового вкладу. Після закінчення терміну вкладу та подання письмових заяв про його повернення банк у порушення умов договору грошові внески та нараховані відсотки не повернув. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Подав суду заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши представлені у справі докази, заперечення відповідача, прийшов до висновку, що позовні вимоги\~\~підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 27 січня 2015 року між [PERSON] та АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», в особі начальника відділу продаж та клієнтського обслуговування відділення №51 [PERSON] був укладений договір-заява №300131/164263/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в іноземній валюті. Згідно п.1.1 договору відповідач прийняв від позивача на депозитний рахунок грошові кошти в іноземній валюті 15243, 06 дол. США на строк з 27 січня 2015 року по 27 лютого 2015 року та у відповідності до п.2.1 договору за користування коштами зобов'язався виплатити проценти за ставкою 10% річних. 18 червня 2015 року позивач зверталась до банку із заявою про повернення\~ вкладу (депозиту), проте дана заява залишена без розгляду. Згідно меморіального ордера № 50305 від 27 січня 2015 року позивачем перераховано кошти в розмірі 15\~243, 06 дол. США на депозитний рахунок. Відповідно до п. 2 договору розмір процентної ставки становить 10% річних. Суд приймає до уваги розрахунок відсотків наданих позивачем, оскільки вони відповідають вимогам договору та ч.4 ст. 1061 ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно ст. 317 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п. 3.3 Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», яке затверджено постановою правління Національного банку України за № 516 від 03.12.2003 р. банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом зазначеної норми закону та ст.1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися ним на свій розсуд. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З приводу застосування положень статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, Верховним Судом України при розгляді справи № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року висловлена така правова позиція: "Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня. наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Судами встановлено, що позивачі у день закінчення строку дії договорів - 10 квітня 2009 року, звернулися до банку із заявами про повернення банківських вкладів кожний, чим засвідчили свої наміри притінити дію договорів. У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути вкладникам депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів -10 квітня 2009 року, проте повернув кошти позивачам лише 31 грудня 2009 року, чим порушив свої грошові зобов'язання. За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України". Суд приймає до уваги розрахунок 3% відсотків наданих позивачем, оскільки вони відповідають вимогам закону. Оскільки спір піж позивачем та відповідачем стосується правовідносин, які виникли між ПАТ "[PERSON] та Кредит" до введення у вказаному банку тимчасової адміністрації і позивач подала свій позов до введення тимчасової адміністрації у відповідача, суд не приймає до уваги заперечення відповідача на позовну заяву. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; Таким чином, відмова відповідача від повернення належних позивачу коштів на його вимогу є порушенням умов договору і прав позивача як власника. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підляають до задоволення. Згідно\~ст.88 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved