Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом. Позов обґрунтовує тим, що вона в 2012 році придбала автомобіль у [PERSON], що підтверджується довіреністю та розпискою, сплативши 8300 дол. США. В 2015 році їй стало відомо, що на даний автомобіль накладено арешт через борги [PERSON] Дана обставина перешкоджає їй у користуванні купленим автомобілем. В судовому засіданні [PERSON] просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Також повідомила, що при купівлі нею даний автомобіль був справний і вона його не перереєструвала в МРЕО через відсутність коштів. Також уточнила дату народження відповідача і ствердила, що він фактично народився не 09.05.1957 року, а 13.12.1968 року, а в довіреності просто помилка. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд даної справи. Суд вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Судом встановлено, що: Відповідач [PERSON] являється власником автомобіля [PERSON] 308Д 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], про що свідчить свідоцтво про реєстрацію ТЗ (а.с.7). [PERSON] 08.07.2012 року уповноважив довіреністю, яка була посвідчена приватним нотаріусом Городенківського нотаріального округу, [PERSON] керувати та укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом [PERSON] 308Д 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зокрема керувати, продати, обміняти, здати в оренду автомобіль тощо. Довіреність чинна до 08.07.2022 року.(а.с.6). Згідно письмової розписки [PERSON] отримав 8300 дол. США за автомобіль [PERSON] 308Д 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8). Позивач стверджує, що на автомобіль, власником якого являється [PERSON], було накладено працівниками ДВС арешт, через боргові зобовязання відповідача, вже після його купівлі у відповідача. Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. В ст. 328 ЦК України, зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до положень ч.1 ст. 651 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Законодавцем встановлено спеціальний порядок купівлі-продажу транспортних засобів, що регламентується, зокрема, Законом України "Про дорожній рух" та Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів". Так, відповідно до ст. 34 вказаного Закону, передбачено обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при вчиненні угоди про його придбання. Пункт 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388, обов'язковою умовою для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу передбачає його попереднє зняття в установленому порядку з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Позивач стверджує, що фактично відбувся оплатний усний правочин, а саме купівля-продаж автомобіля, який був оформлений хоч і довіреністю від власника [PERSON] до позивача, а не письмовим договором купівлі-продажу, але на підставі якого до останньої, в свою чергу, перейшло право власності на автомобіль. Проте з такими доводами позивача суд погодитися на може, оскільки оформлення купівлі-продажу автомобіля шляхом видачі довіреності, не відповідає вимогам законодавства. Бо за правилами, передбаченими п.3 ч.1 ст.208 ЦПК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу, необхідно вчиняти у письмовій формі. А відповідно до ст.244 ЦК України на підставі довіреності здійснюється представництво. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно зі ст.ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності. Також матеріальне становище позивача, в результаті чого вона не мала змоги переоформити автомобіль в МРЕО, також не є підставою для задоволення даного позову. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи це, суд розглядаючи справу в межах заявленого позову, приходить до висновку, що видача генеральної довіреності на транспортний засіб без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. А визнати право власності на підставі довіреності не відповідає вимогам законодавства тому в задоволенні позову слід відмовити повністю за безпідставністю вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed