Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач Виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах [PERSON] [INFO] звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа на стороні позивача: Чернівецький міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. [PERSON] народилася [INFO] .Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , батьками її є [PERSON] та [PERSON] , Батько дитини- [PERSON] , [INFO] , помер у віці 37 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис про смерть від 31.08.2020 р. №1828, складений Чернівецьким міським відділом держави: реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Мати дитни - [PERSON] , [INFO] була засуджена вироком Садгірського районного суду м.Чернівців за ч.2 ст. 302 КК України та 24 лютого 2020 року звільнена з місць відбування покарання, що підтверджується довідкою про звільнення серії ТЕР№0633 протягом тривалого часу самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не виявляє бажання повернути доньку на виховання, матеріальної допомоги їй не надає, не піклується про фізичний та духовний розвиток і її майбутнє. Вказують, що неповнолітня [PERSON] , яка проживає разом з піклувальником - тіткою [PERSON] , за адресою [ADDRESS] перебуває на обліку в службі у справах дітей міської ради та Чернівецькому міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Просять позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до її неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , в зв`язку із тим, що вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Просять стягнути з відповідачки [PERSON] [INFO] аліменти на утримання дитини у розмірі 1200 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи інфляційні показники, до досягнення дитини повноліття. Ухвалою Шевченківського районного суду від 17 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі із призначенням справи до підготовчого судового засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відзиву на позов подано не було. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позові, просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи належним чином судом була повідомлена. Представник третьої особи - Чернівецького міського центру Соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді - Глібка Ю.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа - [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги, вказуючи, що неповнолітня [PERSON] є її племінницею та проживає разом з нею і називає її матірю. Суд, заслухавши думку представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с.9). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер ( а.с.10). 11.09.2020 року [PERSON] службою у справах дітей взято на облік [PERSON] , як дитину яка залишилась без батьківського піклування у зв`язку зі смерю батька, а її мати [PERSON] засуджена до позбавлення волі (а.с.15). 22.09.2020 року [PERSON] [INFO] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування (а.с.17). [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.19). Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 19.11.2020 року прийнято рішення про втановлення опіки над [PERSON] [INFO] та її опікуном призначено [PERSON] . (а.с.18) 22.02.2021 року Громадянка [PERSON] , опікун дитини, надала письмову заяву та повідомила, що з часу звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] жодного разу не телефонувала до дитини, не приходила до неї, не цікавилася її життям. При житті батько дитини - [PERSON] займався вихованням [PERSON] самостійно, мати періодично з`являлась в її житті, але активної участі ніколи не приймала.(а.с.20) Громадянка [PERSON] надала письмову заяву від 16.03.2021 р. та повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до її доньки. Також, остання повідомила, що не працевлаштована, тому утримувати [PERSON] не в змозі і просить справу розглядати без її присутності. Мати з донькою контакту не підтримувала з трьох річного віку. [PERSON] проживала з батьком, який її влаштував і водив до школи, а також матеріально утримував (а.с.24,26) Відповідно до інформації комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка» від 21.04.2021 р., за медичною допомогою з неповнолітньою [PERSON] звертався батько дитини - [PERSON] . Після смерті останнього, в заклад за медичною допомогою звертається опікун [PERSON] (а.с.34,36) Згідно характеристики на [PERSON] від 12.04.2021 р., складеної Чернівецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №14, на даний час дитина проживає з бабусею [PERSON] та опікуном [PERSON] , які багато часу приділяють вихованню та навчанню дитини.(а.с.33). Опікунам створені всі умови: як для навчання, так і для відпочинку. Опікун постійо підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські зборі. Відповідачка [PERSON] навчанням дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує вихованням не займається, усім необхідним дитину не забезпечує. Неповнолітня [PERSON] надала письмову заяву від 08.04.2021 р. та повідомила, що їй відомо про те, що її мати була звільнена з місць позбавлення волі. Стосунки з опікуном у дитини нормальні. [PERSON] розуміє і підтримує дитину. Мати її не навідувала, нічим не допомагала, не дзвонила. [PERSON] хоче й надалі проживати в сім`ї опікуна. (а.с.32) Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради прийнято рішення про надання висновків органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав громадян та вирішено надати до суду висновки щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадян: [PERSON] матері неповнолітньої [PERSON] [INFO] у зв`язку із тим що вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по виконанню дитини.(а.с.7) Згідно висновку виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, на заяву служби у справах дітей міської ради прийняте рішення від 13.05.2021 року №01/0224/1453 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] по відношенню до неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] (а.с.5-6) Згідно з статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Судом встановлено, що мати дитини не приділяє належної уваги розвитку своєї дочки, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню: не піклується про фізичний і духовний їх розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зовсім не спілкується з нею та не створює умов для отримання дитиною належного виховання. При вирішенні справи, суд приходить до висновку, що мати своїм байдужим, зневажливим ставленням до сім`ї, негативно впливає на виховання доньки, а тому позов підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то слід вказати про наступне. Згідно ч.2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. На даний час мінімальний розмір аліментів у зв`язку зі змінами у законодавстві не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов`язковою для застосування національними судами, рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідачки на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, зокрема те, що позивач просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. Виходячи з того, що відповідач повинен забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; враховуючи, що значні кошти витрачаються на продукти харчування, одяг, взуття, у випадку захворювання на ліки, а також в ході розгляду справи не встановлено наявності у відповідача обмежень в його працездатності, отже він спроможний працювати та отримувати заробіток (дохід), а тому суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 1200 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів в даному розмірі, суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці. Визначений судом розмір аліментів з урахуванням знецінення коштів внаслідок інфляції, постійного подорожчання усіх груп товарів для дітей не є надміру високим і відповідає інтересам та потребам дитини. На підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 08 червня 2021 року. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідачки необхідно стягнути на користь Держави судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 980,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved