Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з вищевказаним позовом. Під час розгляду справи представник позивача, який неодноразово уточнював позовні вимоги, в остаточній редакції від 26.02.2019 року (т.1, а.с. 205-210) уточнив позовні вимоги, збільшивши їх та просив суд ухвалити рішення, яким: 1). розірвати договори оренди земельних ділянок, а саме: земельної ділянки № [NUMBER] , площею 7,66 га, яка розташована на території Новомиколаївської сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області, укладеного 04.11.2005 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , зареєстрований 04.11.2005р. Новгородківським відділом Кіровоградської регіональної філії Центра Державного земельного Кадастру та внесений у Державний реєстр земель за №3 та земельної ділянки № [NUMBER] , площею 7,86 га, яка розташована на території Новомиколаївської сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області, укладеного 04.11.2005 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , зареєстрований 04.11.2005р. Новгородківським відділом Кіровоградської регіональної філії Центра Державного земельного Кадастру та внесений у Державний реєстр земель за №2; 2). стягнути із [PERSON] на користь позивачки [PERSON] заборгованість по орендній платі у сумі 49 981, 69 грн. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилається на те, що між ним та відповідачем 04.11.2005р. було укладено договори оренди земельних ділянок № [NUMBER] та № [NUMBER] площею 7,66 га, 7,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Новомиколаївської сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області, які зареєстровані Новгородківським відділом Кіровоградської регіональної філії Центра Державного земельного Кадастру та внесений у Державний реєстр земель за №2 та №3. З моменту укладення договорів оренди землі відповідачкою жодного разу не проводився розрахунок нормативно грошової оцінки вказаних земельних ділянок, під час обрахунку орендної плати не враховувався коефіцієнт індексації та індекси інфляції. Взагалі, орендна плата відповідачкою не сплачується вже понад три роки. Так, вказані договори оренди землі від 04.11.2005 року є типовими та однаковими за умовами та по тексту. Відповідно до п.11 договорів оренди землі, орендна плата вноситься один раз на рік до 1 грудня. Відповідно до п.9 договорів оренди землі орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1087 грн., тобто 1,5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням коефіцієнта індексації та індексів інфляції, що суперечить вимогам чинного законодавства України. Оскільки плата за оренду земельних ділянок с/г призначення, земельних часток (паїв) встановлюється у розмірі не менш ніж 3% від визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю), яка поступово збільшується від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря й індексів інфляції. Про необхідність сплати орендної плати 03.10.2017р. відповідачці були направлені претензії рекомендованим листом з описом вкладеного, які вона отримала 07.10.2017 року. До теперішнього часу ніяких відомостей чи повідомлень від відповідачки не надходило. Тим самим, відповідачка грубо порушує умови вказаних договорів оренди землі, вимоги законодавства про оренду землі та права позивача щодо своєчасного та в повному обсязі отримання орендної плати з врахуванням коефіцієнта індексації та індексів інфляції. Таким чином, заборгованість орендаря по сплаті орендної плати за дві земельні ділянки, з урахуванням обставин справи, за період з 2005 року по 2018 рік становить 49 981,69 грн. Все вищевикладене, а саме систематична несплата орендної плати відповідно до договорів оренди землі від 04.11.2005 року, стала підставою для розірвання вказаних договорів оренди землі та стягнення несплаченої відповідачем орендної плати та змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 07.12.2017 року було відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 26.02.2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником відповідача подано до суду відзиви на позовну заяву (т.1, а.с. 40-41; 83-84, 229), в яких остання просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки ознак систематичності щодо невиплати своєчасно орендної плати у діях відповідача не вбачається, так як при укладенні вищевказаних договорів оренди відповідач сплатила позивачці наперед за 49 років оренди двох земельних ділянок орендну плату в сумі 106 624,00 грн., що підтверджується розпискою від 04.11.2005 року, яку позивач власноручно написала та підписала її. Жодних претензій позивачка до відповідачки не мала, а навпаки дала довіреність 04.11.2005 року відповідачці, яка посвідчена приватним нотаріусом Новгородківського районного нотаріального округу, з правом представляти її інтереси з усіма повноваженнями відносно її двох земельних ділянок, в тому числі і отримувати орендну плату. А тому, вказані у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, а підстави для розірвання договору відсутні. Крім того, представником відповідача до суду були надані розрахунки орендної плати по оспорюваних земельних ділянках, яка складає за 2005-2018 роки суму 58 850,08 грн., проведені розрахунки обчислювались в розмірі 1,5% від нормативно грошової оцінки земельних ділянок. Представником позивача надано відповідь на відзив, в якому останній вказав, що розрахунки є помилковими по виплаті орендної плати за 2005 - 2018 роки так як представник відповідача при розрахунках посилається на нормативно грошову оцінку та розмір орендної плати, які не відповідає нормам діючого законодавства, вважає наведені представником відповідача аргументи не відповідають дійсності, є необ`єктивними та не можуть бути використані судом як належні докази. Надав розрахунки відповідно до яких розмір орендної плати за земельну ділянку № [NUMBER] , площею 7,66 га, за період з 2005 по 2018 роки становить - 78314,80 грн., розмір орендної плати за земельну ділянку № [NUMBER] , площею 7,86 га становить - 78290,89 грн. Тим самим, орендна плата за вказані земельні ділянки становить - 156605,69 грн., а враховуючи розписку про отримання позивачем від відповідача орендної плати у сумі 106624,00 грн., заборгованість по сплаті орендної плати становить 49981,69 грн., яку і просить суд стягнути з відповідача (т.1, а.с. 237-242). Представник позивача надала до суду 20.01.2020р. заперечення на відповідь на відзив по даній справі, в яких вказала, що Указ Президента №92 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок і земельних часток (паїв) від 02.02.2002р. на який посилається сторона позивача у позовній заяві має рекомендаційний характер і є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3%. Позивачка не зверталась до відповідачки починаючи з 04.11.2005р. по день звернення до суду з заявами про перегляд розміру орендної плати і таких доказів матеріали справи не містять. При укладенні вищевказаних договорів оренди відповідач сплатила позивачці наперед за 49 років оренди двох земельних ділянок орендну плату в сумі 106 624,00 грн., що підтверджується розпискою від 04.11.2005 року, яку позивач власноручно написала та підписала її. Жодних претензій позивачка до відповідачки не мала. Також, позивач при здійсненні розрахунків щодо невиплаченої орендної плати не врахував те, що відповідачем були здійсненні витрати на сплату податку на землю, за 2005-2018 роки, а це становить - 5428,88 грн. Крім того представник відповідача просила у письмовій заяві від 22.10.2019р. (т.2, а.с.3) так і у вказаних запереченнях застосувати строк позовної давності при вирішенні спору по даній справі та відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачка весь час, з 2005 року не була позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав в межах строку позовної давності, проте цим правом не скористалась (т.2, а.с.20-22). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити повністю, врахувавши письмові пояснення, які були ним долучені до матеріалів справи 06.07.2020р. Представник відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на пояснення, які наявні в матеріалах справи та просила суд відмовити позивачу повністю в задоволенні позову, з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Судом встановлено, що згідно копії Державних актів на право власності на земельні ділянки серії III-КР №010818 від 20.03.2001 року та серії КР № 073315 [PERSON] є власником двох земельних ділянок № [NUMBER] та № [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,66 га та 7,86 га, які розташовані на території Новомиколаївської сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області (т.1, а.с.9-10). 04.11.2005 року між позивачем по справі та [PERSON] були укладені договори оренди земельних ділянок, належних позивачу на праві приватної власності, площею 7,66 га та 7,86 га., які знаходяться на території Новомиколаївської сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області. Згідно вказаних договорів вони укладенні терміном на 49 років. Орендна плата вноситься орендарем, один раз на рік до 01 грудня в розмірі 1087 грн., тобто 1,5 відсотка від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, з врахуванням коефіцієнту індексації. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. В прикінцевих положеннях договорів зазначено, що договори набуває чинності після їх підписання сторонами та державної реєстрації (т.1, а.с. 103-104, 112-113). Договори зареєстровані в Новгородківському відділі Кіровоградської регіональної філії Центр ДЗК 04.11.2005 року за №2 та № 3 (т.1, а.с.104, 113). Згідно актів приймання-передачі земельних ділянок № [NUMBER] та № [NUMBER] , на підставі договорів оренди земельних ділянок, укладених між Орендодавцем [PERSON] та Орендарем [PERSON] . Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду земельні ділянки в розмірі 7,66 га та 7,86 га. ріллі (а.с. 104, 106, на звороті). Факти стосовно добровільності укладення договорів, дат їх підписання та дат їх реєстрації сторонами не оспорювались. 04.11.2005р. позивач [PERSON] одержала від відповідачки орендну плату за свої дві земельні ділянки (паї), наперед на 49 років оренди земельних ділянок, в сумі 106 624, 00 грн., що підтверджується власноруч написаною і підписаною розпискою наданою відповідачу [PERSON] . Претензій до відповідачки не має (т.1, а.с. 94). Того ж дня, 04.11.2005 року позивач надала довіреність відповідачці, яка посвідчена приватним нотаріусом Новгородківського районного нотаріального округу, зареєстрована в реєстрі за №2165, з правом представляти її інтереси з усіма повноваженнями відносно її двох земельних ділянок, в тому числі і отримувати орендну плату (т.1, а.с. 93). В матеріалах справи наявна заява представника позивача про відмову від визнання обставин та недостовірність доказів, їх підроблення (т.1, а.с. 77-80), в якій сторона позивача не визнає обставини надання позивачкою відповідачці довіреності на представництво прав та інтересів щодо спірних земельних ділянок [NUMBER] та № [NUMBER] , яка ніби посвідчена приватним нотаріусом Новгородківського районного нотаріального округу Щербанем С.Ф. та невизнає обставини надання позивачкою розписки відповідачці від 04.11.2005р. про отримання коштів за оренду вказаних земельних ділянок, наперед на 49 років у сумі 106 624,00 грн. На підставі невизнання вказаних обставин стороною позивача, було неодноразово заявлені клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, для встановлення підробки підпису у вищевказаній довіреності та розписці, яка так виконана і не була, оскільки у позивача були відсутні необхідні вільні зразки підпису та почерку, а також не проведена оплата вказаної експертизи. В подальшому, в процесі розгляду справи та в письмових поясненнях сторона позивача визнала факт отримання [PERSON] коштів в сумі 106 624, 00 грн., відповідно до розписки від 04.11.2005р., як оренду плату наперед за свої дві земельні ділянки, в зв`язку з чим і було уточнено позовні вимоги стороною позивача щодо стягнення орендної плати з вирахуванням суми вказаних вище отриманих коштів. Під час розгляду справи, в судовому засідання представник позивача долучив до матеріалів справи копію витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, згідно якого позивачка припинила дію довіреності від 04.11.2005р. надану нею відповідачці - 23.03.2018р. (т.2, а.с. 81). Та представник позивача наголосив на тому, що відповідачка має повернути отриману нею орендну плату за дві земельні ділянки, за 2005-2018 роки, які вона отримала відповідно до довіреності від 04.11.2005р., так як вказана довіреність припинила свою дію, а позивачка не уповноважувала відповідачку вказаною довіреністю розпоряджатися її коштами. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що позивач не повідомляла відповідача про скасування виданої нею довіреності і доказів направлення [PERSON] відповідного повідомлення матеріали справи не містять, а тому відповідачка правомірно отримувала кошти за оренду оспорюваних земельних ділянок. Згідно ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч.1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Згідно з ч. 2 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Якщо довіреність була посвідчена нотаріально, то і відмова від неї вимагає нотаріальної форми, адже згідно ч. 3 ст. 214 ЦК відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Юридичне значення такого повідомлення полягає в тому, що довіреність, яка скасована, зберігає чинність щодо представника, особи, яку представляють, прав та обов`язків третьої особи, з якою представник уклав правочин, до тих пір, допоки вони не довідаються або не матимуть змоги довідатися про скасування довіреності ( ч.3 ст. 249 ЦК України). Вказаний обов`язок дана особа може виконати самостійно або доручити його виконання іншій особі, зокрема, приватному нотаріусу, який скасував довіреність. Така можливість передбачена, зокрема, п. 6.4. Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно якого повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності може бути оформлено нотаріусом згідно з цим Порядком шляхом передавання відповідної заяви. Чинним законодавством не передбачено спосіб повідомлення фізичною особою представника, а також третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності. Але для підтвердження направлення такого повідомлення його можливо було направити поштою зі зворотним повідомленням. Стороною позивача не надано суду доказів повідомлення відповідача про скасування виданої довіреності [PERSON] для представництва інтересів [PERSON] . В виданій [PERSON] довіреності не зазначено застереження щодо заборони отримувати від її імені позивача орендну плату та не було підстав не виплачувати по вказаній довіреності орендну плату. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами про відсутність повноважень у відповідача, як представника позивача за довіреністю, отримувати орендну плату за дві земельні ділянки, а також повідомлення відповідача про скасування виданої позивачем довіреності на момент отримання відповідачем орендної плати за дві земельні ділянки, які належать позивачу. 03.10.2017р. позивачкою на адресу відповідача було направлено претензію від 30.09.2017 року, з рекомендованим листом про необхідність сплати орендної плати позивачці, оскільки з моменту укладення оспорюваних договорів оренди землі відповідачкою жодного разу не проводився розрахунок нормативно грошової оцінки вказаних земельних ділянок, під час обрахунку орендної плати не враховувався коефіцієнт індексації та індекси інфляції. Взагалі, орендна плата відповідачкою не сплачується вже понад три роки, що грубо порушує умови вказаних договорів оренди землі, вимоги законодавства про оренду землі та права позивача (т.1, а.с. 15-17). Відповідач отримала вказану претензію позивачки 07.10.2017 року (т.1, а.с. 19-20). Після чого, позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання договорів оренди землі укладених з відповідачкою через систематичну несплату орендної плати за земельні ділянки, за 2005 -2018 роки та стягнення орендної плати за вказані періоди. В ч.2 ст. 792 ЦК України зазначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Ст. 31 Закону України «Про оренду землі» регламентує загальний порядок розірвання договору оренди землі, зокрема: ч. 3 та ч. 4 статті встановлюють, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішення суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У ст. 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати. В постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 висловлено правову позицію, що закон вимагає систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Разом з тим в постанові від 20 червня 2018 року у справі №392/277/16-ц Верховний Суд погодився з висновками місцевого та апеляційного судів про те, що внесення орендарем орендної плати авансом, за декілька років наперед, та, в зв`язку з цим, невнесення щорічної плати за оплачені періоди, не може вважатися систематичною несплатою орендної плати. З наявної в матеріалах справи розписки (т.1, а.с.94) вбачається, що [PERSON] , діючи добровільно, без будь-якого примусу, власноручно написала та підписала розписку, отримавши від [PERSON] орендну плату за свої дві земельні ділянки, що знаходиться на території Новомиколаївської сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області, площею 7,66 га та 7,86 га, за 49 років оренди, в сумі 106 624, 00 грн. і будь-яких претензій вона до [PERSON] не має. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказана розписка написана не нею чи написана нею внаслідок застосування відповідачем обману, будь-якого тиску з боку останнього та що позивач не розуміла значення своїх дій. Також, суд звертає увагу і на те, що сторона позивача в уточнених позовних вимогах погодилася з тим, що позивач отримала кошти в сумі 106 624,00 грн., відповідно до розписки від 04.11.2005р., як оренду плату наперед за свої дві земельні ділянки. Таким чином, судом встановлено, що орендар виконав своє зобов`язання зі сплати орендної плати за дві земельні ділянки за майбутній період достроково. Згідно зі ст. 531 ЦК України, боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Законодавством про оренду землі не заборонено сплачувати орендну плату за земельну ділянку наперед за майбутні періоди. Із суті орендних зобов`язань така заборона також не випливає, так само як і зі звичаїв ділового обороту. Отже, якщо договором оренди землі не встановлена така заборона, то сплата орендної плати наперед узгоджується з нормами права. З пояснень, наданих у судовому засіданні представником позивача, вбачається, що фактично підставою звернення до суду стало те, що позивач не отримувала орендну плату у більшому розмірі, з урахуванням збільшення нормативно-грошової оцінки земельних ділянок кожного року. Проте, не здійснення відповідачем перерахунку орендної плати у зв`язку із збільшенням нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, не може вважатися систематичною несплатою орендної плати та підставою для розірвання договору. У такому випадку позивач має право вимагати від відповідача перерахунку орендної плати, а не ставити питання про розірвання договорів оренди землі. Проте, стороною відповідача надано як докази сплати орендної плати розписка від 04.11.2005р. про отримання позивачем коштів як орендну плату за дві земельні ділянки, які належить позивачці, наперед, за 49 років оренди, а також видана довіреність від 04.11.2005р., яка посвідчена приватним нотаріусом Новгородківського районного нотаріального округу, згідно якої відповідач мала право отримувати орендну плату за 2005-2018 роки. Також, суд приймає до уваги, що умови договору оренди, укладеного на тривалий термін, не виключають можливості перегляду розміру орендної плати чи зміну інших умов договору за домовленістю сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 484/3687/16 (провадження № 61-33165св18). Викладені вище висновки суду узгоджуються також з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.12.2018 року (справа № 383/632/17). Таким чином, на думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт систематичного невнесення відповідачем, як орендарем, орендної плати за дві земельні ділянки, оскільки вказані доводи спростовані наданими стороною відповідача доказами, а саме розпискою [PERSON] та довіреністю від 04.11.2005 року. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті орендної плати з урахуванням індекса інфляції, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Відповідно до статті 21 вказаного Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Щодо твердження представника позивача, що з моменту укладення договору нормативно-грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації зросла. Суд встановив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати без внесення відповідних змін до договору у письмовій формі (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2013 року у справі № 3-34гс13 та від 20 серпня 2013 року у справі № 3-21гс13). Крім того, Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) " № 92/2002 від лютого 2002 року передбачено, що за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення встановлюється плата у розмірі не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Так, пунктом 1 Указу Президента України від 02.02.2002 року № 92 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)"(у редакції, чинній на момент укладення сторонами договору оренди земельної ділянки) визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Указом Президента України від 19.08.2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» дійсно були внесені зміни до ст.1 Указу Президента України від 02.02.2002 року № 92, згідно яких запроваджено плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності. Виходячи з наведеного, Указ Президента № 92/2002 (у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008) має рекомендаційний характер, він був прийнятий після укладення сторонами договору і є підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору, лише за згодою сторін, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 відсотків. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 25.06.2011 року у справі № 6-17цс11. Чинним законодавством визначено мінімальні розміри орендної плати лише для оренди земельних ділянок комунальної та державної власності. Так, п.288 Податкового кодексу України встановлює мінімальні розміри орендної плати виключно для договорів оренди, орендодавцями в яких виступають органи виконавчої влади та місцевого самоврядування. При цьому, ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» та норми Податкового кодексу України встановлюють обов`язкове проведення та використання нормативної грошової оцінки земель для визначення орендної плати для земель державної та комунальної власності. В той же час для земель приватної власності такого обов`язку та мінімальних розмірів орендної плати законодавчо не встановлено. Договір оренди землі є цивільно-правовим, а тому, виходячи з принципу свободи договору (ст.627 ЦК України), та ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. З матеріалів справи вбачається, що договори оренди землі між сторонами були укладені 04.11.2005р., були типовими, умови договорів сторонами узгодженні. Орендна плата вноситься орендарем, один раз на рік до 01 грудня в розмірі 1087 грн., тобто 1,5 відсотка від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, з врахуванням коефіцієнту індексації, яка відповідала нормам діючого на той час законодавства. Позивач не зверталася до відповідача з вимогами щодо сплати орендної плати в повному обсязі з урахуванням індексації протягом 2005-2017 років, звернувшись лише в жовтні 2017 з претензією, в якій, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договорів оренди землі від 04.05.2005 року щодо виплати орендної плати, просила сплатити їй заборгованість за оренду двох земельних ділянок протягом п`ятиденного терміну, вказавши, що орендна плата з моменту укладення оспорюваних договорів не змінювалась, нормативно грошова оцінка земельних ділянок не переглядалась, не враховувався коефіцієнт індексації та індекси інфляції, взагалі орендна плата вже понад три роки не сплачується (т.1, а.с.15-17). Представник позивача, відповідно до наданих розрахунків, вказав що розмір орендної плати за земельні ділянки № [NUMBER] , площею 7,66 га, та № [NUMBER] , площею 7,86 га, за період з 2005 по 2018 роки (3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки) становить - 156605,69 грн., а враховуючи розписку про отримання позивачем від відповідача орендної плати за дві земельні ділянки в сумі 106624,00 грн., заборгованість по сплаті орендної плати становить 49 981,69 грн., яку і просить суд стягнути з відповідача, вважаючи, що відповідач не мала права отримувати орендну плату на підставі довіреності від 04.11.2005р. за 2005-2018 роки, так як позивачка припинила дію вказаної довіреності - 23.03.2018р., що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (т.1, а.с.205-210: т.2, а.с. 81). Згідно наданих представником відповідача відомостей на виплату орендної плати за дві земельні ділянки, за 2011 - 2018 роки відповідачка на підставі зазначеної довіреності, отримувала від імені позивачки орендну плату, яка була нарахована позивачці за 2011-2018 роки з врахуванням положення Указу Президента України № 92/2002, виходячи із 3% від нормативної грошової оцінки землі (т.2, а.с.41-48). При здійснені розрахунків представник позивача не врахував суму коштів сплачених відповідачем на податок за оренду двох земельних ділянок за 2005-2018 роки, яка становить - 5 428,88 грн., що підтверджується копіями наданих квитанцій (т.2, а.с. 24-28). Кошти за орендну плату двох земельних ділянок позивачці за 2005-2010 роки були сплачені відповідачем наперед, відповідно до розписки від 04.11.2005р. Про скасування виданої довіреності відповідачці позивачем 04.11.2005р. [PERSON] не знала, так як не була проінформована про її скасування 23.03.2018 року, ні позивачем, ні нотаріусом. В судовому засіданні на підставі наданих представником відповідача доказів встановлено і не спростовано представником позивача, що на підставі наданої позивачем довіреності відповідач [PERSON] отримувала орендну плату за дві земельні ділянки. Також, стороною позивача не надано суду доказів повідомлення відповідача про скасування виданої довіреності [PERSON] для представництва інтересів позивачки. В виданій [PERSON] довіреності не зазначено застереження щодо заборони отримувати від імені позивача орендну плату та не було підстав не виплачувати по вказаній довіреності орендну плату. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо розірвання договору оренди та стягнення орендної плати слід відмовити у зв`язку із недоведеністю фактів порушення прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду. Щодо застосування заявленою стороною відповідача позовної давності до даних позовних вимог, то вони до задоволення не підлягають. За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Так, в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, враховуючи роз`яснення, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13, суд не застосовує строки позовної давності, оскільки позивачем позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Відповідно до пунктів 1, 2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Згідно положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. Через відмову в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи правову допомогу відповідачеві [PERSON] надавала адвокат Дем`яненко Т.О., повноваження якої підтверджені договором про надання правової допомоги від 17.11.2017 р. (т.1, а.с.45). Витрати на правову допомогу відповідача підтверджуються розрахунком витрат та розрахунковими квитанціями (т.2, а.с.63-67). За розрахунком представника відповідача розмір витрат на надання правової допомоги відповідачу склав 10 000 грн. Вказаний розрахунок з урахуванням обставин даної справи є обґрунтованим, фактично понесені та документально підтверджені витрати відповідачем на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., які підлягають стягненню з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved