Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до відповідача [PERSON] В позові посилається на те, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Житловий будинок вони побудували з чоловіком, після смерті якого все майно належить їй. В житловому будинку зареєстрована її дочка з дітьми, а також значиться зареєстрованим колишній чоловік дочки [PERSON], щодо реєстрації якого в житловому будинку вона дала згоду. Спільне життя у них не склалось, і вони припинили сімейно-шлюбні відносини у 2012 році. З цього часу [PERSON] спочатку проживав по найманих квартирах з іншою жінкою, а потім переїхав проживати в с.Мигове, Вижницького району в батьківський будинок. До її житлового будинку не повертався. На даний час місцеперебування [PERSON] невідомо, останній має кредитні зобов'язання, в зв'язку з чим його оголошено в розшук. Вважає, що [PERSON] втратив будь-який зв'язок з господарством, а вона як власник має право користуватись та розпоряджатись своєю власністю. На її прохання добровільно знятись з реєстрації у її житловому будинку, [PERSON] не реагує. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS] В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. До початку розгляду справи від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та у відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача суду не надано, відзив не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником домоволодіння, загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 62,7 кв.м., що розташований в [ADDRESS] що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №54464976 від 03.03.2016 року. З копії свідоцтва про одруження Серія [NUMBER], виданого 20.07.1998 року Мигівською сільською радою, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №12 вбачається, що [PERSON] та [PERSON], 20 липня 1998 року одружились, прізвище дружини після одруження - [PERSON]. Рішенням Вижницького районного суду Черінвецької області від 12 січня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано, що підтверджується копією рішення. З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] №36 від 15.03.2018 року вбачається, що комісія у складі секретаря сільської ради Гайдук К.Ю., соціального працівника [PERSON], начальника ВОБ Кузьмук А.В. в присутності сусідів [PERSON], [PERSON] було обстежено 15.03.2018 року господарство [PERSON] та встановлено склад сім'ї: дочка - [PERSON], [INFO], онук - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO], онук - [PERSON], [INFO], зять - [PERSON], [INFO]. Зі слів сусідів і [PERSON] встановлено, що [PERSON], [INFO], який зареєстрований у житловому будинку [PERSON] за адресою [ADDRESS] але не проживає з 01.01.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи ці вимоги закону, суд вважає, що позивачкою [PERSON] доведено, що відповідач [PERSON] понад один рік без поважних причин не проживає в [ADDRESS], а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON], про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, домоволодінням, яке розташоване в [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved