Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що в січні 2012 року його було прийнято на посадку медичного працівника Балтазарівського дитячого садка «Веселка», який розташовано в с. Балтазарівка Чаплинського району Херсонської області. Починаючи з часу прийняття на роботу до травня 2016 року ним виконувалися обов'язки відповідно до посадової інструкції належним чином та без жодних нарікань з боку керівництва. В період з 17 по 19 травня 2016 року включно, керівником дитячого садка було ініційовано перевірку матеріально відповідального працівника дитячого садка - комірника. 23 травня 2016 року керівником відділу освіти Чаплинської РДА, спільно з завідуючим дитячим садком «Веселка», його було викликано до кабінету завідувача та повідомлено, що оскільки в роботі комірника виявлено незначні недоліки в роботі, а він як медичний працівник мав би його контролювати, то ним неналежним чином виконувалися обов'язки, що й призвело до виявлених порушень. В подальшому, погрожуючи кримінальною відповідальністю та подальшим звільненням за компрометуючою його статтею КЗпП змусили його написати заяву на звільнення за угодою сторін. В подальшому був виготовлений наказ та наданий йому на ознайомлення та підпис. При цьому копію вказаного наказу йому вручено не було, трудову книжку не видано. Вважає звільнення з посади незаконним, оскільки заяву про звільнення за угодою сторін ним було написано на вимогу та під тиском керівництва Балтазарівського дитячого садка, а тому його волевиявлення на припинення трудового договору з відповідачем, а відтак і угоди сторін, як це передбачено п.Іч.Іст.ЗбКЗпП України, в дійсності не було. Просить суд поновити його на роботі медичного працівника Балтазарівського дитячого садка «Веселка»; стягнути з Балтазарівського дитячого садка "Веселка" на його користь оплату за час вимушеного прогулу з 23.05.2016 року по день винесення рішення та стягнути з Балтазарівського дитячого садка "Веселка" витрати на відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 600 грн. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача за дорученням Кушнеренко Т.В. проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. 3-я особа - завідувач Балтазарівським дитсадком Поплавська А.В., позов не визнала, та посилаючись на те, що звільнення [PERSON] з посади здійснено згідно вимог діючого законодавства. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З пояснень учасників процесу та наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді медичного працівника Балтазарівського дитячого садка «Веселка» в с. Балтазарівка Чаплинського району Херсонської області з січня 2012 року. 23 травня 2016 року позивачем особисто на адресу завідуючої Балтазарівським ДНЗ «Веселка» подано заяву про його звільнення з займаної посади за угодою сторін з 23 травня 2016 року. Відповідно до наказу №14-к від 23 травня 2016 року позивача [PERSON] було звільнено з установи на підставі ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. З цим наказом [PERSON] ознайомлений 23.05.2016 року. Згідно журналу реєстрації вихідної документації, 24.05.2016 року листом на адресу [PERSON] направлено повідомлення №20/13-03 про необхідність забрати останнім трудової книжки та копії наказу на звільнення. При цьому, після свого звільнення позивач [PERSON] не звертався до керівництва установи, та жодних претензій або питань з цього приводу не висловлював, а до суду звернувся 21.06.2016 року. Дана обставина не спростовувалася і самим позивачем під час розгляду справи. Щодо посилань позивача про те, що його змусили написати заяву на звільнення за угодою сторін, суд відноситься критично, оскільки позивач мав можливість не підписувати вказану заяву та при своїй впевненості щодо належного виконання своїх функціональних обов»язків дочекатися перевірки компетентними органами своєї роботи. Будь-яких неправомірних дій щодо нього з боку керівництва закладу не вчинялося. Відповідно до норми ч.1 ст.36 КЗПП України, котра діяла на дату звільнення позивача [PERSON], однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з п.8 Пленуму «Про практику розгляду трудових спорів» визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП, договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого органу і працівника. Таким чином дата звільнення працівника була визначена сторонами та ними не переглядалася. Відповідно до ст.47 КЗпП Україні, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи і провести розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, звільнення позивача [PERSON] було здійснено відповідачем з належних та законних підстав, передбачених п.1 ст.36 К3пП України, крім того воно було законним, а тому підстав для поновлення на роботі позивача та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Outcome: dismissed