Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та скасування реєстраційної дії, в якій просить суд визнати договір дарування від 16.09.2013 р. Ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] , серія та номер договору: №1731, видавник Одарченко Марина Сергіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, запис про право власності за номером 2509108 на ім`я [PERSON] , недійсним та скасувати реєстраційну дію. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16 вересня 2013 року мої батьки - відповідачі по справі, уклали між собою договір дарування Ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] , серія та номер договору: №1731, видавник Одарченко Марини Сергіївни, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу. На підставі вищезазначеного договору був внесений запис про право власності за номером 2509108 на ім`я - [PERSON] . [PERSON] зазначила, що вона постійно проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] , спочатку разом з обома батьками, а потім разом з моєю матір`ю [PERSON] . Коли мені у 2014 році виповнилося 18 років, її матір вигнала її з квартири, зазначивши, що вона не має жодних прав на цю квартиру. Тим самим [PERSON] заволоділа усією квартирою, залишивши позивача, особу яка зареєстрована в цій квартирі, без права на безперешкодний доступ до нього. Позивачка була вимушена шукати нове житло. Пізніше позивачка звернулася за правовою допомогою, та адвокатом було здійснено запит до Архівного відділу Харківської міської ради Харківської області. Була отримана відповідь від 05 серпня 2019 року, у якій зазначалося, що батьками позивача не було отримано дозволу опіки (служби у справах дітей) стосовно дитини [PERSON] на укладення договору дарування Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.01.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 11.02.2020 позивачем недоліки усунуті. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.02.2020 року відкрито провадження за вищезазначеною позовною заявою, розгляд справи призначено у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року за клопотанням відповідача [PERSON] постановлено перейти від розгляду справи за правилами позовного провадженні без виклику сторін до розгляду справи спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06.03.2020 року відповідач [PERSON] надала письмовий відзив на позов в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне: факт того, що не було отримано дозволу органу опіки та піклування не може бути покладено в основу визнання договору недійсним, оскільки обов`язковим елементом є порушення майнових прав дитини. Зазначила, що повного відчуження та купівлі нового житла приміщення не було. Позивачка продовжила користуватися квартирою в тому ж обсязі, як і до укладення вищезазначеного договору, а тому її права та інтереси не були порушені. Позивачка проживаючи в квартирі разом з [PERSON] відмовлялася дотримуватися соціальних та морально-етичних норм співжиння, на вимоги не реагувала та ухилялася від здійснення над нею батьківського виховання, і тому, досягнувши 18 років, самостійно залишила місце проживання. Крім того, зазначила що позивачка проживає у квартирі, за адресою: [ADDRESS] і [PERSON] як єдиний власник квартири, не зняла її з реєстрації у цій квартирі. 04.03.2020 відповідачем [PERSON] було подано заяву про застосування строку позовної давності та про відмову у задоволенні позову [PERSON] 14.03.2020 через систему «Електронний суд» відповідачем [PERSON] розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і задовільнити його. 16.03.2020 через систему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] - адвокатом Жаровою-Тітарьової Л.М. було подано заяву про виклик свідків. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.03.2020 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про виклик свідків. 03.06.2020 позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона додатково до позовних вимог просила відновити її порушене право та вселити в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.08.2020 року заяву про збільшення позовних вимог задоволено та прийнято до розгляду. Позивач [PERSON] та її представник не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Представником позивача адвокатом Жаровою-Тітарьовою Л.М. подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні, однак, підтвердження зазначеної обставини суду не надано. За таких обставин підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи не вбачається. При цьому суд враховує процесуальні строки розгляду справи та ту обставину, що провадження у справі було відкрито 12.02.2020 року. Судові засідання, призначенні на 16.03.2020, 13.04.2020, 04.05.2020, 19.05.2020, 22.07.2020, 12.08.2020, 08.09.2020, відкладались судом за клопотанням представника позивача. За цей тривалий час розгляду справи судом представник позивача та позивач мали процесуальні можливості в повній мірі реалізувати свої права, передбачені ст. 43 ЦПК України. Відповідач [PERSON] надав до суду письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялась належнич чином. Відповідачем [PERSON] подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином, однак, вказана обставина сама по собі не є підставою для відкладення розгляду справи. Причин, які безпосередньо перешкоджають відповідачу взяти участь у судовому засіданні, заява не містить. Третья особа приватний нотаріус ХМНО Одарченко М.С. не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, обравши передбачений законом або умовами договору спосіб захисту. Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України учасник справи, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до договору купівлі продажу від 18.09.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнати, загальною площею 50,2 кв.м. 10.12.2013 рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 вересня 1994 року Червонозаводським відділом реєстрації актів громадського стану м. Харкова, актовий запис № 384 розірвано. Діти подружжя: неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] , малолітні: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] залишились проживати разом з матір`ю. Відповідно до договору дарування частки квартири від 16.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Одарченко М.С., [PERSON] безоплатно передає у особисту приватну власність [PERSON] Ѕ частки квартири [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнати, загальною площею 50,2 кв.м.. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Доказів обмеження у праві користування позивача [PERSON] вказаною квартирою не надано та при розгляді справи не встановлено. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини щодо правочинів, зокрема укладення, виконання правочинів та визнання їх недійсними врегульовано Цивільним Кодексом України ( далі ЦК). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину ( положення ч.1-5 ст. 202 ЦК ). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ЦК ). Частинами першою, другою статті 717 ЦК визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ( ч.2 ст. 719 ЦК). За змістом ч.1,4 ст. 722 ЦК право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. У відповідності до вимог ч.1- 5 ст. 727 ЦК дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік ( ст. 728 ЦК). Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Згідно ч. 4 до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно, в інтересах дитини та не зловживати своїми правами законних представників дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Як вбачається з оспорюваного договору дарування частки квартири від 16.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Одарченко М.С., зареєстрованого в реєстрі за №1731, Дарувальник стверджує, що цей договір не суперечить правам та інтересам малолітніх і неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб і гарантує, що відчужуваною часткою квартири не мають право користуватися неповнолітні та малолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи (п. 1.3 Договору дарування). При цьому, судом встановлено, що місце проживання малолітніх доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , знаходиться за місцем проживання їхньої матері та законного представника Обдарованою відповідно до вищевказаного договору - [PERSON] , що під час укладення Договору дарування не порушує їх прав на житло та не обмежує дітей у користуванні таким. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Під час розгляду справи судом також враховується баланс інтересів сторін - даний спір розглядається в контексті втручання у право власності і право на житло [PERSON] , яке захищено Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і першим протоколом до неї, згідно яких органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції., за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Квартира є єдиним житлом відповідача який має статус місця реєстрації проживання та є його власністю. Одночасно і цим судом враховується наявність у позивача місця проживання, тобто відмова у задоволені позову не порушить право позивача на житло, зокрема на його користування, однак задоволення позову вплине на право власності відповідача та буде наслідком втручання у його право на житло. Разом з тим, вирішуючи спір, суд виходить з того, що ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не довів суду тієї обставини, що спірний договір дарування квартири є недійсним. Як докази недійсності договору дарування позивач надав суду копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172744846 від 05.07.2019, відповіді Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 06.08.2019, згідно якої органом опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради не надавався дозвіл на укладення договору дарування Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , стосовно дитини [PERSON] . Разом з тим, ці докази не містять в собі інформації про те, що спірний договір дарування квартири є недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, доказів недійсності договору дарування, в тому числі вчинення його батьками таким чином, що суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей, позивач суду не надав. Вимога про поновлення державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем є похідною від вимоги про визнання договору недійсним. Оскільки за вказаними вище обставинами суд відмовляє у визнанні договору недійсним, слід відмовити і в задоволенні похідної вимоги про поновлення державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем. Враховуючи що під час судового розгляду встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог суд відмовляє у позовних вимогах з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог не застосовуючи до даних вимог положення ст. 267,728 ЦК щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності. На підставі ч. ч.1, 2 п.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed