Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

позивач звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 10 січня 2015 р. між нею та ПАТ «Банк «Фінансова ініціатива» було укладено договір № 305835/1452/1-15 про банківський строковий вклад/депозит на один місяць в національній валюті в сумі 100000,00 грн. з виплатою процентів за ставкою 21,50% річних. Вказані кошти були зараховані банком на вкладний рахунок банку. 10 лютого 2015 року в день закінчення строку вкладу вона попросила банк повернути суму вкладу та виплатити нараховані відсотки, однак їй було відмовлено з посиланням на скрутне фінансове становище банку і запропоновано перерахувати 101387,20 гривень на її картковий рахунок № [NUMBER], який був відкритий нею в цьому банку 30 листопада 2012 року, на що вона погодилась і подала відповідну заяву. У зв'язку з встановленим лімітом вона змогла отримувати з карткового рахунку лише по 1000,00 гривень в місяць. На даний час на рахунку № [NUMBER] знаходиться 60464,19 гривень. Крім того, банк безпідставно блокував її поточний рахунок, тому вона не мала змоги отримати свої кошти. У відповідь на її звернення банк повідомив, що згідно анкети-заяви від 30.11.2012 р. Публічної пропозиції ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на укладення договору про відкриття поточних рахунків, надання і використання платіжних карток та комплексного обслуговування фізичних осіб вона погодилась на встановлення банком ліміту, тобто максимальну суму та кількість операцій на добу по зняттю готівки з платіжної картки. Згідно Публічних пропозицій банку встановлюється щоденний ліміт платіжної картки, тобто максимальна сума та кількість операцій на добу по зняттю готівки з платіжної картки. Однак всупереч цим пропозиціям банк незаконно встановив щомісячний ліміт 1000 гривень по її поточному рахунку. В зв'язку з тим, що банк ухиляється виплатити їй суму вкладу, 20 липня 2015 року вона подала заяву про розірвання договору банківського рахунку, однак і після цього їй не повертаються гроші з рахунку. Тому позивач просить стягнути вклад в розмірі 60464,19 гривень, 3% річних в розмірі 604,64 гривень та 100000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про слухання справи у її відсутність, на задоволенні вимог наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до суду надійшло заперечення проти заявлених вимог. В обґрунтування вимог зазначено, що постановою Правління Національного банку України № 612 від 17 вересня 2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» АТ «Банк «Фінанси та кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в АТ «Банк «Фінанси та кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію. Пунктами 1,2 ч.5 ст. 36 Закону України «про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відтак між сторонами згідно ст.. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» у даній справі склались зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу (депозиту) № 305835/1452/1-15 «Класік» на 1 міс. в національній валюті, який носить майново-грошовий характер, а отже позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а відповідач є боржником у спірних правовідносинах, і вказані вимоги підпадають під обмеження встановлені положеннями п. 1,2 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином діючим законодавством заборонено задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку у зазначений позивачем у позовній заяві спосіб. Натомість положеннями ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено окремий порядок заявлення кредиторами власних вимог до банку, в який було введено тимчасову адміністрацію. Тому просять розглянути справу у відсутність представника АТ «Банк «Фінанси та кредит» та у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 10 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір-заява № 305835/1452/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 міс. в національній валюті (а.с. 5 - копія договору). Згідно п. 1 договору, [PERSON] як вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № [NUMBER] у сумі 100 000,00 грн. (вклад) на строк з 10 січня 2015 р. по 10 лютого 2015 р. у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та кредит», які затверджені згідно з внутрішніми процедурами банку. Пунктом 6 договору сторони погодили, що після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2. Основних умов. Факт внесення відповідної суми грошових коштів позивачем на депозитний рахунок Банку підтверджується меморіальним ордером № 39953282 від 10 січня 2015 р. (а.с. 6 - копія ордеру). В силу п. 3.2. глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 р. № 516, грошові кошти з вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб повертаються банками готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Банки можуть відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) перераховувати фізичним особам нараховані проценти за вкладами (депозитами) на їх поточний рахунок, для поповнення вкладу (депозиту) або видавати готівкою. Позивач [PERSON] звернулася до правління АТ «Банк «Фінанси та кредит» з відповідною заявою (а.с.7) щодо повернення належних їй грошових коштів (суми депозиту), однак в зв'язку із скрутним становищем банку їй запропоновано перерахувати депозит у розмірі 101387,20 гривень на її картковий рахунок № [NUMBER], який був відкритий нею в цьому банку 30 листопада 2012 року (а.с.8 - копія анкети-заяви). 25 травня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою до відповідача з приводу заблокування її карткового рахунку № [NUMBER], на якому знаходився залишок вкладу у розмірі 60464,19 гривень (а.с. 10 - копія заяви). 19 червня 2015 року на адресу позивача АТ «Банк «Фінанси та кредит» надіслало відповідь, згідно якої відповідно до анкети-заяви № 008-D/014625 від 30.11.2012 р. своїм підписом позивачка підтвердила, що ознайомилась та згодна з Публічною пропозицією ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на укладення договору про відкриття поточних рахунків, надання і використання платіжних карток та комплексного обслуговування фізичних осіб вона погодилась з усіма умовами, наведеними в ній та у вищевказаній Публічній інформації, зокрема з можливістю встановлення банком ліміту (а.с.11 - копія повідомлення). Згідно із ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника (ч.2 ст. 1060 ЦК України). Таким чином, відповідач порушив свої зобов'язання по договору банківського вкладу № 305835/1452/1-15 від 10 січня 2015 року, оскільки на вимогу позивача не повернув позивачу належні йому грошові кошти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідності. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору. Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», який має рекомендаційний характер, роз'яснює, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором № 305835/1452/1-15від 10 січня 2015 року та відповідно не повернув позивачу належні йому грошові кошти, тому сума коштів за вказаним договором має бути примусово стягнута із відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення є фінансовою послугою. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» залучення у вклади (депозити) коштів належить до банківських послуг. В ч. 2 ст. 1058 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно абзацу 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, й ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Виходячи з вищенаведеного, позивач за договором банківського вкладу № 305835/1452/1-15 від 10 січня 2015 року є споживачем фінансових послуг банку, зокрема, послуг із залучення коштів у вклади (депозити). Відповідно, захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. В п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено право споживачів на належну якість продукції та обслуговування. При цьому в силу п. 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Неповернення позивачу банком залишку на банківському розрахунку та несплата відсотків свідчить про те, що позивачу, як споживачу фінансових послуг банку, банк надає послугу неналежної якості, чим порушує його право, закріплене в п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на те, що згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Сума невиплаченого залишку за договором банківського вкладу № 305835/1452/1-15 від 10 січня 2015 року складає 60464 грн. 19 коп. Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок 3% за користування коштами: 60464,19 грн. х 3% / 364 днів = 4,98 грн. (за 1 день). Кількість прострочених днів з 10 лютого по 01 липня 2015 року (згідно розрахункового періоду позивача) складає 140 днів. 140 днів х 4,98 грн. = 697,20 грн. Однак в зв'язку з тим, що позивач просить стягнути з відповідача суму у розмірі 604,64 грн., суд не може вийти за межі заявлених вимог. Згідно з вимогами ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23 і 1167 ЦК. Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови Пленуму № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Проте укладеним сторонами договором відшкодування моральної шкоди не було передбачено. Закон України «Про захист прав споживачів», яким [PERSON] обґрунтовувала свої вимоги до відповідача про відшкодування моральної шкоди, визначає, що відшкодування моральної шкоди, завданої споживачу, може мати місце, якщо така шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), і відшкодовується відповідно до Закону (п. 5 ч. 1 ст. 4). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції», продукція - це будь-яке рухоме майно, включаючи готову продукцію, сировину та комплектувальний виріб, у тому числі майно, що є складовою частиною іншого рухомого або нерухомого майна. Термін "продукція" включає також електроенергію. З урахуванням викладеного суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, згідно зі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, то такий слід стягнути з відповідача. Розмір судового збору згідно положень Закону України «Про судовий збір» зі змінами на 01.09.2015 р. складає 1218,00 грн. (мінімальний розмір).

Outcome: partial