Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, з 17.02.2001 року по 09.04.2012 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] Згідно заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду від 25.09.2012 року та ухвали суду Донецької області від 08.11.2016 року за позивачкою та відповідачем по справі визнано право власності, за кожним на ? частину квартири, що розташована за адресою: м. Покровськ, вул. Маршала Москаленка, 144/48. 27.12.2016 року між нею та неповнолітнім сином [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, укладено договір про припинення права на аліменти на дитину у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно, який посвідчено приватним нотаріусом Мирноградського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрований у реєстрі за № 358. Згідно зазначеного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS] в рахунок належних до сплати аліментів для нього, а [PERSON] прийняв цю частку квартири. У звязку з тим, що право власності , яке зареєстроване за відповідачем по справі, на ? частку квартири припинено, відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні з серпня 2012 року, просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивачка не зявилась, просила справу слухати без її участі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд, на підставі ст. 224 ЦПК України, ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлений про день і час слухання справи відповідач не повідомив про причини своєї неявки, а представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 17.02.2001 року по 09.04.2012 року ( а. с. 7). Згідно заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду від 25.09.2012 року за [PERSON] та [PERSON], визнано право спільної сумісної власності подружжя на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08.11.2016 року заочне рішення залишено без змін ( а. с. 8-10). Відповідно до [PERSON] про не проживання від 14.02.2017 року відповідач по справі [PERSON] з серпня 2012 року не проживає за вказаною адресою по теперішній час ( а. с. 11). Згідно договору про припинення права на аліменти на дитину у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно від 27.12.2016 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS] в рахунок належних до сплати аліментів для нього, а [PERSON] прийняв цю частку квартири ( а. с. 6). Вказаний договір зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого власником ? частини квартири на підставі зазначеного договору про припинення права на аліменти у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно, є [PERSON], а власником іншої ? частини зазначеної квартири є [PERSON] ( а. с. 25-27). Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР).У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК\~та\~ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч.1 п.1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 ЖК України. Відповідно до ст.. 71,72 ЖК України наймач або члени його сім"ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема якщо вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, з метою захисту свого права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням ,оскільки останній не проживає в спірному житлі з серпня 2012 року, та у зв»язку з тим, що його право власності припинено що, як вважає суд, відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст.. 346 ЦК України. Посилання позивачки на норми ст.ст. 71 , 72 ЖК України в цьому випадку, є зайвим, проте не суперечить їх вимогам, оскільки відповідач дійсно не проживає у займаному житлі понад шість місяців. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема факт припинення за відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] та його відсутність у зазначеному житлі ще з моменту припинення права власності, з серпня 2012 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом На підставі викладеного,

Outcome: approved