Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, додаткових витрат та стягнення аліментів за минулий час, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 29.09.2015 року. У період шлюбу у сторін народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . Відповідач зобов`язувався сплачувати аліменти у розмірі 2000, 00 грн., але своєї обіцянки не дотримується. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно, починаючи з 29.09.2015 року і до повноліття дитини; 2) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини додаткові витрати у розмірі 17492, 50 грн. 3) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 101930, 00 грн., що не була сплачена відповідачем за усною домовленістю відповідно до п. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначив, що він надає матеріальну допомогу періодично, а також надають грошові кошти його батьки. Не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини з дня подачі позову до суду, але у розмірі, меншому, ніж просить позивачка, а також відмовити у задоволенні позову у частині стягнення аліментів за минулий час та додаткових витрат на утримання дитини. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2008 року по 29.09.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі у сторін народилася неповнолітня дитини - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. На даний час неповнолітня дитина проживає з матір`ю [PERSON] , знаходиться на її утриманні. Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, якій 3 місяці. Відповідач [PERSON] на даний час працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 5000, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного Кодексу України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 Сімейного Кодексу України, так і положень ст. 183, Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні своєї матері, яка не працює, доходу не має, а також матеріальний стан батька дитини, який є працездатною особою, працює, має дохід, але при цьому має на утриманні ще одну малолітню дитину. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 2500, 00 грн. щомісячно. Суд вважає такий розмір аліментів повністю узгоджується із розміром прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку у 2020 році, а також буде достатнім для забезпечення потреб дитини. Що стосується періоду, з якого необхідно стягнути аліменти, то при вирішенні даного питання суд враховує вимоги ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, відповідно до якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви, а тому стягує аліменти з відповідача на користь позивачки з дати пред`явлення позову до суду, а саме з 16 липня 2020 року і до повноліття дитини. Вирішуючи по суті позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів за минулий час, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв"язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. У своїх позовних вимогах позивачка просить стягнути аліменти за минулий час, а саме з вересня 2015 року, зазначаючи про те, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини їй не надавав. Однак слід зазначити, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка зверталася до відповідача із вимогою про надання допомоги на дитину, суду надано не було. Також позивачкою не надано будь-яким належних доказів на підтвердження того, що між сторонами існувала домовленість щодо сплати певної суми у рахунок аліментів відповідачем. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів за минулий час немає. Що стосується позовних вимог про стягнення додаткових витрат, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року визначено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливимиобставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. У своїх позовних вимогах позивачка просить стягнути додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 17492, 50 грн. На підтвердження вказаних витрат позивачкою надано суду докази на підтвердження придбання дитини ортопедичного взуття за рекомендаціями лікаря; докази на підтвердження додаткових занять дитини у ТС «Винахідник» та у ДЮСК «Бригантина». Слід зазначити, що вказані позивачкою витрати викликані особливими обставинами, пов`язані з розвитком конкретних здібностей дітей (творчих, спортивних тощо), а тому можуть вважатися додатковими витратами. Але ж при цьому суд зазначає, що додаткові витрати несуть у рівних частинах обидва батьки, а тому загальна сума витрат 17492, 50 грн. підлягає сплаті обома батьками у рівних частинах. З огляду на вищевикладені обставини, надавши аналіз наявним у справі доказам,

Outcome: partial