Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO], безпідставною та дозволити їй без згоди відповідача оформити документи для тимчасового виїзду за межі України їхньої малолітньої дитини до Росії в м.Москва з серпня 2014 року по серпень 2015 року, а також допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України їхнього малолітнього сина. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином. Однак її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні на позові наполягав та пояснив, що з 2012 року позивачка знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого народила дитину - [PERSON]. З квітня 2014 року між ними шлюбні відносини припинені, позивачка переїхала проживати з малолітньою дитиною за іншою адресою. У позивачки від попереднього шлюбу є ще неповнолітній син [PERSON], який на даний час навчається в кадетській школі-інтернаті «Московського кадетського корпусу юстиції». Оскільки у нього зараз перехідний підлітковий вік, він знаходиться на межі психологічного зриву, у нього є заборгованість по здачі предметів, що може привести до його відрахування з навчального закладу, тому він потребує моральної підтримки матері, для чого позивачка вирішила поїхати до нього. Однак, оскільки малолітній син [PERSON] знаходиться на грудному вигодовуванні, в силу свого віку йому потрібний постійний материнський догляд, залишити його вона не може, тому звернулася до відповідача про надання його дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон до Росії в м.Москва. Але, відповідач, який лише приймає формальну участь у вихованні дитини, категорично відмовляє їй в цьому без достатнього обґрунтування. Вона вважає, що відповідач маніпулює своїми батьківськими правами, всупереч інтересам дитини. Виїздом дитини за кордон права відповідача, як батька, не будуть порушені, оскільки вона родом з м.Мелітополя, вона є приватним підприємцем зареєстрованим в м.Мелітополі, всі її родичі з цього міста, а в Росії у неї нікого немає, проживати вона збирається в готелі тиждень, не більше, тому у відповідача буде можливість спілкування з сином по приїзду. Перешкод в спілкуванні з дитиною вона йому не чинить. Виїзд до Росії в м.Москва вона збирається робити періодичними поїздками, однак у нотаріуса їй пояснили, що дозвіл краще робити на рік, тому і просить надати дозвіл на виїзд за кордон із серпня 2014 року по серпень 2015 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, однак у судовому засіданні його представник [PERSON] надала суду його письмові заперечення, в яких він позов не визнає зазначивши, що в своєму позові позивачка не зазначає часового проміжку перебування у державі прямування, як то зазначено в абз.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Перебування позивачки з серпня 2014 року по серпень 2015 року порушить його права як батька на безперешкодне спілкування з дитиною, передбачене ст.153 СК України. Крім того, він вважає, що [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження необхідності виїзду їхнього сина [PERSON] з нею до Росії. Також позивачкою не надано доказів того, що в Росії в м.Москва є можливість створювати для сина [PERSON] належні умови для його проживання, забезпечення достатнього рівня життя та розвитку і те, що виїзд дитини за кордон відповідатиме інтересам самої дитини, як то закріплено в ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.3 Конвенції «Про права дитини». Також зазначає, що не надано підтвердження того, що син позивачки [PERSON] потребує моральної підтримки та знаходиться на межі нервового зриву. Вважає, що оскільки у [PERSON] на даний час літні канікули, то нічого йому не заважає приїхати до м.Мелітополя. Крім того, відповідач виявив бажання сам доглядати сина [PERSON] на час від'їзду матері, так як має досвід в догляді за дітьми та неодноразово залишався з сином, доглядаючи його. Також відповідач вважає, що відповідно до ст.16 ЦК України такого способу захисту цивільного права, який обрала позивачка, як надання судом дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітнього за кордон немає. Щодо допуску негайного виконання рішення суду, то ст.367 ЦПК України передбачені виключні випадки негайного виконання рішення суду, під який дане рішення не підпадає. Просить в позові відмовити повністю. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечення відповідача підтримала повністю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 січня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб /а.с.6/. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Його батьками записані [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.11.2013 року /а.с.8/. У позивачки від іншого шлюбу є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини /а.с.7/. На даний час її син [PERSON] навчається в 10-Б класі кадетської школи-інтернаті №8 «Московського кадетського корпусу юстиції», що підтверджується довідкою №113, виданою директором навчального закладу /а.с.9/. Сторони з квітня 2014 року однією сім'єю не проживають, однак шлюб між ними офіційно не розірвано, малолітня дитина залишилась проживати разом з позивачкою. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються сторонами. Згідно абз.2 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка вказує мету виїзду за межі України разом з малолітньою дитиною як необхідність моральної та материнської підтримки свого неповнолітнього сина [PERSON], який навчається в 10-Б класі кадетської школи-інтернаті №8 «Московського кадетського корпусу юстиції». В силу малолітнього віку іншої дитини - сина [PERSON], який знаходиться на грудному вигодовуванні, йому потрібний постійний материнський догляд, залишити його вона не може в м.Мелітополі. Відповідач заперечує проти цього, мотивуючи тим, що вимоги не обґрунтовані, позивачкою не зазначений часовий проміжок перебування у державі прямування та невідомо де та в яких умовах буде проживати його син [PERSON], чи будуть створені безпечні умови проживання для нього. Однак, посилання відповідача на те, що позивачкою не зазначений часовий проміжок перебування в іншій державі, як то передбачено абз.1 ст.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, є безпідставним, бо таке правило стосується виїзду дитини в супроводі одного з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків. В даному випадку відповідач згоду не надає. Щодо посилання відповідача на порушення його прав у спілкуванні з дитиною, як батька, що закріплені ст.153 СК України, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.ч. 1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «...малолітнє дитя не повинне, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучний зі своєю матір'ю». Принцип 7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Як з'ясовано в судовому засіданні з квітня 2014 року сторони однією сім'єю не проживають, фактичне місце проживання малолітнього сина [PERSON] визначене з позивачкою, тому, цей обов'язок покладено на матір - позивача по справі. Крім того, в судовому засіданні представник позивачки пояснив, що позивачка не збирається залишатися цілий рік у м.Москва, оскільки такі поїздки будуть періодичними, терміном на 15-20 днів. Проти спілкування малолітнього сина з батьком вона не заперечує та не перешкоджає останньому в цьому. Представником відповідача також було зазначено, що відповідач сам особисто доглядав хлопчика, годував його, міняв підгузки, ходив з ним на прогулянки, тому суд не вважає, що сам виїзд дитини за кордон порушує права [PERSON], як батька дитини, та вчиняється матір'ю виключно в інтересах сина [PERSON]. Посилання відповідача на відсутність у позивачки доказів належних умов проживання малолітнього сина, забезпечення достатнього рівня життя та розвитку і те, що виїзд дитини за кордон буде відповідати інтересам самої дитини, як то закріплено ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», спростовуються тим, що представником позивачки було пояснено у суді, що дитина в силу свого віку знаходиться на грудному вигодовуванні, тому мати не може сина залишити в м.Мелітополі. По приїзду до Росії проживати вона збирається з дитиною у готелі і це буде на невеликий проміжок часу. На думку суду та враховуючи частину 1 статті 3 Конвенції про права дитини щодо приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а сам виїзд дитини за кордон не порушує прав [PERSON], як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах сина [PERSON]. Стосовно посилання відповідача на те, що її неповнолітній син [PERSON] може сам приїхати на літні канікули до неї у місто, то предметом спору у даному випадку є виїзд малолітнього сина [PERSON] за кордон, а не неповнолітнього сина [PERSON]. Відповідно до ст.150 СК України мати зобов'язана піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, у даному випадку позивачка виконує свій материнський обов'язок щодо неповнолітнього сина [PERSON], виконуючи цей обов'язок, вона не може залишити малолітнього сина [PERSON], який знаходиться на грудному вигодуванні та в силу його віку - 8 місяців, без постійного материнського догляду. Також відповідачем не надано належних та беззаперечних доказів своєї відмови, як то передбачено ст.60 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується вимоги позивачки про визнання відмови безпідставною, то суд вважає, що такий спосіб захисту не передбачений ст.16 ЦК України. Ця вимога є зайвою, саме безпідставність відмови позивачка повинна доказувати при пред'явленні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Позивачка в позовній заяві просить дозволити їй оформити документи для тимчасового виїзду малолітнього сина [PERSON] за кордон без згоди батька. Така позовна вимога частково не узгоджується з вимогами ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну", в якій закріплено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Фактично позивачка просить надати дозвіл на виїзд за кордон малолітньому сину. А тому, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, але перефразувати їх та викласти у відповідності до вимог ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну". Відносно вимоги позивачки про негайне виконання рішення, то ст.367 ЦПК України дає вичерпний перелік рішень суду щодо яких суд допускає негайне виконання, тому в цій частині позову слід відмовити. Враховуючи те, що оформлення документів на виїзд за кордон займає певний час, право на оскарження рішення суду, що теж займе певний час, а також те, що [PERSON] закінчує кадетську школу-інтернат у 2015 році, суд вважає можливим дозволити тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] з позивачкою за кордон в період часу з серпня 2014 року до серпня 2015 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial