Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 січня 2001 року сторони зареєстрували шлюб. Майже одразу після реєстрації шлюбу вона із чоловіком переїхали до України. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, втрату почуттів любові та поваги один до одного. З початку 2019 року вона з відповідачем фактично перестали бути однією сім`єю, хоч і зареєстровані за однією адресою, припинили ведення спільного сімейного господарства, перестали вести сімейний бюджет через що їх шлюб існує формально. Відновлення сімейних стосунків між ними неможливе. Під час шлюбу вони із відповідачем за спільні кошти придбали у спільну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , для проживання їх сім`ї. Право власності на цю квартиру було зареєстровано за відповідачем, оскільки він виступав покупцем. На теперішній час відповідач заперечує жодне її право на спірну квартиру у зв`язку з чим вона вимушена звертатися до суду із цим позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] ) об`єктом спільної сумісної власності сторін, та в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину спірної квартири; а також припинити право спільної сумісної власності сторін на зазначене нерухоме майно; стягнути з відповідача на її користь усі понесені по справі судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 15 жовтня 2020 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засідання позовні вимоги визнали, однак заперечували щодо стягнення з відповідача судових витрат. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове\~рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому\~засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12 січня 2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації Агджабедінського району, Азербайджанської Республіки, про що зроблено відповідний актовий запис № 33 (а. с. 7). Під час сумісного життя у шлюбі сторони придбали у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко А.О. (а. с. 15) та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 лютого 2007 року (а. с. 16). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначене рішення набуло чинності у встановленому законом порядку. Згідно із статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України). Частиною 1 статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільною є річ, яка у разі її фізичного поділу втрачає свою цінність та призначення, перестаючи існувати як первісна річ. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65\~СК України. У відповідності до ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60\~СК України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч. 3 ст. 368 ЦК України. Відповідно до ст.\~82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно із\~ч.\~ч.\~2,\~3\~ст.\~372\~ЦК України\~у разі\~поділу майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, судом встановлено, що сторони з 2001 року перебувають у шлюбі, під час якого ними в 2006 році було придбано у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тобто вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, отже, частки дружини та чоловіка у вказаному майні є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, що підтверджено належними доказами по справі, а тому беручи до уваги той факт, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, спірна квартира підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини квартири кожному, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, то суд дійшов такого висновку. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що позовні вимоги у справі задоволені, а позивачка у судовому засіданні наполягала на стягненні усіх понесених судових витрат з відповідача, оскільки у зв`язку із невизнанням відповідачем її права у порядку спільного майна подружжя на спірну квартиру їй довелося звертатись до суду із зазначеним позовом, тому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо стягнення з [PERSON] судового збору по справі на користь позивача. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що відповідачем позов було визнано вже під час розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 3618 грн. 18 коп.

Outcome: approved