Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 10.10.2008 року було укладено договір б/н, за яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжній картці з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік від суми залишку заборгованості. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 30.04.2019 року становить 117075,34 гривень, із яких: 3890,94 грн - заборгованість за кредитом, 103770,98 грн - заборгованість по сплаті процентів, 3600,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн фіксованого штрафу та 5563,10 грн - процентної складової штрафу. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вважаючи, що давно погасив заборгованість перед банком, та просив застосувати до вимог позивача позовну давність, оскільки він востаннє вносив кошти на погашення боргу в травні 2016 року. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; копію заяви від 10.10.2008 року; копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; Умови і правила надання банківських послуг), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 10.10.2008 року між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено договір, за яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді кредитного ліміту по платіжній картці в сумі 4000 грн з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік від суми залишку заборгованості. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Заборгованість відповідача згідно з розрахунками позивача станом на 30.04.2019 року становить 117075,34 гривень, із яких: 3890,94 грн - заборгованість за кредитом, 103770,98 грн - заборгованість по сплаті процентів, 3600,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн фіксованого штрафу та 5563,10 грн - процентної складової штрафу. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання виконання зобов`язання за вищезазначеним договором. При цьому, сторони договору визначили, що кредит має повертатись шляхом здійснення щомісячних платежів, таким чином сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань по внесенню щомісячних платежів, які є складовими частинами зобов`язання позичальника по оплаті кредиту. Відповідач просив застосувати до вимог банку позовну давність. За ст. 256-257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (при цьому, позивачем не надано на розгляд суду даних щодо збільшення строків позовної давності за відповідним письмовим договором, підписаним сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки сторони договору визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника щодо щомісячного погашення кредитної заборгованості, які деталізують обов`язок відповідача повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного щомісячного платежу, тому і початок перебігу строку позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення позичальником строку його погашення. Такі висновки суду випливають з позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки та позивачем не надано суду доказів, що сторони відповідним письмовим договором, підписаним обома сторонами, збільшили строк позовної давності щодо стягнення нарахованого боргу, на що вказує правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року в справі № 6-757цс15. За такого, строк позовної давності для вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 10.10.2008 року є загальним та становить три роки. Відповідно до наданого позивачем розрахунку востаннє відповідач вносив кошти на погашення заборгованості за даним кредитним договором 10.05.2016 року в сумі 1000 грн, а за останні три роки до дня звернення позивача до суду з позовом (з 06.06.2016 року по 06.06.2019 року) на погашення заборгованості відповідач оплат не здійснював. За такого, суду не надано доказів що протягом останніх трьох років перед пред`явленням позову переривався перебіг строку позовної давності. Позивач звернувся до суду з даним позовом 06.06.2019 року, тому заборгованість за тілом кредиту в загальній сумі 3890,94 грн. (яка утворилась ще станом на 31.01.2015 року в сумах 3678,03 грн. + 212,91 грн.) і щомісячні платежі до 06.06.2016 року є такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач. За такого, вся заборгованість за тілом кредиту в сумі 3890,94 грн. не може бути стягнута через пропуск строку позовної давності. Проценти за даним договором підлягають стягненню за останні три роки до дня звернення позивача до суду з позовом та в межах заявлених позовних вимог та періодів (з 06.06.2016 року по 30.04.2019 року). При цьому, з розрахунку та тексту позову слідує, що позивач в односторонньому порядку на підставі п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг збільшив процентну ставку за договором з 01.01.2013 року до 30,00 %, з 01.09.2014 року до 34,80 % та з 01.04.2015 року - до 43,20 %. Проте відповідно до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. За такого, збільшення процентної ставки позивачем всупереч положенням ч.3 ст. 1056-1 ЦК України є нікчемним. Крім того, п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, на який як на підставу для збільшення процентної ставки посилається позивач, взагалі всупереч вимогам ст. 1056-1 ЦК України не вказує на умови, за яких банк мав би право збільшувати процентну ставку. Також позивач не довів належними доказами отримання відповідачем письмового повідомлення про збільшення процентної ставки за кредитним договором, що суперечить правовій позиції, висловленій в Постанові Верховного Суду України №6-1374цс17 від 11.10.2017 року. Тому в межах строків позовної давності та в межах періоду, заявленого в позові, з 06.06.2016 року по 30.04.2019 року проценти мають бути нараховані в розмірі 22,80 % річних і за 1058 днів (з 06.06.2016 року по 30.04.2019 року) проценти мають становити 2607,19 грн (3890,94 грн х 22,80 % : 360 днів х 1058 днів). Відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік. За такого, вимоги про стягнення пені в сумі 3600 грн. можуть бути задоволені тільки в межах періоду з 06.06.2018 року по 30.04.2019 року. При цьому, з розрахунку заборгованості слідує, що за вказаний період відповідачу нараховано 1100 грн. пені, яка і має бути стягнута. З розрахунків позивача слідує, що процентна складова штрафу в розмірі 5% розрахована позивачем з суми боргу за тілом кредиту, пенею та процентами, при цьому, оскільки судом вище зазначено, що до стягнення підлягає менша сума процентів та пені, а тіло кредиту не підлягає стягненню, то має бути перерахований і розмір процентної складової штрафу. Таким чином, відповідно до запропонованих банком принципів розрахунку процентної складової штрафу її розмір становить (2607,19 грн. + 1100 грн.) = 3707,19 х 5 % = 185,36 грн. У зв`язку з цим, позов підлягає частковому задоволенню - з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 10.10.2008 року станом на 30.04.2019 року в сумі 4142,55 грн, з яких: 2607,19 гривень - заборгованість по сплаті процентів, 1100,00 грн. - заборгованість за пенею, 250 грн. - фіксованого штрафу та 185,36 грн. - процентної складової штрафу. Оскільки матеріалами справи доведено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду та відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов`язання, а сплачений позивачем розмір судового збору відповідає мінімальній ставці, визначеній законом на час звернення до суду з позовом, - з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті мінімальної ставки судового збору за даною категорією спорів в сумі 1921 грн., оскільки в незалежності від ціни позову позивач при зверненні до суду з позовом мав би сплатити саме вказану суму судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial