Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач за первісним позовом - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 17.09.2012 року в розмірі 11877,50 грн., у тому числі 6675,92 грн. заборгованості за кредитом, 655,65 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4545,93 грн. несплаченого штрафу. Первісний позов мотивований тим, що відповідач не виконала належним чином договірних зобов'язань за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 17.09.2012 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору, в якому просила суд визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.09.2012 року, застосувати наслідки недійсності Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17.09.2012 року шляхом стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, сплачених [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17.09.2012 року в розмірі 8490,00 грн.. Позовні вимоги мотивовані тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не зважаючи на передбачені нормами діючого законодавства обов'язкові вимоги до договорів про надання споживчого кредиту, належним чином не повідомив [PERSON] про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, тип відсоткової ставки, взагалі не повідомив про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Крім того, кредитний договір не містить у собі детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту та відомостей про річну відсоткову ставку за кредитом. Крім того, [PERSON] стверджує, що умови кредитного договору викладені в п. 1.3.3. та п. 2.2. кредитного договору відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, оскільки дані умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором. Також, позивач за зустрічним позовом вказує, що сукупність обставин, викладених в зустрічному позові, свідчить про умисне приховування та свідоме замовчування Банком інформації про сукупну вартості кредиту, порядок розрахунку процентів, наявність чи відсутність комісії та інших платежів пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту, які мають істотне значення для укладення правочину. [PERSON] зазначила, що Кредитний договір, готувався банком та надавався їй на підпис в приміщені банківської установи. Жодної можливості вплинути на порядок та спосіб готування кредитного договору у споживача не було, а тому дії банку щодо не внесення обов'язкових відомостей в кредитний договір, а отже їх приховання, є очевидними. На думку позивача за зустрічним позовом, розцінювати умови спірного кредитного договору такими, що підготовлені виключно під впливом помилки, не можна, оскільки в кредитному договорі допущено непоодинокий факт порушення прав споживача, що спостерігається в декількох основних пунктах спірного договору(п.п. 1.1.2., 1.1.3., 2.1., 2.2.). Такі дії Банку щодо порушення прав споживача під час підготовки та укладення спірного кредитного договору, свідчать виключно про умисел банку приховати дійсну сукупну вартість кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір комісій та інші обставини, що могли б перешкодити укладенню даного кредитного договору. Враховуючи наведене та посилаючись на ч. 1 ст. 230 ЦК України [PERSON] стверджує, що кредитний договір вчинено внаслідок введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а отже він має бути визнаний недійсним. Представник позивача за первісним позовом [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримала вимоги, викладені у первісному позові та просила суд його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що [PERSON] своїм підписом підтвердила, що вона ознайомлена із запропонованими банком умовами кредитування та реструктуризації заборгованості, вчинила дії щодо часткового погашення кредиту, а отже зобов'язання [PERSON] за кредитним договором є дійсним. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні заперечували проти первісного позову в повному обсязі, вважаючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.09.2012 року недійсною. Зустрічний позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, суд встановив наступне. 17.09.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода). Розділом 1 вказаної Генеральної угоди передбачено, що з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № SAMND34000021829553 від 19.05.2008 року (договір №1), зменшено розмір заборгованості, яка виникла з дати надання позичальнику кредиту, а саме по договору №1 заборгованість з моменту підписання Генеральної угоди становить 12083,33 грн (п.1.1.2 Генеральної угоди). Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначеної у Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язаннях, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 4545,93 грн.. Відповідно до умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт сторони погодили: п. 1.1.1. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості - зменшити розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання [PERSON] кредиту, а саме: проценти на 1019, 53 грн., комісію на 6,65, пеню на 0,00 грн., штраф на 3519, 75 грн.. Відповідно до п. 2.3 Генеральної угоди, для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку згідно з п. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом виконав належним чином свої договірні зобов'язання за Генергальною угодою, [PERSON] отримала картку зі встановленою кредитною лінією, на яку банком 17.09.2012 року було перераховано кошти у сумі 11083,33 грн. взаміну на зобов'язання [PERSON] по поверненню кредиту, сплаті процентів у розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Вказані кошти у сумі 11083,33 грн були направлені на погашення заборгованості, яка визначена у п.1.1.2 Генеральної угоди від 17.09.2012 року, що підтверджується виписками по рахунку, які містяться у матеріалах справи. За умовами Генеральної угоди [PERSON] зобов'язалася повернути ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит щомісячними платежами в розмірі 402,10 грн. Сторони обумовили строк внесення відповідачем щомісячних платежів - з 1 по 25 число кожного місяця. При укладенні Генеральної угоди сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, де в п. 21 вказано, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією з форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] свої зобов'язання відповідно до Генеральної угоди від 17.09.2012 року не виконувала належним чином, своєчасно не вносила платежі на погашення кредиту та не сплачувала нараховані відсотки за користування кредитом, внаслідок чого станом на 13.08.2014 року утворилась заборгованість у сумі 11877,50 грн., яка складається з наступного: 6675,92 грн. - заборгованість за кредитом; 655,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4545,93 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2.Генеральної угоди. [PERSON], не погодившись з позовними вимогами, викладеними у первісному позові, звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсною Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладеної між сторонами 17.09.2012 року, застосування наслідків недійсності Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17.09.2012 року шляхом стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, сплачених [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Генеральної угоди у розмірі 8490,00 грн.. Позивач за зустрічним позовом наголосила, що згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З умов кредитного договору, а саме п. 2.1. вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. З п. 3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Позивач за зустрічним позовом вважає, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17.09.2012 року не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п. 3.2 розділу 3 Правил визнані обов'язковими. Також наголошує, що банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Таким чином, позивач за зустрічним позовом вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що умови пунктів 1.3.3. та 2.2. Генеральної угоди щодо встановлення у договорі пені у розмірі 0,15 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 54,75% (0,15% Х 365 = 54,75%) від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, а також встановлення додаткового штрафу в розмірі 4545,93 грн., що складає 37,6 % від суми заборгованості - є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дані умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором. З огляду на викладене, позивач за зустрічним позовом вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Однак з таким висновком позивача за зустрічним позовом погодитись неможна виходячи з наступного. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитор має право проводити за погодженням з споживачем реструктуризацію заборгованості по договору про надання кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. Згідно з правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що з метою створення сприятливих умов для виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором SAMND34000021829553 від 19.05.2008 року сторони уклали Генеральну угоду, за якою позивач приєдналася до Умов і правил надання продукту кредитних карток, попередньо ознайомившись з ними, що підтвердила своїм підписом в оспорюваному правочині. При цьому, відповідач звільнив позивача від штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитного договору, що виникли до дати такої реструктуризації, та надав кредит для погашення обумовленої в Генеральній угоді заборгованості. Дану заборгованість позивач частково погасила на суму 8490 грн.. Крім того, суд критично ставиться до посилання [PERSON] на те, що підписання Генеральної угоди вчинено внаслідок обману та під впливом тяжких обставин, оскільки, Генеральна угода підписана [PERSON] 17.09.2012 року, а обставини, на які [PERSON] посилається у своїй зустрічній позовній заяві не відносяться до періоду, коли було вчинено правочин. Відповідно до постанови п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведенні у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у п. 20 якої зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відмінну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В п. 23 Постанови зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Як вбачається з матеріалів справи, всі тяжкі обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом відносяться до періоду 2009 року, тоді як Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості укладена у вересні 2012 року. Отже, вимоги, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в момент укладення оспорюваного договору сторонами порушено не було, а тому в задоволенні зустрічного позову належить відмовити в повному обсязі, у тому числі і в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним. З огляду на викладене, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] не виконала належним чином свої договірні зобов'язання за Генеральною угодою від 17.09.2012 року в частині своєчасного внесення коштів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що призвело до порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості, яка станом на 13.08.2014 року складає 11877,50 грн., у тому числі 6675,92 грн. заборгованості за кредитом, 655,65 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4545,93 грн. залишку за несплаченим штрафом, є законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку із задоволенням первісного позову, витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача за первісним позовом. У зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову, судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved