Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про примусове виселення із житлового приміщення. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. [PERSON] відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів. Разом із тим, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. [PERSON] Клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 16.02.2007 № 1403/0207/88-009 позичальником згідно якого є [PERSON]. Звертаємо увагу на те, що окремої ліцензії на здійснення факторингових операцій не потрібно. Відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, Позивач придбавав фінансовий актив у юридичної особи. Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій. ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року (копія додається).У Додатку до вказаного вище Свідоцтва зазначено види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія (ТОВ «Кредитні ініціативи») без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, такі як фінансовий лізинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, надання поручительств, надання гарантій, факторинг (копія додатку прикладається). Таким чином, ТОВ «Кредитні ініціативи» не потребує будь-яких окремих ліцензій на здійснення факторингових операцій. 16.02.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] уклали Кредитний договір № 1403/0207/88-009. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, [PERSON] зобовязується надати боржнику кредит у сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) грн., а Відповідач зобовязується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Банк свої зобовязання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) грн. Також 16.02.2007 року, в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між кредитором та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 246, відповідно до якого відповідачка передала в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: житловий будинок номер 6 (шість), загальною площею 103,2 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Миколаївська область, м. Баштанка, вул. 40 років Перемоги. Заставна вартість предмету іпотеки 114 130,00 (сто чотирнадцять тисяч сто тридцять) гривень. У порушення умов [PERSON], відповідачка свої зобовязання належним чином не виконувала, в результаті чого було прийнято рішення звернути стягнення на заставне майно. 12.12.2013 року Баштанським районним судом Миколаївської області за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено. 17.03.2014 року судом видано виконавчий лист, на підставі якого 17.04.2014 року Державною виконавчою службою Баштанського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, включаючи малолітніх дітей. Згідно витягу з будинкової книги в житловому будинку № 6, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, м. Баштанка, вул. 40 років Перемоги, зареєстровані: [PERSON], [INFO].; [PERSON], 1964 р.н, [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] Таким чином, подальша реєстрація [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в будинку, що є предметом іпотеки, унеможливлює його реалізацію, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси іпотекодержателя. Малолітні [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані в зазначеному будинку після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулася раніше з реєстрацію малолітніх осіб. У Позивача є законне право вимагати через суд примусового виселення Відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки. Від позивача надійшла заява про слухання справи у відсутність їх представника та підтримання позову. Відповідач [PERSON] до суду не зявилася, відповідно до наданої заяви просила розгляд справи проводити у її відсутність та відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідач [PERSON], та малолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду не зявилися, належним чином повідомлені про розгляд справи. Представник служби у справах дітей Баштанської райдержадміністрації суду не зявилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність та відмову в позові, в повній мірі. Дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Із матеріалів справи вбачається, що 16.02.2007 р. між АКБ ТАС-Комерцбанк (правонаступником якого є ПАТ Сведбанк та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1403/0207/88-009, згідно якого [PERSON], отримала у позивача кредит у розмірі 70 000 гривен, строком користування до 16.02.2017 р., та зі сплатою за користування кредитом 19 % річних. На забезпечення належного виконання відповідачкою зобов»язань за кредитним договором, 16.02.2007 р. між сторонами був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], за реєст. № 246, згідно якого відповідачка передала в іпотеку банку належний будинок що розташований за адресою: Миколаївська область, м. Баштанка, вул. 40 років Перемоги. Даний будинок належить їй на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок виданого виконкомом Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області 31.10.2001 року на підставі рішення виконкому Баштанської міської ради №-147 від 17.08.1993 року, та зареєстрованого в Баштанському РБТІ 31.10.2001 року в реєстровій книзі №-20 за реєстровим №-2920. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилався на те, що після прийняття Баштанським районним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки 12.12.2013 року, відповідачам в установленому законом порядку направлялась вимога про виселення з квартири, що є предметом іпотеки, однак вони у добровільному порядку відмовляються її виконувати. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Так, частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відповідно до п.1.4 вищевказаного кредитного договору кредитні кошти призначені на споживчі цілі. Судовим розглядом встановлено, що відповідачка [PERSON], передала в іпотеку позивачеві будинок, що розташований за адресою: Миколаївська область, м. Баштанка, вул. 40 років Перемоги, та належить їй на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок виданого виконкомом Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області 31.10.2001 року на підставі рішення виконкому Баштанської міської ради №-147 від 17.08.1993 року, та зареєстрованого в Баштанському РБТІ 31.10.2001 року в реєстровій книзі №-20 за реєстровим №-2920, тобто житло, що була придбано нею не за рахунок коштів за кредитом, отриманим у позивача. Тому виселення відповідачів має здійснюватись із наданням їм іншого постійного житлового приміщення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі № 6-875 цс15, та від 02.09.2015 р. у справі № 6-1049цс15. З урахуванням викладеного, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачеві не відшкодовуються понесені ним судові втрати по справі через те, що суд відмовив йому у позові в повному обсязі.

Outcome: dismissed