Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. Під час розгляду справи позивач позовні вимоги уточнив, в обґрунтування яких зазначив, що 22 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту та громадянином України [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/130387/3101/74, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 121 499,00 дол. США строком до 22.05.2025 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 12,85 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Відповідно до умов п. 3.1. Кредитного договору Кредитор надав позичальнику Кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з можливою видачею готівки через касу Кредитора. Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків по Договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом. При цьому відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (п.3.3. Кредитного договору). Відповідно до умов п. 5.1. Кредитного договору, Позичальник зобов`язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених Кредитним договором: Щомісячно, до 30 (тридцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3. цього Договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 22 травня 2025 року на рахунок, зазначений в п.4.1. Кредитного договору; Щомісячно, до 30 (тридцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів на рахунок передбачений Кредитним договором. Відповідно до п. 9.1 Кредитний договір набуває чинності з часу його підписання Сторонами та скріплення печаткою Кредитора та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені). Отже, з укладенням Кредитного договору Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості. Проте, всупереч вимогам п. 5.1. Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. Відповідно до умов п.5.5. п. 6.5. Кредитного договору сторони встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання кредитних зобов`язань, Кредитор має право вимагати дострокового стягнення, а Позичальник зобов`язався достроково, на вимогу Кредитора, здійснити повернення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафні санкції, відповідно до умов Кредитного договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Так, в силу зазначених вище правових норм, та у зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами Банк був змушений звернутися з позовом до суду про стягнення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором. Відповідно до Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-6477/11 позовні вимоги Банку було повністю задоволено, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 128 398 грн. 88 коп. та судові витрати у розмірі 1 850 грн. 00 коп. Однак, Позичальник не виконує рішення суду та вищезазначені умови Кредитного договору, у зв`язку з чим, на адресу Позичальника та зареєстрованих в іпотечному майні осіб було направлено вимоги про виконання зобов`язань за Кредитним договором, надавши можливість добровільно врегулювати заборгованість. Станом на 17.10.2019 року заборгованість позичальника перед Банком за Кредитним договором складає: 1 216 916,43 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить: 30 222 416 грн. 47 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі - 128 492 доларів США 51 цент, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 3 191 142 грн. 84 коп.; заборгованості за відсотками у розмірі - 156 972 доларів США 88 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 3 898 459 грн. 78 коп.; розрахована пеня 23 132 813 грн. 85 коп. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 22 травня 2007 року між Банком (Іпотекодержатель) та громадянином України [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 014/3101/130387, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л„ зареєстрований в реєстрі за номером 2920. Так, відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки. Отже, предметом іпотеки відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. 22 травня 2007 року за р. № 2916. Згідно п.1.3 Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами у сумі 141525,15 доларів США. З укладенням кредитного договору та договору іпотеки кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. В процесі проведення роботи по примусовому виконанню вищезазначеного рішення суду, Банку стало відомо, що в іпотечному будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстрований неповнолітній: [PERSON] [INFO] . Враховуючи той факт, що Іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію особи за адресою предмета іпотеки, Банк вважає, що реєстрація особи у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] порушує умови цивільно - правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав Позивача як Іпотекодержателя. Позивач вважає, що відповідачі, місце проживання яких зареєстровано у заставній квартирі підлягають зняттю з реєстрації, оскільки наявність зареєстрованих осіб у спірному іпотечному нерухомому майні негативно відображається на його вартості та перешкоджає його реалізації на виконавчій стадії. Просить суд у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №014/130387/3101/74 від 22 травня 2007 року, що складає 1 128 398,88 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій. Виселити без надання іншого житлового приміщення громадянина України [PERSON] [INFO] , який зареєстрований та проживає в іпотечному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. Виселити без надання іншого житлового приміщення громадянку України [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в іпотечному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку. Стягнути з відповідачів на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у сумі - 5 944 грн. 00 коп. 24.06.2020 року відповідачем було подано відзив на уточнену позовну заяву в якому зазначає, що позивачем до матеріалів судової справи було подано копію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.11.2011 року по справі №2-6477/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 128 398 грн.88 коп. при цьому в рішенні суду чітко зафіксовано дату на яку ця заборгованість виникла - 22.10.2010 року. За наявності існування заборгованості станом на 22.10.2010 року позивач мав право на протязі трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, зокрема, з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте не зробив цього. Вказані обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності. Крім того, відповідно до пп.1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Навіть за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне Відповідачу 2 майно таке стягнення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснене і підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 267 ЦПК України. При цьому посиланням на вказані норми законодавства Відповідач 2 жодним чином не підтверджує наявність правових підстав для примусового стягнення на належне Відповідачу 2 майно. Також вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про зняття відповідачів з реєстрації та виселення, оскільки АТ «Райфайзен Банк Аваль» не є власником предмета іпотеки. Крім того, правочинами, які не можуть вчинятися батьками без дозволу органів опіки і піклування відповідно до ст. 177 СК України, є відмова від майнових прав дитини до яких, зокрема, відноситься право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ч.2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником. Іншого житла родина не має, а тому задоволення позовних вимог буде мати наслідком порушення прав дитини, гарантованих законодавством України та міжнародним законодавством - фактично неповнолітня дитина разом з матір`ю залишиться на вулиці. Вважає, уточнену позовну заяву необґрунтованою, поданою з порушенням строку позовної давності та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль» не погоджується з доводами відповідачів, викладеними у відзиві на позов, та 24.07.2020 року надали до суду відповідь на відзив, в якому зазначили, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т. ч. за рішенням суду (п. 5.4. Договору іпотеки). Таким чином, з укладенням Кредитного договору та Договору іпотеки Кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки. В процесі проведення роботи по примусовому виконанню вищезазначеного рішення суду, Банку стало відомо, що в іпотечному будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстрований неповнолітній: [PERSON] [INFO] . Враховуючи той факт, що Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію особи за адресою предмета іпотеки, Банк вважає, що реєстрація особи у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] порушує умови цивільно - правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав Позивача як Іпотекодержателя. Просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою від 24.01.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 26.11.2020 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засідання представник позивача Графченко І.А. уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. З приводу строку позовної давності зазначила, що вони надають протокол зустрічі від 2019 року, в якому відповідач визнає борг, тому вважає що саме в той момент було перевірено строк позовної давності. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні, оскільки пройшли строки позовної давності. Посилання представника позивача на переривання строку позовної давності вважає необґрунтованими, оскільки вона переривається тільки коли боржник сплачує борг. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи є їхні заяви в яких просили справу слухати без їхньої участі, рішення прийняти відповідно законодавства. В яких також зазначили, що неповнолітній [PERSON] набув право користування житлом, як член сім`ї власника відповідно до ст..405 ЦК України та ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.05.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/130387/3101/74, згідно з яким Боржником було отримано у Банку кредит в розмірі 121 499,00 доларів США строком до 22.05.2025 року. Для забезпечення виконання зобов`язань Позичальника по вказаному Кредитному договору, 22.05.2007 р. між Банком та [PERSON] був укладений Договір іпотеки №014/3101/130387, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за номером 2920. Пунктом 1.2. Договору іпотеки визначено, що: предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить Іпотекодавцю на праві власності, на підставі договору купівлі-проваджу посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. 22 травня 2007 року за №2916. Зобов`язання по Кредитному договору Позичальник не виконував. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2011 р. у цивільній справі №2-6477/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено. Стягнуто [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1128398,88 доларів США, судовий збір у розмірі 1700,00 грн. та 120 грн. витрати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. На виконання зазначеного рішення суду від 01.12.2011 р. Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» судом видано виконавчий лист. Згідно з п. 3.1.4 договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або за кредитним договором іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п.5 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що зазначена на момент фактичного задоволення включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завдані порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна , а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третьої особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюється законом. Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 592 ЦК України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, у разі: передання застоводавцем предмета застави іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним; порушення заставодавцем правил про зміну предмета застави; витрати предмета застави за обставин, за які заставодержатель не відповідає, якщо заставодавець не замінив або не відновив предмет застави. Заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, звернути стягнення на предмет застави: у разі порушення заставодавцем правил про наступну заставу; у разі порушення заставодавцем правил розпорядження предметом застави; в інших випадках, встановлених договором. Згідно з ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. На підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Так, при укладенні договору іпотеки № 014/3101/130387 від 22 травня 2007 року позивач та [PERSON] , погодили, що заставна вартість предмета іпотеки складає 141525,15 доларів США. ( п.1.3). Житловий будинок належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулюванняна підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Способами задоволення вимог іпотекодержателяпід час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 закону, не передбачили. Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Щодо пропуску строку позовної давності заявленого представником відповідачів, суд зазначає наступне. Так, представник відповідачів у відзиві на уточнену позовну заяву та в судовому засіданні, просила застосувати строк позовної давності, вказуючи на те, що ще у 2011 році за позовом банку, рішенням суду було стягнуто заборгованість з відповідача за кредитним договором, а отже вважає, що з 22 жовтня 2010 року, день виникнення заборгованості, позивач мав право на протязі трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки сплинув. Так, позовна давність це строк у межах якого особа може звертатися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Тобто проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, можна дійти висновку, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». На час розгляду справи судом укладений 22 травня 2007 року договір іпотеки між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] є чинним. Оскільки не встановлено факту виконання основного зобов`язання, що згідно з положеннями Закону України «Про іпотеку» є однією з підстав припинення іпотеки, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності в такому випадку. Отже, враховуючи, що боржником [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконала, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2011 року з відповідача [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором, добровільно боржником рішення суду не виконано, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, а відповідач [PERSON] є особою, яка уклала договір іпотеки, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, домоволодіння, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. При цьому, суд застосовує до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки положення ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та визначає ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчий дій. Що стосується позовних вимог про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції(див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від14 грудня 2017 року). У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що позивачем не надано будь яких доказів, що відповідач та інші особи, які зареєстровані і проживають у житловому будинку, відмовились на обґрунтовану та законну вимогу іпотекодержателя звільнити таке житлове приміщення, або будуть перешкоджати реалізації предмета іпотеки, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині виселення та зняття з реєстрації. Щодо посилань відповідача на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд зазначає наступне. 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п.2 ч.1ст.263 ЦК України). Таким чином, установлений зазначеним Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з п.4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Зазначений закон свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то наведені доводи не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки положення цього Закону унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги посилання відповідача на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може братися до уваги при вирішенні судом даного спору, оскільки воно стосується процедури виконання судового рішення та не позбавляє іпотекодержателя на захист свого порушеного права. Згідно з ч. 2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 5944 гривні, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частинах по 2972,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial