Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом у якому просять суд визнати незаконною відмову Вищого професійного училища № 17 щодо безоплатної у передачі в порядку приватизації їм у спільну часткову власність у рівних частках квартири [ADDRESS]; визнати за ними, право спільної часткової власності у рівних частках на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 47,6 кв.м., жилою площею 29,7 кв.м.; та стягнути на свою користь судові витрати. Свої позовні вимоги мотивували тим, що відповідно до акту державної приймальної комісії від 18 жовтня 2007 року, затвердженого розпорядженням Генічеського міського голови № 318 від 29 жовтня 2007 року та зареєстрованого Генічеською міською інспекцією ДАБК 29 жовтня 2007 року за № 67, був прийнятий до експлуатації закінчений будівництвом об'єкт - житловий будинок ВПУ № 17 по [ADDRESS] У подальшому на підставі рішення виконкому Генічеської міської ради № 529 від 15 листопада 2007 року було оформлено право державної власності на житловий будинок в особі Міністерства освіти і науки України та Вищого професійного училища № 17. Згідно вищезазначеного акту до складу прийнятого до експлуатації житлового будинку входило 24 квартири, у тому числі, 6 - однокімнатних. У переобладнанні однієї з них (№ 11, загальною площею 47,6 кв.м. та житловою - 29,7 кв.м.) з гуртожитку в ізольовану квартиру приймала дольову участь Генічеська СЕС на підставі відповідного договору з ВПУ-17 від 28 серпня 2007 року. На спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Генічеської СЕС від 22.01.2008 року було прийнято рішення про надання цієї квартири позивачу [PERSON], як такій, що першою знаходилась у контрольному списку на першочергове отримання житла. Цей протокол був затверджений 27 лютого 2008 року рішенням виконкому Генічеської міської ради №78. На підставі останнього 05 березня 2008 року позивачу був наданий ордер № 21 на вселення у вищезазначену квартиру. Відтоді позивач та її донька [PERSON] постійно проживають в цій квартирі. Вважаючи, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі Закону) від 19.06.1992 року позивач [PERSON] та [PERSON] мають повне право на приватизацію вищезазначеної квартири шляхом її безоплатної передачі у спільну часткову власність у рівних частках, звернулися з відповідною заявою до директора ВПУ №17, щодо безоплатної передачі в порядку приватизації їм у спільну часткову власність спірної квартири. Однак вказують, що, в порушення ст.8 Закону адміністрацією відповідача не було створено уповноважений на здійснення приватизації орган, а сам директор ВПУ №17 м. Генічеська від належного виконання обов'язків органа приватизації ухиляється та 20 жовтня 2014 року листом № 01-33/616 відмовив позивачу [PERSON] у передачі квартири у власність. Вважає, що заява про приватизацію, відповідала усім вимогам, зазначеним у додатку 2 до Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», що затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 N 396. До вказаної заяви були долучені всі необхідні документи, які передбачались пунктами 18-20 зазначеного Положення, а саме: довідка про склад сім'ї та займані приміщення, довідки про невикористання житлових чеків, копія ордеру на квартиру, заява-згода позивача-2 на участь у приватизації, довідки ПТУ № 27 та ОСББ «Дім» про невикористання права на безкоштовну приватизацію житла за місцем її попереднього проживання з дати прийняття Закону, довідка на ім'я позивача-2 про реєстрацію за місцем навчання. Однак відмова у приватизації на думку позивача здійснена відповідачем за надуманими підставами. Його твердження, що на обліку та у власності ВПУ №17 немає ні квартир ні житлових будинків, а також те, що позивач проживає не у квартирі, а у кімнаті гуртожитку повністю спростовується долученими до позову документами. Також на думку позивача, безпідставним виглядає посилання відповідача на зазначений у ст.2 Закону перелік житла, що не підлягає приватизації, оскільки житловий фонд відповідача ознак такого житла не містить. Крім того, вважає, що такі доводи відповідача виглядають юридично некоректними з огляду на те, що вищезазначеним договором від 28.08.2007 року про дольову участь в переобладнанні житла (пункти 1.1, 2.2.6 договору) приватизація квартири прямо зазначена як право позивача та зобов'язання відповідача. Також [PERSON] вказує, що незрозумілою є позиція відповідача по відношенню до приватизації цієї квартири з урахуванням того факту, що 22 січня 2013 року при розгляді в суді справи за позовом [PERSON], до відповідача про встановлення факту прийняття у спадщину квартири № 9, яка знаходиться у цьому ж будинку на одному поверсі з квартирою позивача, відповідач займав зовсім іншу позицію - він визнав позов, тобто погодився і з фактом наявності у цьому будинку ізольованих квартир і з правом наймачів на оформлення права власності на них. Вважає, що оскільки згідно з положеннями ст.ст. 21, 22, 41 та 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу, зокрема, придбати житло у власність в порядку, визначеному законом. Конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються державою і не можуть бути скасовані, а вони у свою чергу виконали усі дії для приватизації займаної квартири шляхом її безоплатного отримання, що передбачені Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», з урахуванням положення ст.328, ст..345 ЦК, статті 2 пунктом «е» постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», яка визначає, що судам наказується мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення) просили суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги викладені у позові та наполягала на його задоволенні. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, надала до суду заяву про слуханнясправи у її відсутності. Представник позивачів - адвокат Большаков В.М. позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] також підтримав повністю з підстав зазначених у позові. Додатково суду пояснив, що, 22 березня 2013 року рішенням Генічеського районного суду було вирішено питання про право власності на відокремлену квартиру №9 у даному житловому будинку та відповідно зареєстровано право власності за [PERSON] на вказану квартиру. Також зазначив, що вказане питання було висвітлено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.10.1995 року. Вважає, що зазначені обставини в сукупності свідчать про порушення прав позивачів та з урахуванням того, що вказане майно належить відповідачеві на праві оперативного управління, з урахуванням вимог ст.. 15 Закону України «Про приватиза\-цію державного житлового фонду» та вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідач повинен утворити орган по приватизації житлового будинку та передати його в комунальну власність, а оскільки останній цього не зробив, то є підставою для задоволення позову. Просить суд позов задовольнити. Представник відповідача - директор ВПУ №17 м. Генічеська [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнав та заперечував проти його задоволення з тих підстав, що вказаний житловий будинок, в якому мається квартира [PERSON], є перепланований гуртожиток, який не було відокремлено від ВПУ, а саме не відокремлені комунікації, що не дає можливості передати його у комунальну власність. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги також не визнав. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що житлового будинку в якому розташована спірна квартира за вказаною адресою не існує, натомість за даною адресою розташовано лише гуртожиток, що перебуває в оперативному управління ВПУ №17 м. Генічеська і перебуває на балансі ВПУ №17. Директор ВПУ №17 не наділений повноваженнями щодо особисто приймати рішення про приватизацію, так як це може зробити лише власник майна - Міністерство освіти та науки України, після його передачі у комунальну власність Генічеської міської ради. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Генічеської місцевої прокуратури - Черната К.О. в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала та заперечувала проти їх задоволення з мотивів викладених представниками відповідача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності (ч. 1 ст. 345 ЦК України). Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23 серпня 2016 року у справі за позовом Міністерства освіти і науки України, Вищого професійного училища №17 м. Генічеська Херсонської області до Виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області, Генічеської міської ради Херсонської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача Генічеська місцева прокуратура, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним зміну цільового призначення частини будівлі гуртожитку, скасування розпорядження, рішення, свідоцтва про право власності та державної реєстрації, встановлено наступні обставини та факти.. Об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно ВПУ є державною власністю, що закріплена Міністерством освіти і науки України за ВПУ і перебуває в користуванні ВПУ. Функції управління майном, закріпленим за ВПУ, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України. Для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів та молодших спеціалістів ВПУ має навчальний корпус, навчально-виробничі майстерні, спортивний та актовий зал, бібліотеку, їдальню, гуртожиток. Відповідно до глави 4 ЖК України, Примірного положення про гуртожитки жила площа в гуртожитку надається в користування за спільним рішенням адміністрації підприємства,установи,організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету - для тимчасового проживання робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян у період роботи або навчання. Отже, особливий правовий статус гуртожитку не дозволяє власникові проводити відчуження окремих жилих приміщень в гуртожитку без зміни статусу будівлі на жилий будинок. На виконання листа Міністерства освіти і науки України від 27 травня 2002 року за №1/11-1682, було здійснено реконструкцію частини гуртожитку №1 ВПУ №17 м. Генічеська Херсонської області, шляхом переобладнання кімнат в окремі квартири з відокремленим входом. Вказана реконструкція гуртожитку була відображена в акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, від 29.10.2007 року, який було підписано членами державної приймальної комісії. Відповідно до вказаного Акту комісією було прийнято в експлуатацію житловий будинок Вищого професійного училища №17 по [ADDRESS] Та обставина, що будівля по [ADDRESS], яка належить позивачу, мала статус гуртожитку і що цей статус було змінено в установленому законом порядку, засвідчується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, від 29.10.2007 року, в якому значиться що пред'явлений до прийняття в експлуатацію об'єкт є житловий будинок Вищого професійного училища №17 по [ADDRESS] Відповідно до матеріалів справи вказана реконструкція була розпочата самовільно та в подальшому зареєстрована рішенням виконкому Генічеської міської ради від 21.10.2003 року. Вказане рішення суду набрало законної сили та відповідні обставини викладені у ньому, які суд вважав встановленими в силу ст.. 61 ЦПК України не потребують доказування. Тобто відповідним рішенням суду було встановлено, що будівля по [ADDRESS] в установленому законом порядку, змінила статус, була прийнята в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, від 29.10.2007 року, в якому значилося що дана будівля є житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] право власності на який в установленому порядку було зареєстровано за Вищим професійним училищем №17 м. Генічеська. У зв'язку з цим суд вважає, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносин посилання позивачів та їхнього представника на положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та в свою чергу спростовуються посилання представників відповідача на доводи в обґрунтування своїх заперечень проти позову з тих підстав, що даний будинок належним чином не зареєстровано та його статус у встановленому законом порядку не змінювався. Законом України від 3 березня 1998 р. "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", визначені випадки передачі майна у порядку, що регулює відносини, пов'язані з передачею об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність. Передача об'єктів права державної власності здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України та органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій залежно від видів об'єктів. [PERSON] реалізовуючи своє право на приватизацію, подала заяву директора ВПУ №17 м. Генічеська про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у спільну часткову власність. 20 жовтня 2014 року листом №01-33/616 директором ВПУ №17 м. Генічеська [PERSON] повідомлено позивача про неможливість задоволення поданої нею заяви та відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Дане рішення позивач до суду з мотивів його невідповідності чи незаконності вимогам законодавства не оскаржувала. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок приватизації житла, що знаходиться в державному житловому фонді, регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» Відповідно до ст. 1 Закону, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До державного житлового фонду відноситься житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ст. 3 Закону, приватизація здійснюється шляхом: - безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; - продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Закон також встановлює перелік об'єктів, які приватизації не підлягають. Такими, зокрема, є: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Як вбачається з матеріалів справи 06.10.2014 року позивач [PERSON] надала директору ВПУ №17 [PERSON], вважаючи його керівником органу приватизації, відповідну заяву з доданими до неї необхідними документами. Відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на приватизацію, директор ВПУ №17 м. Генічеська послався на те, що на обліку ВПУ не перебувають квартири у житлових будинках, а вказане майно є єдиним майновим комплексом. Разом з тим, згідно до змісту ч.3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. При цьому ч. 10 наведеної статті зазначає, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам'ятників садово - паркового мистецтва, історико - культурних заповідників, музеїв - заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженим Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертаються в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додаток 4,5) - пункт 20 наведеного Положення. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються - п. 23 Положення. Судом встановлено, що позивачі після зміни статусу будинку [ADDRESS] виявили бажання приватизувати займану ними квартиру, при цьому даний будинок відноситься до об'єктів, які підлягають приватизації і не відноситься до об'єктів, визначених в п. 2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», які приватизації не підлягають. Проте, після зміни статусу спірного житла з гуртожитку на житловий будинок, позивачі звернулися до керівника ВПУ №17 із заявою про приватизацію займаної квартири, який у свою чергу не є керівником органу приватизації, та як під час звернення із вказаною заявою, так і під час звернення до суду не ставила вимогу про зобов'язання його вчинити певні дії, визнати відмову незаконною тощо, а звернулася до суду з вимогою про визнання відмови у приватизації незаконною та визнання права власності. При вирішенні спору суд враховує, що згідно до вимог ст.. 15 ЦПК України захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, так як позивачі, у зв'язку з відсутність створеного відповідно до Закону органу приватизації, не подавали до нього заяву на приватизацію займаної квартири, дане питання не було предметом розгляду відповідного органу приватизації та по ньому не приймалось відповідне рішення. З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися із відповідною заявою до неналежної особи, передбаченої ст.. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та відповідно отриманий ними лист про неможливість задоволення їхньої заяви не є рішенням органу приватизації. В ході розгляду справи позивачі не змінювали та не доповнювали свої позовні вимоги За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] заявлені всупереч вимог ст.. 15 ЦПК України, є безпредметними та безпідставними у зв'язку з чим не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed