Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Представник позивача в позовній заяві вказав, що позивач є власником житлового будинку по вул. Пушкіна, 12 в с. Станіславчик Жмеринського району з 12 лютого 2015 року. Відповідно до п.п. 5.5 договору купівлі-продажу продавець [PERSON], тобто відповідач, зобов'язалася до 01 грудня 2015 року знятись з реєстрації з відчужуваного будинку та звільнити його від речей для безперешкодного користування та володіння ним покупцем - [PERSON]. Крім цього, [PERSON] засвідчила, що будуть зняті з реєстрації також інші особи, які значаться в ньому зареєстровані. Не зважаючи на це, відповідачі до цього часу проживають та зареєстровані у спірному житловому будинку, в усній формі відмовляються звільнити будинок та знятись з реєстраційного обліку. Представник позивача в позовній заяві просив усунути позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим будинком по вул. Пушкіна, 12 в с. Станіславчик Жмеринського району, шляхом зняття з реєстрації в ньому відповідачів та виселення їх з цього будинку в примусовому порядку. Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явилися. Представник позивача подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Не заперечував щодо винесення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідачів. Відповідачі ні в попереднє, ні в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання. Суд відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 12 лютого 2015 року позивач купив у відповідача [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул. Пушкіна, 12 в с. Станіславчик Жмеринського району. Відповідно до п.п.5.5 цього договору сторони домовились, що продавець зобов'язується до 01 грудня 2015 року знятись з реєстрації з відчужуваного будинку та звільнити його від речей для безперешкодного користування та володіння ним покупцем, а також свідчить та гарнтує, що будуть зняті з реєстрації особи, які в ньому зареєстровані та проживають (а.с.7-8). Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач зареєстрував своє право власності на вищезазначене нерухоме майно (а.с.9). Відповідно до інформації. наданої виконавчим комітетом Станіславчицької сільської ради, відповідачі зареєстровані та дійсно проживають [INFO] (а.с.16). Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перераховані вище норми цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно зі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Згідно з ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В даному випадку відповідачі без достатньої правової підстави проживають та зареєстровані в належному позивачеві житловому будинку. Тому, враховуючи, що позивач є власником спірного житлового будинку, відповідачі є для нього посторонніми особами, реєстрація відповідачів у належному житловому будинку перешкоджає реалізації права власності позивача, то відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням та примусово виселити. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позов підставний і підлягаючий задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача у розмірі 551,20 грн. судового збору підтверджені відповідною квитанцією (а.с.1) і підлягають стягненню з відповідачів солідарно на його користь.

Outcome: approved