Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], який помер 13 червня 2017 року, право власності на житловий будинок, загальною площею 117,1 кв.м. та житловою площею 56,1 кв.м. та господарські будівлі та споруди, що в с. Новошино по вул. Сагайдачного, 53а Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 13 червня 2017 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку та господарських будівель та споруд по вул. Сагайдачного, 53а в с. Новошино Жидачівського району Львівської області. На випадок своєї смерті батько заповіту не склав, тому спадкування відбувається за законом. Вона, як дочка спадкодавця, відноситься до спадкоємців першої черги. Іншими спадкоємцями вказаної черги є відповідачі по справі: [PERSON]М.(дружина померлого та її мати) та [PERSON], [PERSON] і [PERSON]З.(діти померлого та відповідно її брати та сестра). Проте, останні від своїх часток у спадковому майні відмовляються на її користь. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за законом, що виявила бажання прийняти спадщину, яку формально прийняла, оскільки на момент її відкриття спільно проживала із спадкодавцем, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], проте отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Сагайдачного, 53а в с. Новошино Жидачівського району Львівської області, що належав померлому та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України\~ у\~випадку визнання\~позову відповідачем\~суд ухвалює\~рішення за\~результатами підготовчого\~провадження.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України\~зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями: будівельного паспорту земельної ділянки в с. Новошино вул. Комсомольська, 48 Жидачівського району Львівської області; свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 21 червня 1979 року №234, виданого на підставі рішення виконкому Журавненської селищної ради народних депутатів від 07 квітня 1979 року та плану забудови земельної ділянки від 15 травня 1964 року; рішення виконкому Жидачівської районної ради депутатів трудящих від 21 червня 1979 року №234 «Про відведення земельної ділянки під житлове будівництво [PERSON] в с. Новошино»; акту виносу в натуру плану земельної ділянки, що [PERSON] здійснювалось будівництво житлового будинку в с. Новошино вул. Комсомольська, 48 Жидачівського району Львівської області на виділеній за вказаною адресою під забудову земельній ділянці площею 700 кв.м.(0,07 га). Будівництво завершено в 1981 році /а.с. 13-18/. Згідно із рішенням виконавчого комітету Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 26 грудня 2017 року №121, встановлено, що у звязку з впорядкуванням адресного господарства, відповідно до глави 2 та статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет Журавнівської селищної ради вирішив: присвоїти адресу житловому будинку, власником якого був [PERSON] - №53а вулиці Петра Сагайдачного села Новошино Жидачівського району Львівської області (стара адреса: №47б, 48 вулиць Комсомольської, Сагайдачного села Новошино) /а.с. 18/. Згідно із довідки виданої Стрийським МБТІ від 18 січня 2018 року за вих. №143 встановлено, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на житловий будинок №53а по вулиці Сагайдачного в с. Новошино Жидачівського району Львівської області не зареєстровано. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року\~№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст. 3\~Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного\~Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як\~Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом п. 62\~Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР\~підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання\~постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105\~у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок №53а по вулиці Сагайдачного в с. Новошино Жидачівського району Львівської області дійсно на праві власності належав [PERSON] /а.с. 19/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 13 червня 2017 року, в м. Ходорів Жидачівського району Львівської області, у віці 59, помер [PERSON], про що 14 червня 2017 року складено відповідний актовий запис №24 та виконавчим комітетом Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, від 14 червня 2017 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №465433 /а.с. 10/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2\~ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із житлового будинку та господарських будівель та споруд по вул. Сагайдачного, 53а в с. Новошино Жидачівського району Львівської області. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області за №261 від 29 січня 2018 року /а.с. 11/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3\~ст. 1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1\~ст. 1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями: свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СГ №406773, свідоцтва про народження серії ІV-СГ №282118, свідоцтва про одруження серії 1-СГ №174265, свідоцтва про народження серії ІІ-СГ №438062, свідоцтва про народження серії ІІ-СГ №438061, свідоцтва про народження серії ІІ-СГ №385662 та свідоцтва про одруження серії І-СГ №021222, що відповідачка [PERSON] є дружиною, позивачка [PERSON] дочка, а відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] сини та дочка [PERSON] (спадкодавця) відповідно. Відтак, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відносяться до спадкоємців першої черги спадкування. Інших спадкоємців вказаної черги судом не встановлено /а.с. 9, 21, 29, 26, 32/. Згідно із\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, за змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з долученої до матеріалів справи, належним чином сформованих та завірених, заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (відповідачів по справі) від 13 та 14 грудняя 2017 року, вбачається, що останнім відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON]. На оформлення такої вони не претендують та відмовляються від належної їм за законом частки у спадковому майні /а.с. 23, 27, 30, 33/. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька, як така, що виявила бажання прийняти спадщину та фактично її прийняла, оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем, та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу №964/02-31 від 15 грудня 2017 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на спадкове майно, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Сагайдачного, 53а в с. Новошино Жидачівського району Львівської області, що належав померлому та є спадковим майном /а.с. 34/. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved