Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та виготовлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 27.11.1999 року. З 06.06.2006 року шлюбні відносини між сторонами було припинено і сторони між собою не спілкуються. Від шлюбу в них народилась донька [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач вихованням доньки не займається, достатньо матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Для загального розвитку дитини та з метою її оздоровлення, має можливість вивезти доньку на відпочинок за кордон до родичів, забезпечуючи відповідний належний рівень оздоровлення та проживання. Відповідача дозволу на виїзд дитини добровільно не надає. Тому просила суд надати дозвіл на виїзд її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд відповідача та дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон. Позивач в судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала, про що надала до суду письмову заяву. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не находило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, в інтересах дитини проти задоволення позову не заперечує . У судовому засіданні були дослідженні наступні докази: копія паспорту та ідентифікаційного номеру позивача, копія свідоцтва про народження дитини, копія свідоцтва про розірвання шлюбу, копія довідки КП ЛЖЕК№ 5 Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27.11.1999 року, який було розірвано 06.06.2006 року (а.с.11). Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON],[INFO], батьком якої в свідоцтві про народження вказаний відповідач - [PERSON] (а.с.10). Неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом з матір»ю [PERSON], за адресою [ADDRESS] (а.с.12). Вище вказане підтверджує той факт, що відповідач вихованням доньки не займається, достатньо матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Для перетинання державного кордону України неповнолітньої дитини відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження перетинання державного кордону громадянами України" необхідно отримати нотаріально завірену згоду одного з батьків на виїзд за кордон. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд [PERSON],[INFO] за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку, отримати дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивача немає можливості, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved