Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить, після збільшення позовних вимог, стягнути з відповідача сплачені йому кошти в сумі 45 000 грн, відповідно до розписок; стягнути з відповідача 2 990 грн моральної шкоди, яка спричинена позивачу внаслідок невиконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та судовий збір, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2012 року позивач та відповідач уклали домовленість, яку виклали в розписці, відповідно до якої відповідач передає позивачу у власність автомобіль з маршрутом № 29 БАЗ "Дельфін", державний номерний знак [NUMBER], а [PERSON] сплачує з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року [PERSON] 70 000 грн. Позивач 01.12.2012 року сплатив відповідачу 10 000 грн та 26.02.2013 року сплатив 35 000 грн, однак 22.04.2013 року відповідач забрав автомобіль, який переданий позивачу відповідно до розписки від 01.12.2012 року, не повернувши сплачені за нього кошти, а таму позивач просить стягнути сплачені кошти в примусовому порядку. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з вказаних у ньому підстав. Як зазначав позивач, власником автобусу є мати відповідача. Дружина відповідача займалася автобусним бізнесом, а саме наймала водіїв на перевозки пасажирів по маршруту автобусу № 29. Він працював у дружини відповідача водієм. Коли він дізнався, що сім'я відповідача має намір продати автобус, то виявив бажання купити його в розстрочку, про що у грудні і домовився з відповідачем. Близько половину року він працював на автобусі на себе, тобто сам керував, сам сплачував податки та інше. Приблизно з квітня 2013 року з ним працював і відповідач. Потім відповідач забрав автобус і усунув його від роботи. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, оскільки кошти в розмірі 10 000 грн позивачем були сплачені відповідачеві за оренду транспортного засобу з маршрутом. 35 000 грн відповідач не отримував від позивача за оренду. Продавати транспортний засіб позивачу відповідач не збирався. Згідно домовленості між сторонами, позивач користувався автомобілем родини відповідача, за що повинен був сплачувати по 5 000 грн щомісяця і за рік оренди оплата складала 70 000 грн. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], котрі працюють водіями на маршрутах разом зі сторонами, зазначали, що чули зі слів про продаж відповідачем автобусу. Свідок [PERSON], котрий є батьком позивача, пояснив, що його син вирішив купити транспортний засіб з маршрутом щоб працювати на себе, за що сплатив 45 000 грн. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01 грудня 2012 року позивач та відповідач уклали домовленість, яку виклали в розписці, відповідно до якої відповідач передає позивачу автомобіль з маршрутом № 29 БАЗ "Дельфін", державний номерний знак [NUMBER], а [PERSON] сплачує з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року [PERSON] 70 000 грн. (а.с. 29) 01 грудня 2012 року [PERSON] сплатив [PERSON] 10 000 грн, що підтверджується розпискою про отримання коштів. (а.с. 29) З цього приводу представником відповідача було визнано факт отримання [PERSON] 10 000 грн від позивача. Згідно розписки від 26 лютого 2013 року, [PERSON] отримав 35 000 грн за автобус з державним номерним знаком [NUMBER] з маршрутом № 29, що підтверджується відповідною розпискою. (а.с. 30) Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти того, що по цій розписці [PERSON] було сплачено позивачем кошти в сумі 35 000 грн. Разом з тим, суд відноситься критично до такої позиції сторони відповідача, оскільки остання розписка аналогічна попередній, також йдеться мова про той же транспортний засіб з тим же маршрутом. Крім того, друга розписка, як і попередня знаходиться у позивача. Про що йдеться у другій розписці, на спростування факту оплати позивачем коштів за автомобіль відповідачу, представник відповідача у судовому засіданні не пояснював. Тобто, судом встановлено, що протягом грудня 2012 року - лютого 2013 року позивач сплатив відповідачу 45 000 грн, як вказано у розписках за транспортний засіб з маршрутом. Також судом встановлено, і це не заперечується сторонами, відповідач 01 грудня 2012 року передав позивачу автомобіль з маршрутом № 29 БАЗ, державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Це положення застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У судовому засіданні не здобуто жодних доказів того, що транспортний засіб передавався позивачеві саме з метою продажу, відповідач навіть не є власником автобусу, тому він не мав права розпоряджатися цим майном. В наданих позивачем розписках про таке не йдеться, а з пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що з грудня 2012 року близько половини року він користувався транспортним засобом з маршрутом, сплачуючи при цьому відповідачу, котрий є членом сім'ї власника автомобіля, певну суму. Допитані у судовому засіданні свідки напевно пояснити нічого не змогли, а свідок [PERSON] є заінтересованою особою, бо є батьком позивача, і неприязно відноситься до відповідача, як він зазначив у суді. За таких обставин, суд не може прийняти показання цих свідків ні на підтвердження, ні на спростування тих чи інших обставин. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Наведене дає підстави вважати вимоги позивача про стягнення з відповідача сплачених за автомобіль коштів необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed