Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач звернулася\~до суду\~з позовом\~до ПАТ\~"КРЕДОБАНК"\~про захист\~прав споживача\~та відшкодування\~матеріальних збитків.Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 листопада 2017 року вона, позивачка, звернулась до відділення ПАТ «КРЕДОБАНК» у м. Дніпро, яке знаходиться за адресою: пр. Д. Яворницького 34Б, для отримання послуг по сплаті консульських послуг. Нею ці послуги були сплачені відповідно до виписаної співробітником банку квитанцією. 29 листопада 2017р. виявилось, що працівник банку неправильно нарахував суму для сплати, а тому нею, позивачкою, у візовому центрі м. Дніпро була подана заява на повернення їй, позивачці, неправильно перерахованих коштів. 16 січня 2018 року на її мобільний телефон надійшло SMS-повідомлення, що кошти повернулись і вона може їх отримати. Однак, коли вона, звернулась до відділення банку за адресою: пр. Д. Яворницького 34Б, м. Дніпро, щоб отримати кошти, які їй належать, за пред`явленням посвідки на постійне проживання, їй в цьому було відмовлено. На її прохання пояснити чому вона не може отримати кошти, які їй належать, співробітник банку відповів, що посвідка на постійне проживання на території України не є документом ідентифікації особистості. З 17 січня 2018 року нею, позивачкою, велась електронна переписка з банком про повернення коштів. Однак, неодноразові її прохання позивачки про перерахування коштів, банком проігноровані, зокрема надано відповіді про те, що банк немає законних підстав для здійснення перерахунку коштів позивачці на підставі посвідки на постійне проживання на території України. 23 травня 2018 року позивачці надійшла відповідь за підписом голови правління ПАТ «Кредобанк» про те, що їй, позивачці, слід звернутись у відділення банку з чинним паспортом для виїзду за кордон. Станом на день подання заяви, кошти позивачкою не отримані. Зазначає, що аналіз норм Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про те, що вона, позивач, є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Просить задоволити позов, зобов`язати ПАТ «Кредобанк» повернути кошти, які належать їй, позивачці, у розмірі 940 (дев`ятсот сорок) гривень 00 коп. за пред`явленням посвідки на постійне місце проживання [NUMBER] , стягнути з ПАТ «Кредобанк» на її користь пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 4230 (чотири тисячі двісті тридцять) гривень 00 коп., стягнути з ПАТ «Кредобанк» на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп., судові витрати покласти на відповідача. Матеріали справи поступили до Франківського районного суду м. Львова 18.06.2018 та відповідно до ухвали від 26.06.2018 призначені до розгляду. 31 серпня 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю в задоволенні позовної заяви, вважає вимоги позивачки безпідставними, незаконними та необґрунтованими. Вказує на те, що відповідно до Програми ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів ПАТ «Кредобанк», затвердженої рішенням правління ПАТ «Кредобанк» №17/2017 від 30.08.2017р. під час ідентифікації та верифікації фізичної особи, документом, що посвідчує її особу є: для резидентів: іноземних громадян, які постійно проживають на території України паспортний документ іноземця для виїзду за кордон та посвідка на постійне проживання. 15 травня 2019 року відбувся повторний авторозподіл справи та на підставі розпорядження керівника апарата справу передано для розгляду судді, визначеному у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України. Судова справа прийнята до провадження з урахуванням рішення зборів суддів Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року, яким підтверджено рішення від 13.05.2019, ухвалою суду від 02 серпня 2019 року призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач надала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити та стягнути з відповідача кошти. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, надав аналогічні пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позову. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, подали заяви про розгляд справи без їх участі. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~розгляд справи\~проведено судом\~за відсутності\~осіб,\~які беруть\~участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 12 вересня 2017 року позивачу [PERSON] видана посвідка № [NUMBER] на постійне проживання. Згідно посвідки, місце проживання зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.1 цього закону, виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Нормами цієї статті визначено, що договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим\~Законом України\~"Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ) Згідно квитанції №69422626 від 28 листопада 2017 року позивачкою [PERSON] перераховано кошти в розмірі 470 (чотириста сімдесят) гривень 00 коп., банк отримувача - відділення ПАТ «Кредобанк», що знаходиться на пр. Д. Яворницького 34Б у м. Дніпро). Згідно квитанції №69422618 від 28 листопада 2017 року позивачкою [PERSON] перераховано кошти в розмірі 470 (чотириста сімдесят) гривень 00 коп., банк отримувача відділення ПАТ «Кредобанк», що знаходиться на пр. Д. Яворницького 34Б у м. Дніпро). Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, у відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, між позивачкою та відповідачем виникли правовідносини в сфері банківського обслуговування, зокрема перерахунку сплачених коштів на рахунок банку. 19.01.2018р. позивачка звернулась до відповідача в формі електронного звернення щодо незаконних дій банку, які полягають у відмові видачі грошових коштів. Згідно наданої відповіді №1919 від 22.01.2018р., [PERSON] рекомендовано звернутись у відділення банку з чинним паспортом для виїзду за кордон. Згідно відповіді ПАТ «Кредобанк» від 28.03.2018р. звернення позивачки отримало статус «повторне», оскільки вирішене по суті та не підлягає повторному розгляду та вирішенню. 19.04.2018р. головою правління ПАТ «Кредобанк» надано відповідь №63/Л-253/1, якою позивачці в черговий раз рекомендовано з метою проведення ідентифікації та верифікації звернутись у відділення банку з чинним паспортом для виїзду за кордон. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Згідно вимог ст.55 цього закону, банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Відповідно до ЗУ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», \~ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо; верифікація - порівняння даних (параметрів), у тому числі біометричних, для встановлення тотожності особи документам або інформації з Реєстру для підтвердження їх ідентичності. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Документом, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру відповідно до їх функціонального призначення поділяються, є, зокрема, посвідка на постійне проживання. Відповідно до ч.1 ст.31 цього закону, яка кореспондується з п.17 ч.1 ст.1 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Відповідно до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011р. №174, яка була чинною на день здійснення перерахування коштів позивачкою, предметом регулювання цієї інструкції є зокрема, приймання через касу банку готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку (філії, відділення). П.9 цієї інструкції вказує на те, що банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати ідентифікацію і верифікацію клієнтів (представників клієнтів) відповідно до вимог законодавства України. Банк (філія, відділення) зобов`язаний (зобов`язана/зобов`язане) за зверненням клієнта врегулювати відповідно до законодавства України спірні питання, які виникають та/або пов`язані з касовими операціями, у тому числі здійсненими через платіжні пристрої, а також пов`язані із застосуванням електронного документообігу та використанням ЕП. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що банк безпідставно відмовив позивачці в поверненні належних їй грошових коштів. Відповідачем до матеріалів справи не долучено жодних належних і допустимих доказів в спростування позовних вимог. Позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано протиправність дій банку, яка полягає в неповерненні грошових коштів. Відзив на позовну заяву, поданий відповідем, містить лише аналіз норм чинного законодавства в сфері банківського обслуговування. Згідно з ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. П.2 ч.1 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 13 Постанови встановлено, що відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з роз`ясненнями Постанови пленуму Верховного суду, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачці моральної шкоди. Вона\~\~обумовлена тим, що у зв`язку із діями відповідача щодо неповернення коштів, а також доведення порушення законних прав позивачки в судовому порядку, вона перебувала у\~\~пригніченому стані, втратила спокій, вимушена витрачати свій час на те, щоб поновити порушені права та затрачати додаткові зусилля. У зв`язку із відмовою відповідача добровільно виплатити їй кошти, , вона змушена тривалий час захищати свої законні права в суді. Відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково. На підставі викладеного та

Outcome: approved