Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, де просить стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 11 139,56 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати в сумі 1 246.61 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку в сумі 29 360,98 грн.. Позов мотивує тим, що з 18.04.2005 року до 05.08.2013 року працював на підприємстві відповідача. 05.08.2013 року був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводяться в день звільнення, а якщо в день звільнення він не працював, то не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 115 КЗпП). Але при звільненні з роботи, йому не виплатили заборгованість по зарплаті у розмірі 11 139,56 грн., що підтверджується довідкою. У відповідності з Законом України зазначає, що має право на компенсацію за втрату частини заробітної плати, що становить 1 246,61 грн. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини підприємства належних працівнику сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити йому середній заробіток за час затримки. Зазначає, що його середньомісячна заробітна плата становила 2 669,18грн., а отже до стягнення підлягає сума 29 360,98 грн. за період з 06.08.2013 року по 06.07.2014 року (розрахунок: 2 669,18 грн. х 11 місяців = 29 360,98 грн.). 09.09.2014 року було подано заяву про збільшення позовних вимог, де позивач просить стягнути на його користь: компенсацію за втрату частини заробітної плати в сумі 1 417,34 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку в сумі 35 089,94 грн., а також у відшкодування витрат за надання правової допомоги - 1 000 грн. 23.09.2014 року представник позивача подав заяву, де збільшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 37 042,94 грн. Позивач на розгляд справи не явився, про день. Час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність позивача. Представник позивача підтримав позов в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, пояснивши, що вважає, що в день звільнення позивач працював, що підтверджується його підписом в наказі про звільнення, а також в той же день позивачем була отримана трудова книжка, але розрахунок з ним при звільненні не провели. Просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення до дня винесення рішення суду. Представник відповідача не визнає позовні вимоги в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнає вимоги - щодо стягнення заборгованості по зарплаті, компенсації за втрату частини зарплати та щодо стягнення коштів за надання позивачу правової допомоги в сумах зазначених в позові. Просить відмовити в стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступних підстав: пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, який встановлений ст.233 КЗпП України, оскільки позивач звернувся до суду не протягом трьох місяців після звільнення; крім того вважає, що немає вини їх підприємства в виникненні заборгованості по заробітній платі, так як на рахунки підприємства, згідно постанов державних виконавців постійно накладаються арешти. Надала до суду письмово викладене заперечення по суті заявлених вимог. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача - підлягають частковому задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст., ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що з 18.04.2005 року до 05.08.2013 року позивач працював на підприємстві відповідача, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 6). 05.08.2013 року позивач звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Як вбачається з наказу № 39-к від 05.08.2014 року - позивач в той же день був з ним ознайомлений, а отже був на підприємстві відповідача; а також згідно ст. 47 КЗпП України відповідач зобов'язаний був у день звільнення надати позивачу належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, Але при звільненні з роботи, позивача ознайомили з наказом про звільнення та як стверджує його представник - видали трудову книжку, але не виплатили заборгованість по зарплаті, яка була йому нарахована за період з квітня по серпень 2013 року в загальній сумі 11 139,56 грн., що підтверджується довідкою, виданою Олександрійською філією ПАТ «Капустянський граніт» (а.с.4). На момент розгляду справи, дана заборгованість йому не виплачена, сума заборгованості по зарплаті сторонами не оспорюється, а тому суд стягує на користь позивача 11 139,56 грн. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації з згідно з чинним законодавством. Позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини зарплати представник визнала повністю, погодилась з її сумою та розрахунком, а тому підлягає задоволенню в цій частині та суд стягує на користь позивача - 1 417,39 грн. Щодо невизнання позову в части ні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та доводів представник а відповідача, що працівник в день звільнення не працював та до отримання ними позовної заяви з додатками, які вони отримали 05.08.2014 року, позивач не пред'являв до них вимоги щодо виплати йому заборгованості по зарплаті, то суд вважає їх безпідставними, так як з наказу № 39-к від 05.08.2014 року вбачається, що саме 05.08.2013 року позивач був з ним ознайомлений, а отже був на підприємстві відповідача; а також враховує норми ст. 110 КЗпП України, ст. 30 Закону України "Про оплату праці" щодо обов'язку роботодавця при кожній виплаті заробітної плати повідомляти працівника про суму заробітної плати, що належить йому до виплати; а також згідно ст. 47 КЗпП України відповідач зобов'язаний був у день звільнення надати позивачу належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, проте виплату належних позивачу при звільненні грошових коштів не здійснив. Між тим, згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за наявності спору це питання вирішує суд. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що на день розгляду справи відповідач не виплатив позивачці заборгованість по зарплаті. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст., ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, початок перебігу тримісячного строку за заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум, а оскільки позивачу заборгованість по зарплаті не виплачена, то суд дійшов висновку, що ним не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому доводи представника відповідача в цій частині - суд вважає безпідставними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню за період з 05.08.2013 року по день ухвалення рішення судом, тобто по 24 вересня 2014 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Згідно довідки, виданої Олександрійською філією ПАТ «Капустянський граніт» середньоденна заробітна плата позивача складає 130,20 грн. (а.с.5), її розрахунок не викликає сумніву. Звільнення позивача відбулося 05.08.2013 року. За період з 05.08.2013 року до 24.09.2014 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 285 день ( в 2013 році - в серпні - 18 дн. ; в вересні - 21 день ; в жовтні - 23 дн., листопад - 21 дн., грудень - 22 дн.; в 2014 році: січень - 21 дн., лютий - 20 дн., березень - 20 дн., квітень - 21 дн., травень - 18 дн.; червень - 19 дн., липень - 23 дні, серпень - 20 дн., вересень - 18 дн.). За таких обставин на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за 285 робочих днів, що становить 37 107,00 грн. (розрахунок: 130,20 грн. х 285 роб.дн.). Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Суд також вважає безпідставними доводи представника відповідача в тій частині, що немає вини їх підприємства, бо арештовуються їх рахунки, в підтвердження чого було надано до суду шість постанов державного виконавця відділу ДВС Новоукраїнського РУЮ про арешт коштів боржника за період з 09.09.2013 року по 03.04.2014 року, які спростовуються її поясненнями, що для в цей час частково виплачувалась зарплата іншим звільненим працівникам, але суми були незначні - 3 000грн. чи трохи більші. Тобто, маючи грошові кошти, відповідач не витратив їх на виплату заборгованості по зарплаті позивача. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З врахуванням того, що представник відповідача визнав вимоги щодо стягнення 1000 грн. за надання позивачу правової допомоги, що підтверджується квитанцією, то згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, а тому стягує з відповідача на користь позивача 1000 грн. у відшкодування витрат за надання правової допомоги. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору (його вимоги виникли з трудових відносин), судові витрати необхідно віднести на рахунок відповідача, а тому відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 507,00 грн..

Outcome: approved