Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Софіївської селищної ради, Софіївської районної державної адміністрації в Дніпропетровській області про визнання права на земельну частку (пай). 20 листопада 2017 року подала уточнену позовну заяву. В обґрунтування позову зазначає, що вона була прийнята на роботу 19.05.1992 року в Радгосп «Криворізький», на посаду охоронник та працювала до 23.01.1996 року. 14 грудня 1993 року Софіївською селищною радою народних депутатів Софіївського району Дніпропетровської області прийнято рішення про передачу у колективну власність колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» (надалі КСП «Україна») земель для ведення сільськогосподарського виробництва, на підставі якого 24 травня 1994 року КСП «Криворізьке» було видано Державний акт на право колективної власності на землю ДП СФ № 0005, згідно якого Софіївською селищною радою народних депутатів Софіївського району Дніпропетровської області передано КСП «Україна» у колективну власність землю. Додатком 1 до Державного [PERSON] є список громадян членів КСП «Україна» , її прізвище - [PERSON] в списку за № 223. Членам КСП «Україна» стали видавати сертифікати на земельну частку (пай), позивач зазначає, що про це не знала, відповідно їй його не виписували, вона його не отримувала. Позивач дізналася про порушене право у 2010 році, але фактично не мала змоги звернутися до суду оскільки мала дуже погане почуття. В зв'язку з цим, просить поновити пропущений строк для подачі позову та визнати за нею право на земельну частку (пай), розміром 8,1 в умовних кадастрових гектарах, визначеної для громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» Софіївського району Дніпропетровської області. В судове засідання позивач не з'явилась, представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав, зазначених у позові. В судове засідання відповідач - Софіївська селищна рада Дніпропетровської області не з'явився, позовні вимоги не визнав, просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на земельну частку (пай) з підстав пропущення строку позовної давності та розглянути цивільну справу без їхнього представника, про що надав клопотання та заяву (а.с. 23-25). В судовому засідання представник відповідача - Софіївської районної державної адміністрації в Дніпропетровській області, позовні вимоги не визнав, просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] з підстав пропущення строку позовної давності. В судовому засідання представник третьої особи - відділ Держгеокадастру в Софіївському районі Дніпропетровській області заявив клопотання про виключення їх з учасників процесу. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 19 травня 1992 року була прийнята в члени колгоспу "Україна" на посаду охоронник та працювала до 23 січня 1996 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-8). Відповідно до довідки відділу у Софіївському районі Головного управління Держгеокастру у Дніпропетровській області від 11 липня 2017 року зазначено, що в списках до державного акту на право колективної власності колишнього КСП «Україна» серія ДП Сф №0005 від 24 травня 1994 року на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області значиться прізвище [PERSON] під №223. Згідно книги видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) членів колишнього КСП «Україна» прізвище [PERSON] не значиться (а.с.11) Відповідно до п. 2\~Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95\~(надалі\~Указ № 720/95) право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського\~\~акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. За положеннями абз. 3 п. 1 та п. 4 Указу № 720/95 паювання земель передбачає\~\~визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної\~\~частки\~\~(паю)\~\~по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. Згідно з абз. 3 п. 2\~Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, чинного на час проведення паювання земель, кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видавався сертифікат на право приватної власності на земельну ділянку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає саме з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого є певна особа. До видачі державного акта власником землі виступала держава, а після його передачі у власність КСП земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які були членами КСП. Всі працівники колишніх господарств, у тому числі пенсіонери, які залишалися членами нових підприємств та були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи з зазначеної дати стали її власниками в рівних частках. З вищевказаного, суд робить висновок, що на момент отримання КСП «Україна» державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель КСП позивач мав право на отримання земельної частки (паю). Що стосується клопотань відповідачів про застосування строку позовної давності, то суд виходить з такого. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст. 257 ЦК). При цьому відповідно до ч. 1\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, згідно з частинами 3 та 4\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування Конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов"язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~ст. 60 ЦПК України, про обов"язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Саме така правова позиція, яка підлягає обов'язковому врахуванню судами України, висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Враховуючи зазначене, суд вважає, що згідно епікризу Софіївської центральної лікарні зазначено, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 29.12.2010 року по 06.01.11 року (а. с. 66). 19 травня 1992 року позивач [PERSON] була прийнята в члени колгоспу «Україна», 10 грудня 1993 року колгосп «Україна» перейменовано в КСП «Україна», 23 січня 1996 року виключена із членів КСП «Україна» (а.с. 8). З цього часу позивач мав більш ніж достатньо часу щоб реалізувати своє право на судовий захист, оскільки позивачка перебувала на лікуванні незначний проміжок часу (а.с. 66). Також достовірно знала про порушення свого права уже в 2010 році, коли отримала відповідь Софіївської райдержадміністрації про неможливість видачі сертифікату на право на земельну частку (пай) та вказівкою щодо можливості вирішення питання лише в судовому порядку (а.с. 10), а саме з цього моменту почався перебіг трирічного строку позовної давності, однак з позовом до суду позивач звернулась тільки в серпні 2017 року. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ч.2\~ст. 57 ЦПК, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема висновків експерта. Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи сторонам неодноразово роз'яснювався обов'язок доказування , але не зважаючи на це, в ході розгляду справи стороною представником позивача не представлено суду переконливих доказів, які б підтверджували ті обставини пропуску строку позовної давності позивачем, на які посилається позивач. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки ні позивачем, а ні його представником, не наведено, а судом не здобуто поважних причин пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed