Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідачів, який в ході розгляду було уточнено, згідно уточнених позовних вимог просив суд визнати, що [PERSON], 1989 р.н., втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], визнати, що [PERSON], 1997 р.н., втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації [PERSON], 1989 р.н., усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації [PERSON], 1997 р.н. В обґрунтування уточненого позову зазначив, що в період часу з 09.09.1997 року по 13.08.2014 рік перебував у шлюбі із [PERSON]. Під час їх шлюбу із [PERSON], позивач дав згоду на реєстрацію місця проживання в [ADDRESS], основним квартиронаймачем якої він є, їх спільної дочки [PERSON], [INFO], та дочки від першого шлюбу колишньої дружини, [PERSON], [INFO] Приблизно з моменту припинення шлюбних відносин, у 2010 pоці, між позивачем та [PERSON], остання разом із дочками переїхала до іншого місця проживання, де вони й мешкають досі. Відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2009 pоку, яке набуло законної сили у 06.01.2010 році, за позовом [PERSON], до [PERSON], про розірвання шлюбу, спільна дитина, [PERSON], залишається жити разом із матір'ю. З 2010 року відповідачі не проживають за вказаною вище адресою, їхніх особистих речей в квартирі немає, комунальні платежі, які нараховується відповідно до кількості зареєстрованих осіб, вони не сплачують. Тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. В ході судового розгляду відповідач [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенням до нього. Згідно вимог позову просила суд, зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] спірним житловим приміщенням, що знаходиться шляхом її вселення до даної квартири та передачі їй ключів від дверей. В обґрунтуванні позову зазначивши, що вона є членом сім'ї основного квартиронаймача житлового приміщення та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 19.04.2017 року за №2659 виданої Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району, Дніпропетровської області, про склад сім'ї. В 2012 році між нею та її батьком [PERSON] виникла сварка і останній завдав фізичного болю, ситуація вже мала місце не один раз. Відповідач неодноразово після сварок виганяв членів сім'ї з квартири закриваючи двері, створюючи перешкоди в користуванні тим самим позбавляючи можливості вільного користування житловим приміщенням. Таким чином дії відповідача направлені на позбавлення позивача законного права на користування житловим приміщенням, що вказує про відсутність у позивача вільного, добровільного та самостійного доступу до житлового приміщення. Позивач [PERSON], змушена звернутися з позовом до [PERSON], щодо захисту своїх прав. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні від 28 лютого 2018 року підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, щодо позову відповідача [PERSON], заперечувала. Представник відповідача [PERSON], підтримав заявлені вимоги, заперечував щодо позовних вимог [PERSON], посилаючись також на наявні в матеріалах справи запереченнях, також просив суд відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. [PERSON], в судове засідання 28 лютого 2018 року не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON], підтримуючи в повному обсязі, в матеріалах справи також наявні заперечення щодо вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників, допитавши свідків, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON]. В період часу з 09.09.1997 року по 13.08.2014 рік позивач перебував у шлюбі із [PERSON]. Під час їх шлюбу із [PERSON], позивач дав згоду на реєстрацію місця проживання в [ADDRESS], основним квартиронаймачем якої він є, їх спільної дочки [PERSON], [INFO], та дочки від першого шлюбу колишньої дружини, [PERSON], [INFO] Приблизно з моменту припинення шлюбних відносин, у 2010 pоці, між позивачем та [PERSON], остання разом із дочками переїхала до іншого місця проживання, де вони й мешкають досі. Відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2009 pоку, яке набуло законної сили у 06.01.2010 році, за позовом [PERSON], до [PERSON], про розірвання шлюбу, спільна дитина, [PERSON], залишається жити разом із матір'ю. З 2010 року відповідачі не проживають за вказаною вище адресою, їхніх особистих речей в квартирі немає, комунальні платежі, які нараховується відповідно до кількості зареєстрованих осіб, вони не сплачують. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У відповідності зі ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української PCP при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні і підлягають задоволенню, оскільки вказане домоволодіння належить позивачу на законних підставах, відповідачі не проживають у ньому понад рік та втратили право користування зазначеним житлом. Зняття з реєстрації не порушує прав відповідачів, оскільки вони фактично проживають за іншою адресою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованими у квартирі, основним наймачем якої є позивач, вони не набувають за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно житлового приміщення і, відповідно, будучи знятими з реєстрації в спірній квартирі, ніяких нових прав не втрачають. Натомість, подальша формальна реєстрація [PERSON], та [PERSON], у вищевказаній квартирі є порушенням прав користувача квартири, а також Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем доведено, а відповідачами не спростовано позовні вимоги. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності зі сторони відповідачів. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем за подання позовної заяви до суду. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо. Разом з тим, на суд покладено обов'язок ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду, ухваленого на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дає критичну оцінку доводам позивача [PERSON], за її позовом, викладених нею в позовній заяві та її поясненням у судовому засіданні про перешкоджання проживанню з боку батька, а також покази свідка [PERSON], не можуть бути прийнятті до уваги. Разом з тим суд вважає безперечно встановленими поясненнями чисельних свідків факт сумісного проживання позивачки [PERSON], з 2010 року з матір'ю за адресою [ADDRESS]. Вимоги щодо застосування позовної давності представника [PERSON], до позову [PERSON], спростовуються його письмовими поясненнями та його представника у судовому засіданні за його позовом, наданими ним належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності, поясненнями свідків та представників. Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved