Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності покликаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Залізничної ради депутатів трудящих від 17 вересня 1957 року № 28 [PERSON] було передано земельну ділянку, площею 550,00 кв.м. для індивідуальної забудови на [ADDRESS]. 10 жовтня 1957 року між [PERSON] та Відділом комунального господарства Залізничної районної ради депутатів трудящих м. Львова було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, за умовами якого [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку у [ADDRESS], загальною площею 550,00 кв.м. Після цього 19 липня 1960 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу недобудованого будинку на [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON], а [INFO] померла [PERSON], якою за життя не було одержано свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] та не було здійснено державну реєстрацію права на спадщину. За життя [PERSON] не було отримано правовстановлюючих документів на збудоване домоволодіння. Він звертався до нотаріальної контори щодо оформлення своїх прав на спадщину, проте отримати свідоцтво про право на спадщину він не зміг, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права на спірний будинок за спадкодавцями. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно, набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими прибудовами та спорудами розташований на земельній ділянці розміром 550,00 кв.м. на [ADDRESS], а порядку спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що позивачем не наведено жодних правових підстав будівництва оспорюваного будинковолодіння, а тому просить у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місцей слухання справи, наслідки неявки, проте подав до суду заяву у якій зазначив, що спадщину після смерті батьків він не прийняв і на неї не претендує, просить позов задовольнити та слухати справу у його відсутності, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної ради депутатів трудящих від 17 вересня 1957 року № 28 [PERSON] було передано земельну ділянку, площею 550,00 кв.м. для індивідуальної забудови на [ADDRESS] та зобов'язано в 2-х місячний строк з дня видання цього рішення оформити технічну документацію на будівництво та скласти договір з рай комунгоспом про забудову земельної ділянки з засвідченням цього договору в нотаріальній конторі м. Львова, затвердити у головного архітектора м. Львова прив'язку типового проекту або проекту повторного приміщення, виконаного проектно-кошторисним бюро при міськкомунгоспі в установленому порядку, зареєструвати будівництво в рай комунгоспі Залізничного району та райфінвідділі та ін. /а.с. 10/ 10 жовтня 1957 року між [PERSON] та Відділом комунального господарства Залізничної районної ради депутатів трудящих м. Львова було укладено нотаріально посвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, за умовами якого [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку у [ADDRESS], загальною площею 550,00 кв.м. /а.с. 11-12/ 19 липня 1960 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу недобудованого будинку на [ADDRESS], відповідно до якого всі права та обов'язки забудовника переходять до покупця [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 жовтня 2007 року [INFO] помер [PERSON], сином якого був позивач [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. /а.с. 19, 20/ У відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18 липня 2013 року [INFO] померла [PERSON], сином якої був позивач [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. /а.с. 19, 21/ Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Згідно ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Також згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначену у п. 3.1 Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, технічним паспортом, висновком спеціалістів щодо технічного стану будинку, дотримання санітарних, протипожежних вимог, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів внесення записів про право власності на оспорюваний будинок у по господарські книги, розроблення технічного паспорту часу будівництва даного будинку чи висновків спеціалістів щодо технічного стану будинку, дотримання санітарних, протипожежних вимог, однак суд вважає, що представником позивача не надано суду жодних належних, допустимих доказів володіння спадкодавцем спірним будинковолодінням на певній правовій підставі та дотримання ним, при його спорудженні, усіх вищевказаних вимог закону, які діяли на час його будівництва. Окрім того, рішенням виконавчого комітету Залізничної ради депутатів трудящих від 17 вересня 1957 року № 28 [PERSON] було зобов'язано вчинити певні дії, а договором купівлі-продажу від 19 липня 1960 року всі права та обов'язки [PERSON] перейшли до покупця [PERSON], проте представником позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів виконання усіх зобов'язань, покладених на [PERSON] вищезгаданим рішенням. З огляду на викладене суд також не приймає визнання позову третьою особою [PERSON], оскільки визнання третьою особою позову суперечить вищезазначеним вимогам закону. Враховуючи наведене, суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, представником позивача не подано належних та допустимих доказів і судом не здобуто таких доказів на підтвердження факту правомірності набуття права власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за законом. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed