Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що з 10 жовтня 1992 року по 15 жовтня 2010 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторони зареєструвались приватними підприємцями та сумісно вели сімейний бізнес з роздрібної торгівлі. Всі отримані, як приватними підприємцями, доходи були спільним доходом сім'ї та розподілялись ними за взаємною згодою. Також зазначила, що згодом, для розширення спільного сімейного бізнесу, в період 2002-2003 роках та в 2007 році, сторони вирішили придбати у власність приміщення склад-магазин «[INFO]», що знаходиться по [ADDRESS], який на сьогоднішній день складається з нежитлових приміщень складу магазину, загальною площею 627,7кв.м.; частина підвалу літ.Б І площею 258,6кв.м., частину першого поверху прим. 30 площею 267,7 кв.м.; надбудова (антресоль) площею 199,7 кв.м. та приміщення 21,2 кв.м. що розташовані за вказаною адресою та оформленні на громадянина [PERSON], які позивачка вважає майном що було придбано у спільну сумісні власність подружжя. Останні нежитлові приміщення вказаного магазину були придбані сторонами у спільну власність у 2008 році, а саме: приміщення І поверху, площею 380,4 кв.м. та Іа, площею 141,2 кв.м., дослідно-експерементальної бази літ. Б та зареєстровані на громадянина фізичну особу підприємця - [PERSON] Отже [PERSON] вважає, що кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року, яким розтлумачено положення ч.1 ст. 61 СК України, а саме треба розуміти що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином позивачка вважає всі доходи від підприємницької діяльності подружжя [PERSON] були доходом їх сім'ї, на яке і було придбано спірне нерухоме мано, нежитлові приміщення складу магазину «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день, сторони, дійти згоди щодо спільного користування або поділу зазначеного майна не можуть, тому позивачка була змушена звернутись за захистом своїх порушених прав до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно (реєстраційний № об'єктів нерухомого майна за РПВН 4438098) нежитлові приміщення складу магазину «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], які оформлені на громадянина, приватного підприємця, ФОП [PERSON], що складаються із літ. Б склад магазин (перший поверх), частина підвалу, частина приміщення №30,30а, надбудова (антресоль), приміщення №35, приміщення І поверху, площею 380,4кв.м. та поверху Іа, площею 141,2кв.м., дослідно-експерементальної бази літ.Б. Поділити спільне сумісне нерухоме мано подружжя [PERSON] та [PERSON]: нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстрація № об'єктів нерухомого майна за РПВН 4438098) в рівних частках та визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності за кожним із них на ? частину нежитлових приміщень (реєстраційний № об'єктів нерухомого майна за РПВН 4438098). Провести розподіл нежитлових приміщень складу-магазину «[INFO]», що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстрація № об'єктів нерухомого майна за РПВН 4438098), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №68/13 від 12 лютого 2014 року, висновку №1, варіант №1, частина ІІ, стягнення з відповідача на користь позивачки витрати пов'язані з проведенням експертизи та судовий збір, проти винесення судом заочного рішення по справі не заперечувала. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проти винесення судом заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, про розгляд вказаної цивільної справи був повідомлений належним чином. Представник [PERSON] - [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, про розгляд вказаної цивільної справи був повідомлений належним чином. Третя особа - Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» в судове засідання не з'явився, одночасно матеріали справи містять пояснення представника Банку з приводу заявлених вимог та заяву представника Банку про розгляд вказаної цивільної справи без їх участі. Суд заслухавши сторони, яки приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з жовтня 1992 року по листопад 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно Витягу з ЄДР від 28.02.2012р. № 13172704 (т.2 а.с. 13-14) [PERSON] зареєстрована приватним підприємцем, фізичною особою - підприємцем з 21.10.2002 року, основний вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту. Згідно Витягу з ЄДР від 03.02.2012р. № 12950006 (т.2 а.с. 19-20) [PERSON] зареєстрований приватним підприємцем, фізичною особою - підприємцем з 14.10.1997 року, основний вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту. Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбних відносинах [PERSON], який діяв у якості суб'єкта підприємницької діяльності, за згодою його дружини [PERSON] в інтересах сім'ї, були придбані нежитлові приміщення складу-магазину «[INFO]», що розташовані по [ADDRESS], а саме: частину приміщень площею 627,7 кв.м. за договором купівлі-продажу від 20 грудня 2002 року; приміщення №1 підвалу літ.»Б» площею 258,6кв.м, частину 1-го поверху приміщення №30 площею 267,7 кв.м. за договором купівлі-продажу від 18 грудня 2003 року; частину приміщень 1-го поверху дослідно-експерементальної бази літ. «Б», площею 380,4 кв.м. та приміщення поверху 1а площею 141,2 кв.м. відповідно до договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2008 року; приміщення площею 21,2 кв.м., надбудова (антресоль) площею 199,7 кв.м. набута у власність відповідно до заочного рішення Суворовського районного суду м. Херсона, від 16.02.2007 року, які були зареєстровані на [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Вказане підтверджується нотаріально посвідченою згодою позивачки на придбання частини приміщень 1-го поверху дослідно-експерементальної бази літ. «Б», площею 380,4 кв.м. та приміщень поверху 1а площею 141,2 кв.м. - [PERSON], як дружина [PERSON], надала, нотаріально посвідчену, приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу [PERSON], згоду у вигляді заяви від 15 жовтня 2008 року, що підтверджується матеріалами справи, та також нотаріально посвідченою заявою-згоду від 29.05.2007 року про те, що [PERSON], цією заявою дає свою згоду чоловіку гр. [PERSON] на передачу в іпотеку нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], оскільки на момент придбання цього майна ми знаходилися в зареєстрованому шлюбі», яка була надана в порядку ст. 65 Сімейного кодексу України та ст. 369 ЦК України і є невід'ємною частиною та підставою для укладення та нотаріального посвідчення приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] Договору іпотеки частини спірного нерухомого майна від 29.05.2007р., зареєстрованого в реєстрі за № 2311 Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Суворовського районного суду від 14 квітня 2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя встановлено, що сторони є приватними підприємцями, обидва здійснювали підприємницьку діяльність, і на доходи, одержані від цієї діяльності, в період шлюбу, ними було придбано ряд спільного нерухомого майна, у тому числі і склад-магазин «[INFO]». Також судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями позивачки та її представника, що всі отримані позивачем та відповідачем як приватними підприємцями кошти (доходи) від здійснення ними підприємницької діяльності були доходом їх сім'ї і розподілялись сторонами за взаємною згодою на: ведення спільного господарства і забезпечення потреб родини; оптову закупівлю нового товару для ведення роздрібного торгівельного бізнесу; купівлю нерухомості (житлової - для поліпшення житлових умов родини [PERSON] та нежитлової - для розширення спільного сімейного бізнесу). Будь-яких інших джерел доходу, окрім доходів обох подружжя від підприємницької діяльності, для утримання та забезпечення потреб родини, інтересів сім'ї та ведення спільного бізнесу у подружжя [PERSON] не було. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч 1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина 3 вказаного кодексу визначає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Крім того, відповідно до Ухвали Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року по даній справі (т.2 а.с. 248-248), при розгляді даної категорії прав судам слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року N 17-рп/2012 у справі N 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України. Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, №1-8/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) та вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст.ст. 63,65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що є об'єктом права суспільної сумісної власності подружжя, ким розпоряджаються за взаємною згодою. Відповідно до ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.2. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.3. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконності набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 2. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 4. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.3. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. З огляду на наведене суд вважає, що нежитлові приміщення складу магазину «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були придбані [PERSON] та [PERSON], як приватними підприємцями, за спільні доходи від підприємницької діяльності, в період зареєстрованого шлюбу та в інтересах сім'ї та підлягають розподілу. Враховуючи, що у досудовому порядку спірне питання не вирішувалось, доказів про наявність домовленості між сторонами про поділ майна у інший спосіб або про існування шлюбного договору яким би визначався порядок поділу майна подружжя суду не надано, суд вважає за можливе, не відступаючи від засад рівності часток подружжя, задовольнити позов в цій частині позовних вимог виділивши в рівних частках у власність позивача та відповідача по ? частини вказаного нерухомого майна, визнавши за ними право власності на виділенні частки вказаного складу-магазину «[INFO]». Суд, вважає за можливим провести розподіл нежитлових приміщень складу-магазину «[INFO]», що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстрація № об'єктів нерухомого майна за РПВН 4438098), відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №68/13 від 12 лютого 2014 року, висновку №1, варіант №1, з одночасним необхідним переобладнанням, а саме влаштуванням вхідного дверного отвору в капітальній стіні в приміщення №1 (торговий зал), влаштуванням цегляної перегородки в приміщенні №1 (торговий зал), влаштувати ганок входу, оскільки вказаний варіант є максимально наближений і буде відповідати інтересам сторін не порушуючи їх права. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ N 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК УРСР 1963р. (ст. 261 ЦК України) з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. З пояснень позивачки встановлено, що вона дізналася, що її право оспорюється відповідачем саме з моменту звернення відповідача [PERSON] до суду із зустрічною позовною заявою про оспорення права власності позивачки [PERSON] на спірні приміщення року і визнання їх особистою приватною власністю - 27 лютого 2012. Таким чином, суд приходить до переконання, що строк позовної давності позивачкою не пропущений. Одночасно судом встановлено, що витрати пов'язані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 3219грн. та судовий збір в розмірі 3219грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial