Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування первісного позову [PERSON] зазначила, що відповідач по справі [PERSON] - її колишній чоловік, з яким вона перебувала у шлюбі з 11.11.2011 року по 12.06.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 11.11.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1962. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.06.2015 року по справі №645/4041/15-ц шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її матеріальному забезпеченні. Відповідач ніколи не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. З червня 2015 року по теперішній час відповідач не спілкується з дитиною, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню, не цікавиться здоров'ям дитини, її розвитком, духовним вихованням, відпочинком. Даний факт підтверджується відповідями на адвокатські запити із КЗ «Дошкільний навчальний заклад» №428 ХМР від 21.11.2016 р. за № 203/01-35 та з КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №7» від 16.11.2016 р. за № 880. Позивачка зазначає, що не зверталась з позовом до суду про стягнення аліментів на дитину. 23 березня 2016 року позивачка вийшла заміж за [PERSON] та змінила прізвище, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 23.03.2016 р. Дзержинським ВДРАЦС Харківського міського управління юстиції, актовий запис №139. Вихованням дитини, її матеріальним забезпеченням займається позивач та її нинішній чоловік [PERSON] Також доглядати дитину допомагають батьки позивача. Позивач, її чоловік, батьки позивачки та донька проживають за адресою: [ADDRESS]. Факт їх проживання підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданою 18.10.2016 р. КП «Жилкомсервіс», дільниця №57, за №3437. Позивач зазначає, що в квартирі, де вони мешкають створені всі умови для виховання та розвитку доньки [PERSON], що підтверджується Актом обстеження умов проживання, затвердженим 16.12.2016 р. начальником служби у справах дітей Фрунзенського району. Відповідач [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданою 18.04.2014 р. КП «Жилкомсервіс», дільниця №57, за №1373. Позивач зазначає, що є ФОП та має самостійний дохід, якого недостатньо для матеріального забезпечення дитини, її чоловік [PERSON] тимчасово не працює. На даний час позивач вагітна та перебуває на 8 місяці вагітності. Відповідач не є платником аліментів, тому вважає, що матеріальний стан [PERSON] дозволяє йому платити аліменти на дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісяця. У зв'язку із наведеним, позивач за первісним позовом просила суд, позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом до [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про встановлення порядку участі у вихованні дитини. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що вважає позов колишньої дружини [PERSON] необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що протягом тривалого часу, а саме з моменту укладення другого шлюбу, позивач своїми протиправними діями категорично перешкоджає його законному праву брати учать у вихованні доньки, спілкуватися та навіть бачитися з дитиною. І тому виключає саму можливість реалізації законних батьківських прав, гарантованих чинним законодавством. Більш того, до останнього часу позивач категорично відмовлялась від матеріальної допомоги. На спроби вирішити питання щодо виховання спільної дитини відповідач за зустрічним позовом реагує образами та погрозами на його адресу. Зазначає, що вища освіта позивача за зустрічним позовом, благополучне родинне та соціальне оточення, здоровий спосіб життя дозволяють говорити про позитивний вплив з його боку на виховання та гармонійний розвиток доньки. Умови його проживання, а саме квартира площею 76 кв.м., де зареєстровані та фактично мешкають лише три особи є гідними умовами для спілкування та виховання дитини, на відміну від позивача за первісним позовом, де в квартирі площею 68,5 кв.м. зареєстровані п'ять, а фактично проживають сім осіб. Крім того, згідно довідки Східної ОДПІ м. Харкова, яка наявна в матеріалах справи, позивач використовує свою квартиру для здійснення підприємницької діяльності. [PERSON] зазначає, що дійсно [PERSON] 21.12.2016 року зверталась до нього поштою з заявою, в якій пропонувала добровільно відмовитись від батьківських прав на дитину. Однак, ще до надсилання вказаної заяви [PERSON] з своїм чоловіком [PERSON] в особистій бесіді категорично наполягали на відмові [PERSON] від батьківських прав, мотивуючи свої вимоги бажанням термінового виїзду за кордон України, на що отримали категоричну відмову. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] пов'язані виключно з покращенням свого матеріального та соціального становища, без врахування законних прав та інтересів дитини. Просив суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити та встановити порядок його участі у вихованні малолітньої доньки [PERSON] визначивши час: 1,3 субота та 2,4 неділя місяця з 10 до 12 годин. Позивач [PERSON] та представник позивача за первісним позовом [PERSON], яка діяла на підставі витягу з договору №7/17 про представництво, надання правової допомоги та юридичних послуг від 27.12.2016 року, в судовому засіданні підтримали первісний позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували в повному обсязі. Позивач [PERSON] надала заперечення на зустрічний позов, відповідно до яких зазначила, що ніколи не перешкоджала [PERSON] спілкуватись з донькою і не вчиняла жодних дій, які б надавали відповідачу так стверджувати. Навпаки, вона постійно спонукала останнього на зустрічі з дитиною, для цього дзвонила йому по телефону, а також просила про це при зустрічах. Але з 23.03.2016 року по 27.12.2016 року [PERSON] навідався до доньки тільки один раз - в квітні 2016 року. Відповідач прийшов до доньки з бабусею [PERSON] та братом [PERSON] і погуляли з [PERSON] 15 хвилин на дитячому майданчику біля їх під'їзду. Більше він не приходив до дитини, незважаючи на неодноразові прохання. Таким чином, з дати розірвання шлюбу з [PERSON] з 12 червня 2015 року по 27 грудня 2016 року [PERSON] бачився з донькою тричі: у жовтні 2015 року, наприкінці грудня 2015 року (коли попрохала прийти відповідача в дитячий садок на святковий дитячий ранок до [PERSON]) та в квітні 2016 року. Твердження [PERSON], що вона нібито категорично відмовлялась від матеріальної допомоги є голослівним, оскільки [PERSON] ніколи не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини та навіть не виявляв на це бажання. Позивач зазначає, що не зверталась до суду про стягнення аліментів, це обумовлено тим, що вона знала про неплатоспроможність її колишнього чоловіка. Що стосується грошового переказу в жовтні 2016 року сумі 200 грн. зазначає, що не змогла отримати вказаний переказ вчасно, оскільки була вагітна і погано себе почувала. Крім цього, [PERSON] зазначає, що [PERSON] є тяжко хворою людиною, а саме страждає гострим поліморфним психотичним розладом з симптомами шизофренії. Цей факт підтверджений історією хвороби [PERSON] Маючи вищу юридичну освіту, [PERSON] ніде не працює, він у 2014 році був звільнений з посади дільничного інспектора міліції Московського РВ ГУ МВС України в Харківській області. Посилання [PERSON] на погані житлові умови проживання [PERSON] спростовується Актом обстеження умов проживання дитини від 16.12.2016 року та іншими матеріалами справи. [PERSON] протягом тривалого часу навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню малолітньої доньки [PERSON] і тим самим повністю ігнорує вимоги законів. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представники [PERSON], який діяв на підставі договору про надання адвокатської допомоги від 20 березня 2017 року, а також [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 23.10.2017 року, в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували в повному обсязі, та вказали, що позивач за первісним позовом перешкоджає йому спілкуватись з дитиною та участі у її виховані та матеріальному утриманні. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити з підстав, вказаних у зустрічній позовній заяві. Третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради правом на участь представника у судовому засіданні не скористалась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява заступника директора Департаменту - начальника Управління служб у справах дітей Малько О.П. про розгляд справи без участі представника та винесенні рішення, враховуючи інтереси малолітньої [PERSON]. 30 січня 2017 року ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федоровою О. В. було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. 21 березня 2017 року ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про встановлення порядку участі у вихованні дитини. Відповідно розпорядження керівника апарату Фрунзенського районного суду м. Харкова на підставі рапорту судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федорової О. В. та у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді, на який її обрано, справа була передана до повторного авторозподілу судових справ. 29 серпня 2017 року ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвою Е.Є. зазначена справа була прийнята до розгляду. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов'язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження (п.п.4 ч.2 ст.187 ЦПК України). Враховуючи положення ст.ст. 19, 274 ЦПК України, справа розглядається судом за правилами загального провадження, проти чого сторони не заперечували. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог з наступних підстав. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З огляду на зміст норми закону (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України), позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батько не просто не виконує свої обов'язки по вихованню дитини, а й ухиляється від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов'язків, передбачених ст. 150 СК України. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1962, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] /а.с. 7/. Від спільного подружнього життя, сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] . Згідно зі Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.03.2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №269 батьками [PERSON], 2012 року народження, є: [PERSON] та [PERSON] /а.с. 10/. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року, яке набрало законної сили, справа №645/4041/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано./а.с. 9/. Після розірвання шлюбу відносини між батьками погіршились, дитина залишилась проживати з матір'ю. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Обґрунтовуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, позивачка за первісним позовом зазначає, що відповідач за первісним позовом, не приймає участі в житті дитини, не цікавиться її життям та не надає матеріальної допомоги. Так, до матеріалів справи додана довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку, видана КП «Жилкомсервіс» від 18.10.2016 року за вих.. №3437, відповідно до якої встановлено, що у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та фактично проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Власником квартири є [PERSON] Малолітня [PERSON], 2012 року народження проживає разом з матір'ю [PERSON] в вищевказаній квартирі та перебуває на повному її утриманні. Батько [PERSON], 1989 року народження за вищевказаною адресою не зареєстрований та фактично не проживає з родиною, допомоги родині не надає. Участі у вихованні доньки не приймає (а.с. 17). Відповідно до акту обстеження умов проживання, затвердженим начальником служби у справах дітей Фрунзенського району Доля В.О. в квартирі [ADDRESS] створені всі необхідні умови для виховання та розвитку дитини. (а.с.18). Згідно з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої КП «Жилкомсервіс» від 18.04.2014 року за вих.. №1373, відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно з інформацією адміністрації КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №7» малолітня [PERSON], 2012 року народження спостерігається фахівцями закладу з народження. За вказаний час супроводжувала в дитячу поліклініку під час проведення медичних оглядів мати - [PERSON] і бабуся [PERSON]. Під час викликів дільничного лікаря додому до 2014 року з дитиною вдома знаходились мати, бабуся та батько (а.с.12). Згідно з інформаційною довідкою адміністрації дошкільного навчального закладу №428, де виховується [PERSON], 2012 року народження з 02.09.2014, останнім часом вихованням дитини займається мати. Батько дитини, [PERSON] разом з матір'ю до січня 2016 року два рази приводив та забирав доньку з дитсадка, один раз відвідував дитяче свято доньки. З січня 2016 року батько дитини до дошкільного закладу не з'являвся (а.с.11). Допитана у судовому засіданні свідок з боку позивача за первісним позовом [PERSON] пояснила, що є матір'ю [PERSON], зазначила, що з моменту реєстрації шлюбу у [PERSON] було своє життя, не було постійної роботи, проживали за рахунок батьків [PERSON] Приблизно в 2013 році перестали мешкати разом, шлюб було розірвано в 2015 році. Зазначає, що батько дитини часто приходив додому вранці, приблизно в 4-5 годин, пояснюючи, що ходив з «потрібним» людьми в кафе. Міг забути дитину надворі, залишити дитину в автомобілі з чужим водієм. Коли дитині виповнилось 2 роки, [PERSON] ніколи сам не приходив до доньки, його весь час супроводжували батьки, бабуся. Також він ніколи не допомагав дитині матеріально, не цікавився здоров'ям дитини. [PERSON] [PERSON] сприймає як батька, він її постійно забезпечує всім необхідним та хоче в майбутньому вдочерити [PERSON], що і стало головною причиною звернення позивача до суду, оскільки вона бажає, щоб родина мала одне прізвище та одних батьків. [PERSON] розмовляв з [PERSON] з приводу позбавлення його батьківських прав і той погодився, однак потім подзвонив і сказав, що його мати і бабуся категорично проти цього. З січня 2016 року [PERSON] взагалі не цікавиться дитиною. Оцінюючи показання зазначеного свідка, суд зазначає, що бажання матері дитини мати дружню сім'ю та одних батьків у дітей не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав батька дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні не зазначила підстав, передбачених ст.. 164 СК України, які б слугували причиною для позбавлення відповідача за первісним позовом батьківських прав. Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надало висновок від 21.07.2017 р. №43, відповідно до якого визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], а також визнано за недоцільне встановлення порядку участі батька у вихованні дитини. Рішення обґрунтовано тим, що [PERSON] мешкає окремо з 2014 р., до дитини не приїжджає, матеріально не підтримує, на співбесіді в Управлінні служб пояснив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, однак доказів у вихованні та утриманні малолітньої доньки не надав та не виконує свої батьківські обов'язки. Все це свідчить про його ухилення від виховання дитини (а.с. 132-134). Прийшовши до переконання про те, що відповідач [PERSON] явно недостатньо приділяє уваги участі у вихованні доньки [PERSON], у її духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України, позивач [PERSON] не зверталась до органів опіки та піклування за сприянням у здійсненні своїх батьківських прав і виконанні батьківських обов'язків, суд зважає і на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, виходить із інтересів дитини. З огляду на це та те, що позивач до органу опіки та піклування, міліції тощо з приводу невиконання або неналежного виконання батьківських прав для реагування, притягнення до адміністративної відповідальності за це не зверталась; сам орган опіки та піклування не контролював це питання, не вживав заходів реагування, попередження, профілактики до відповідача з метою корегування його ставлення до виконання обов'язку по вихованню та розвитку дитини; відповідач до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків не притягувався; суду не надані належні і достатні докази про злісне невиконання батьком своїх батьківських обов'язків; сама позивач реальних заходів для виправлення ситуації не вживала, до суду з позовом про стягнення аліментів не зверталась, суд вважає необхідним надати відповідачу можливість змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків, тому позовні вимоги є передчасними, оскільки достатніх підстав для задоволення позову на даний час не вбачається. З дослідженого в судовому засіданні висновку вбачається про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні малолітньої доньки, так як він не виконує свої батьківські обов'язки (а.с. 132-134). Згідно зі ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до положень ч. 6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19.12.2008р.) визначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справ, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд вважає, що зазначений висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення батьківських прав відповідача та чи відповідає позбавлення батьківських прав інтересам дитини, ґрунтується фактично на доводах позивача та наданих нею документах, які об'єктивно не можуть бути належними доказами для підтвердженням факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, який при розгляді вказаного питання при співбесіді в Управлінні служб пояснив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки мати дитини не дозволяє бачитись з донькою, сам висновок не відображає взаємовідносин між батьком та донькою та їх ставлення один до одного, отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу. За таких обставин, суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього доньки. Разом з тим, відповідно до вимог закону та п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», відповідача слід попередити про те, що батьки при вирішенні питань участі у здійсненні батьківських прав та обов'язків зобов'язані ставити у пріоритет інтереси дитини і що наслідком його пасивного відношення до фізичного та морального розвитку дитини буде позбавлення його батьківських прав відносно неї, тому йому необхідно змінити ставлення до виховання його неповнолітньої дитини, оскільки, на думку суду, його участь в розвитку та вихованні дитини за минулий період та в даний час є явно недостатньою. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). В рішенні ЄСПЛ по справі "Сахін проти Німеччини" (08.07.2003 року), Європейський суд зазначав, що компетентні національні суди, відмовляючи задовольнити прохання заявника щодо організації побачень з дитиною, посилалися на твердження заявника та матері дитини, показання свідків, на зауваження Вісбаденського (Wiesbaden) управління у справах молоді та на висновки експертів. Вони також взяли до уваги напружені стосунки між батьками і встановили, що контакти не відповідатимуть інтересам дитини. Суд не мав сумніву в тому, що ці підстави були доречними. Однак, на думку Суду, те, що німецькі суди не заслухали дитину, свідчить, що заявника не було достатньою мірою залучено у провадження, пов'язане з наданням доступу до дитини. Необхідно було, щоб компетентні суди, встановивши безпосередній контакт з дитиною, уважно розглянули питання про те, що належним чином відповідає її основним інтересам. Регіональний суд не повинен був спиратися на розпливчасті показання експерта щодо ризиків, з якими пов'язане опитування дитини, адже суд навіть не розглянув можливості вжити для цього спеціальних заходів, з огляду на ранній вік дитини. У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78. Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. ( Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). У судовому засіданні надавала свідчення бабуся позивача за зустрічним позовом, [PERSON], яка пояснила, що вони не мають доступу до дитини, не дають бачитися. Раніше допомагали, свою пенсію віддавала, дитину приводили, вони спілкувалися. На цей час на телефонні дзвінки не відповідають. Будь які подарунки для дитини відмовляються брати, у спілкуванні обмежують у повному обсязі, дитину ховають. На цей час [PERSON] вийшла заміж, у неї інша сім'я, і вона не бажає знати їх родину, та батька дитини, що на думку свідка є неприпустимим. Зібраними по справі доказами підтверджено, що батько дитини зацікавлений у спілкуванні з нею та її вихованні, з'являвся на співбесіду до Управління служб у справах дітей Харківської міської ради, подав зустрічний позов про встановлення порядку участі у вихованні спільної дитини. В матеріалах справи немає доказів того, що відповідач негативно характеризується, жорстоко поводиться з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання дочки і тому підстав для задоволення позову щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав не має. Позивач не позбавлена в майбутньому права на повторне звернення до суду з аналогічним позовом, у разі впертого небажання відповідача після цього змінити ставлення до виконання батьківських обов'язків. Стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], 2012 року народження в розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з 27.12.2016 року та до досягнення дитиною повноліття, суд вважає дану вимогу такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як встановлено у ході судового розгляду справи, відповідач надає матеріальну допомогу неповнолітній доньці, але не у розмірі передбаченому законодавством та якому бажає позивачка. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.3 ст. 181, ч.1 ст. 183 СК України). Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Згідно зі ст.184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доход, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Суду не надано доказів про наявність у відповідача регулярного стабільного доходу. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоров'я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім'ї. При визначенні розміру аліментів на дитину у твердій грошовій сумі суд враховує, що відповідач працездатний, однак на час ухвалення рішення судом не працює, інших осіб на своєму утриманні не має. Відповідно до ст. 7 Закону України № 2246 від 07.12.2017 року «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для дитини у віці від 6 до 18 років - 1860 грн. Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов в цій частині та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання дитини [PERSON], 2012 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 27.12.2016 р. і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про встановлення порядку участі у вихованні дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина. Не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо. Спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини ( періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку та інше), місце та час їхнього спілкування. Суд вважає за необхідне врахувати інтереси малолітньої дитини, а також дотриматись розумного балансу участі кожного з батьків у вихованні дитини. Враховуючи вік дитини, обставини справи, поведінку обох батьків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку участі у вихованні дитини підлягають задоволенню. Суд вважає за можливе усунути перешкоди у спілкуванні та вихованні батька з дитиною, шляхом надання йому можливості безперешкодного спілкування з донькою [PERSON] в першу та третю суботу та другу та четверту неділю кожного місяця з 10 години до 12 години, але, враховуючи інтереси дитини, за для уникнення можливого емоційного стресу дитини, оскільки остання тривалий час не спілкувалась з батьком, внаслідок напружених стосунків батьків, суд вважає за необхідне проводити вказані зустрічі у присутності матері дитини. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial