Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 134 по вул.Центральній в с.Арламівська Воля Мостиського району Львівської області, станом на 15.04.1991року відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і його членами, які не менше трьох років підряд брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства, були: батько - [PERSON] (Юрійович), [INFO]; мати [PERSON], [INFO]; брат [PERSON], [INFO]; брат [PERSON], 1953р.н.; сестра [PERSON], 1974р.н., отже кожному з них належало по 1/5 частині вищевказаного житлового будинку як частка у майні колгоспного двору. Вказують, що 18.05.1993року їхній батько [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняли вони (позивачі), мати [PERSON] та брат [PERSON], в результаті чого їхні частки у майні колгоспного двору збільшилися до ? частини за кожним. 14.10.2008року помер їхній брат [PERSON], спадщину після смерті якого прийняла мати, оскільки проживала разом із ним на час смерті, в результаті чого частка матері у майні колгоспного двору збільшилася до ? частини. Також вказують, що 08.05.2016року померла мати [PERSON], спадщину після смерті якої прийняли в рівних частинах вони (позивачі) як спадкоємці за законом, внаслідок їх частки у майні колгоспного двору становлять по ? частині кожному. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на спірний житловий будинок вони не мають можливості, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, у звязку із чим звернулися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просять суд визнати за ними по ? частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 134 по вул.Центральній в с.Арламівська Воля Мостиського району Львівської області, за кожним. В судове засідання позивачі не зявилися, проте подали до суду заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №134 по вул.Центральній в с.Арламівська Воля Мостиського району Львівської області належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (Юрійович), [INFO] (батько позивачів); [PERSON], 1937 р.н.(мати); [PERSON], [INFO] (брат); [PERSON], 1953р.н.(позивач); [PERSON], 1974р.н.(позивачка). Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/5 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Із матеріалів справи відомо, що 18.05.1993 року [PERSON] (батько позивачів) помер. Спадщину після його смерті прийняли позивачі [PERSON] та [PERSON], їхня мати [PERSON] та брат [PERSON], в результаті чого їх частки у майні вищевказаного колгоспного двору збільшилися до ? частини за кожним. Також відомо, що 14.10.2008року помер [PERSON], спадщину після смерті якого прийняла мати [PERSON], оскільки проживала разом із ним на час смерті, в результаті чого частка матері у майні зазначеного колгоспного двору збільшилася до ? частини. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №34/2017, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом є діти померлої [PERSON] та [PERSON] (позивачі у справі), які спадщину після смерті матері прийняли, подавши у встановлений законом строк та порядок до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги немає. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно (спірний житловий будинок) позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у звязку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; довідками, виданими виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області; копіями свідоцтв про народження позивачів; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та позивачкою [PERSON]; копією спадкової справи №34/2017; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачами у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved