Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернувся в жовтні 2021р. в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.12.2020р. по 30.09.2021р. в розмірі 122 400грн. Позов обґрунтовано тим, що позивач з 1984 року по даний час працює у ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» на посаді начальника електропідстанції, майстра електродільниці. Починаючи з грудня 2020р. відповідач припинив виплату заробітної плати посилаючись на відсутність фінансової можливості, заборгувавши за оплатою праці по штатному розписі за період з грудня місяця 2020р. по вересень місяць 2021р. нараховану зарплату в сумі 122 400грн. Зокрема, у серпні місяці керівництво та бухгалтер просто зникли, на зв`язок не виходять, роботу підприємства не забезпечили, довідку про невиплачену заробітну плату та наявність боргу за підписом керівника та бухгалтера не видають. Позивач просив справу розглядати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судові засідання про які належно повідомлявся повторно не з`явився, відзив на позов не подавав. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивач з 1984 року по даний час працює у ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» на посаді начальника електропідстанції, майстра електродільниці, з оплатою праці згідно штатного розпису, що не спростовано відповідачем. Позивачу, як він доводив перед судом, з грудня 2020р. відповідач припинив виплату заробітної плати, посилаючись на відсутність фінансової можливості, заборгувавши за оплатою праці по штатному розписі позивачу за період з грудня 2020р. по червень місяць 2021р. включно нараховану зарплату в сумі 72527.62 грн. (без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати). Позивач зазначив, що розмір заробітної плати, а відповідно і заборгованості підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5\~ (а.с.4-6). Водночас, дані щодо розміру заробітної плати позивача вказані у цьому доказі є наявними за частину спірного періоду, а саме з грудня 2020р. по червень місяць 2021р. включно, даних починаючи з липня місяця 2021р. по день подачі позовної заяви (чи ухвалення рішення суду) в матеріалах справи відсутні. Довідку позивачу про наявність заборгованості за підписом керівника та бухгалтера відповідач не видає, що останнім не спростовано. Причиною невиплати заробітної плати є, як зазначає позивач, те що\~ у серпні місяці 2021р. керівництво та бухгалтер просто зникли, на зв`язок не виходять, роботу підприємства не забезпечили, видавати довідку про заборгованість виплати заробітної плати працівнику немає кому через відсутність керівництва на робочому місці. Водночас, згідно ст.80, 96 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Згідно отриманих судом публічних даних з ЄДР інформації про припинення діяльності відповідача, його ліквідацію, банкрутство\~ чи інші будь які додаткові відомості відсутні. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести перед судом розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Водночас, позивач позбавлений можливості отримати довідку про заборгованість нарахованої, однак не виплаченої йому заробітної плати, а відповідач в свою чергу не довів перед судом про належну виплату такої чи неправильність її розміру, не виклик до суду не з`являється. За вимогами ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Визначення поняття заробітної плати\~ врегульоване ст. 94 цього ж кодексу, а саме що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. \~ Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. \~ Право на звернення до суду передбачене ст.233 КЗпП України, а саме\~ у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. Як вбачається з матеріалів справи, щомісячно бухгалтерією видавались позивачу роздруківки (а.с. 59-60), в яких сума нарахованої [PERSON] за кожен місяць заробітної плати (його оклад по відпрацьованих годинах та днях з 5-ти денним робочим тижнем) за спірний період співпадає з сумою вказаною в Індивідуальних відомостях про застраховану дану особу за цей же період, а сума утримання із нарахованої зарплати складає 19.5% відсотків (прибутковий податок та військовий збір, а також внески профспілки). З врахуванням цього, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення встановленої заборгованості з 01.12.2020р. по 30.06.2021р.включно на суму 72527.62 грн. (без відрахування обов`язкових платежів та внесків з даної нарахованої заробітної плати), оскільки інших даних які б надавали можливість суду встановити заробітну плату за липень 2021р. вересень 2021р. у даній справі відсутні. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець в свою чергу має спростувати факт порушення прав працівника, в т.ч. щодо невиплати заробітної плати. Офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді 31 травня 2021 року справи № 242/3051/18\~ про стягнення заборгованості по заробітній платі. Отже, з врахуванням правової позиції ВС, відомості Пенсійного фонду України без оцінки таких у сукупності з іншими даними, не є тим належним доказом, що визначає саме заборгованість по заробітній платі позивача, однак позивач надав роздруківки по заробітній платі щомісячно, які видавалися бухгалтерією хоча такі й без підпису, але відповідають відомостям\~ Пенсійного фонду України, а іншим способом він не може довести порушене своє право, однак завданням цивільного судочинства за ст.2,4 ЦПК України є вирішення цивільних справ з метою саме ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Що стосується відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000грн., то слід зазначити таке. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач зазначив, що невиплата зарплати понад 1 рік спричинила йому значні страждання, примус економії на першочергових соціально необхідних речах, харчуванні, сплаті комунальних платежів та інших витрат. Також з травня місяця 2021р. була необхідність фінансування лікування дружини у 2021р., про що свідчать докази з медичної документації (а.с.48-54). Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~\~ 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить\~ будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. З врахуванням доведених позивачем обставин, суд вважає, що вимога в цій частині також підлягає до часткового задоволення та слід відшкодувати позивачу завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 3000грн. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач поніс витрати за подачу позову у сумі 908.00 грн. (а.с.22), з огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково (на 12.00% від суми яка подавалась позивачем за його вимогами), то з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 108.96грн. до частки задоволених вимог. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 гривень. Виходячи із положень п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Згідно ч.2 ст.430 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. На підставі наведеного, відповідно до ст.116, 94, 233 КЗпП України,

Outcome: partial