Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Грозянське" (далі по тексту СТОВ), яким просять суд визнати договори оренди землі, укладені 02 квітня 2009 року між [PERSON]. , [PERSON] та СТОВ "Грозянське" за № 63257004001356, № 63257004001353 № 63257004001354, такими, що закінчили свою дію у звязку із закінченням терміну їх дії, повернувши позивачам земельні ділянки, які знаходяться на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області. В обґрунтування позову позивачі зазначають, що їм належать земельні ділянки згідно Державних актів на право власності на земельні ділянки: позивачці [PERSON] площею 5,8614 га, [PERSON] площею 5,8614 га та площею 5,9554 га, які розташовані на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області. 02 квітня 2009 року між кожним з позивачів та відповідачем було укладено договори оренди вказаних земельних ділянок строком на 5 років. Після спливу терміну дії вказаних договорів позивачі звернулися до відповідача з вимогою про повернення належних їм земельних ділянок, однак ніякої відповіді не отримали, тому вони звернулися до суду за захистом своїх порушених прав шляхом витребування земельних ділянок, які їм належать на праві власності, так як відповідач після закінчення строків оренди не повертає їм земельні ділянки. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача - СТОВ «Грозянське» в судове засідання не зявилася, проти позову заперечувала, надала суду письмові пояснення і просила суд розглядати справу у її відсутність (а.с.41). В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що дійсно між СТОВ та позивачами у 2009 році були укладені договори оренди належних їм земельних ділянок. Відповідно до умов Закону , що діяв на час підписання договору, договори набули чинності з часу їх державної реєстрації - з 27.04.2012 року, таким чином підприємство на правових підставах використовує дані земельні ділянки і може їх використовувати до 2017 року. Також представник відповідача зазначає, що до дня реєстрації орендар не має права використовувати земельну ділянку, яка належить власнику (а.с.30). Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши представника позивачів, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини, повязані з орендою землі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,8614 га, кадастровий номер 6325785800:04:002:0049, яка розташована на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області, ділянка № 49, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 748510, виданим 24 грудня 2002 року на підставі розпорядження голови Шевченківської райдержадміністрації (а.с.8). Позивач по справі - [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,8614 га, кадастровий номер 6325785800:04:002:0046, яка розташована на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області, ділянка № 46, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 748508, виданим 24 грудня 2002 року на підставі розпорядження голови Шевченківської райдержадміністрації (а.с.18) земельної ділянки площею 5,9554 га, кадастровий номер 6325785800:04:002:0044, яка розташована на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області, ділянка № 44, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 748506, виданим 24 грудня 2002 року на підставі розпорядження голови Шевченківської райдержадміністрації (а.с.14). 02 квітня 2009 року між кожним з позивачів та відповідачем по справі було укладено договори оренди вказаних земельних ділянок , копії яких маються в матеріалах справи (а.с.9,10), (а.с.15,16), (а.с.19,20). Відповідно до п. 7 цих Договорів вони укладалися на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. п. 41 Договорів зазначено, що вони набирають чинності після їх підписання сторонами та їх державної реєстрації. Договори було зареєстровано у Держкомземі у Шевченківському районі Харківської області, про що в Державному реєстрі земель вчинено записи від 29 грудня 2012 року за № 63257004001354, № 63257004001353, № 63257004001356. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України Про оренду землі). Договір оренди землі, згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі», - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди відповідає вимогам ст. ст. 14 - 15 Закону України «Про оренду землі»: має письмову форму, зазначені всі істотні умови договору. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Згідно до ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про оренду землі» типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Зі змісту укладених між сторонами договорів оренди землі вбачається, що вони відповідають Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою КМУ від 3 березня 2004 року №220 (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМУ №1724 від 13.12.2006 року, №780 від 3 вересня 2008 року). Відповідно до п.1 укладених договорів орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку відповідної площі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петропільської сільської ради, Шевченківського району, Харківської області. За умовами п.7 договори укладаються строком на 5 років. Договори оренди землі були зареєстровані у відділі Держземагентства у Шевченківському районі Харківської області 27.04.2012 року. Аналізуючи законодавчі акти, що діяли на час виникнення правовідносин, суд дійшов наступного. За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Дана правова позиція викладена у справі №6-162ц13 від 19 лютого 2014 року Верховного Суду України, що в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Таким чином суд дійшов висновку, що договори, укладені між позивачами та СТОВ «Грозянське» 2 квітня 2009 року, закінчили свою дію 2 квітня 2014 року. Протилежного відповідачем суду не надано. Посилання представника відповідача в запереченні (а.с.30), що до дня реєстрації орендар не має права використовувати земельну ділянку, яка належить власнику, і СТОВ не використовувало земельні ділянки не відповідає дійсності, так як згідно довідки Петропільської сільської ради, на території якої знаходяться земельні ділянки позивачів, відповідач - СТОВ використовував дані земельні ділянки з 2009 року - з моменту підписання, а не реєстрації (а.с.47). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, в нашому випадку з квітня 2009 року. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого, договір є укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до умов Договору, у разі припинення договору оренди землі, орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог. Виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України, державна реєстрація договору вказує на його чинність і не може змінювати день його укладання, тобто строк дії договору, так як державна реєстрація договору оренди повязана з чинністю самого договору, а не зі строком його дії. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Будь-яких змін, в тому числі щодо зміни терміну дії договору до Договору оренди землі сторонами не вносилося. Після спливу строку дії договору оренди землі, власник має право витребувати у відповідача своє майно у вигляді спірної земельної ділянки. Таким чином, на теперішній час відповідач по справі безпідставно користується вищевказаними земельними ділянками, так як строк дії договорів оренди сплив, і вони не мають законної юридичної сили, що є безпосередньою підставою для задоволення позовних вимог. Суд при розгляді даної справи застосовує норму закону, яка відповідає даним правовідносинам про захист права власності. Відповідно до положень 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням того, що між сторонами договірних зобовязань в даний час не існує, оскільки договори оренди припинили свою дію, то до спірних правовідносин застосовуються положення статті 391 ЦК України. Така правова позиція ВСУ була висловлена в постанові ВСУ від 27.05.2015 року № 6-92 цс 15, щодо неоднакового застосування статі 317 ЦК України. Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України забезпечується кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Зазначене положення повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Оцінивши надані суду докази у їх сукупності, давши їм правову оцінку суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є доведеними та такими , що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів, стягуються судові витрати, які позивачі сплатили при подачі позову до суду та мають документальне підтвердження.

Outcome: approved