Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS], та стягнути з відповідача на їх користь судові витрати. В судове засідання позивачі не з'явилися, представник позивачів подала заяву до суду про розгляд справи у відсутності позивачів, підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання призначене на 03.10.2014 року не з'явився, про місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений, заяви про розгляд справи у свою відсутність до суду не подавав, а тому суд, за відсутності заперечень представника позивачів, на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. По справі встановлено, що позивачам належить на праві приватної спільної часткової власності квартира [ADDRESS], згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 02.12.2008 року (справа № 2-1204). Відповідач [PERSON], на час реєстрації у вказаній квартирі (17.11.2010 р.) був чоловіком позивачки [PERSON], право власності на будинок не набув, проте на даний час залишився зареєстрований у ньому, що підтверджується довідкою Рудянської сільської ради Сквирського району за № 426 від 28.08.2014 року та актом депутата Рудянської сільської ради Степанець О.С. від 02.09.2014 року. На підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 20.08.2013 року (справа № 376/1678/13-ц, провадження № 2/376/688/2013), шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. З 2010 року і по даний час відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актом депутата Рудянської сільської ради Степанець О.С. від 02.09.2014 року, та свідченнями сусідів-свідків: 1) [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]; [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, відповідач з часу залишення квартири не жодного разу не з'являвся у квартирі, не здійснює жодних дій щодо збереження належного стану майна, не ремонтує її, не доглядає, не оплачує плату за комунальні послуги. Домовленості між сторонами по справі щодо збереження за відповідачем права на користування житловим приміщенням у квартирі у разі його тимчасової відсутності немає, договір найму житлового приміщення у квартирі з відповідачем та позивачами не укладався, власні речі відповідача відсутні, перешкоди щодо проживання у квартирі відповідача з боку позивачів, не вчинялися. У змісті позовних вимог, позивачі як на підставу своїх вимог посилаються на ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Зважаючи на викладене, позивачі вважають, що є ряд фактів, що відповідач у квартирі не проживає близько трьох років, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, а тому, він вважається таким, що втратив право користування нею. Отримання такого рішення необхідне позивачам у зв'язку з тим, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачам користуватися та розпоряджатися своїм майном безперешкодно на власний розсуд, зокрема, реєстрація відповідача за вищевказаною адресою впливає на розмір плати за комунальні послуги, отримання субсидій та вчинення цивільно-правових угод. Вказані обставини встановлені матеріалами справи, які досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР). Згідно ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Як вбачається із акту депутата Рудянської сільської ради Степанець О.С. від 02.09.2014 року, свідченнями сусідів-свідків позивачів - [PERSON] та [PERSON], відповідач [PERSON] дійсно з 2010 року не проживає у квартирі [ADDRESS], що належить позивачам на праві приватної спільної часткової власності, а також у матеріалах справи відсутні відомості про належність догляду за спірним житловим будинком, сплатою відповідачем за комунальні послуги, оскільки не доведено інше. Також, судом вбачається відсутність між сторонами по справі домовленостей щодо збереження за відповідачем права на користування житловим приміщенням у квартирі у разі його тимчасової відсутності, договір найму житлового приміщення у квартирі між сторонами не укладався, сторони не ведуть спільне господарство. Згідно п. 53 "Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році" Ухвали Судової колегії в цивільних справах ВСУ від 01.12.1997p., норми глави 2 розділу III Житлового кодексу Української PCP, (до якої входить ст. 107 ЖК УPCP), про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК УPCP є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Глава 6 розділу III ЖКУ PCP не містить норми, які б регулювали правовідносини між власником квартири і колишніми членами сім'ї при добровільному вибутті їх з квартири на інше місце постійного проживання, тому, у даному випадку, суд вважає правомірним застосування при таких спірних правовідносинах ч.2 ст. 107 ЖКУ PCP за аналогією закону, якою врегульовані схожі відносини. Частиною 2 ст. 107 ЖК УPCP передбачено, що у разі вибуття наймача або членів його сім'ї (в даному випадку відповідач не є членом сім'ї співвласника будинку) на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення (в даному випадку - право користування житловим приміщенням) вважається розірваним (в даному випадку - право користування житловим приміщенням втраченим) з дня вибуття. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. (ч. 1 ст. 78 ЖК УРСР). Статтями 10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, що можуть спростувати правомірність та законність вимог позивачів. Таким чином, відповідач не виконав вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд, зважаючи на відсутність відповідача за місцем реєстрації та попереднього проживання у квартирі [ADDRESS] у межах строків передбачених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, вважає, що наявні достатні правові підстави відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає вимоги позивачів обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачем права позивачів вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому права останніх підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самими співвласниками майна, що не суперечить законодавству України.

Outcome: approved