Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08 грудня 2008 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб. За час шлюбу у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з лютого 2013 року відповідач не проживав та не проживає разом позивачем і дитиною, не спілкується з сином, ніякої матеріальної допомоги не надавав. У зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовами про розірвання шлюбу, а також стягнення аліментів на утримання дитини. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02.07.2014 року по справі №242/1079/13-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.09.2015 року по справі №242/1081/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що відповідач, починаючи з лютого 2013 року взагалі не спілкується з малолітнім [PERSON] , ухиляється від виховання дитини, не відвідує сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для розвитку. Тобто відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач та представник позивача у судове засідання, не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача до суду заяву, якою просив розглянути справу без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ст. 128, 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Враховуючи вказане суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, який не заперечував проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Третя особа - Орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надав заяву про розгляд справи без участі представника. Також, Орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надала суду висновок № 108-6446 від 26.05.2021 року щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , яким вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина. Врахувавши заяви представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 грудня 2008 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб. За час шлюбу у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02.07.2014 року по справі №242/1079/13-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.09.2015 року по справі №242/1081/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття. Згідно відповіді НВК «Ерудит» від 17.09.2020 року № 260 на адвокатський запит встановлено, що малолітній [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі з 2017 року. Мати дитини систематично відвідує батьківські збори та інші заходи в школі, надає посильну допомогу при вирішенні організаційних питань у класному колективі сина. Протягом навчання в НВК «Ерудит», з 2017 року позивач приводила та забирала сина зі школи. Відповідач за всі роки навчання сина, питанням успішності дитини та його життя у школі не цікавився. Як вбачається з відповіді НВК «Ерудит» від 23.10.2020 року № 320 на адвокатський запит щодо уточнення інформації про обставини справи, за період з 01.09.2017 року по 22.10.2020 року батько [PERSON] , [PERSON] , жодного разу не приходив до закладу освіти, не брав участі в житті класу, не цікавився успіхами чи проблемами в навчанні свого сина. Аналогічна інформація міститься і характеристиці НВК «Ерудит» від 23.10.2020 року № 321 на малолітнього [PERSON] . Згідно висновку психологічного обстеження дитини № 122 від 12.10.2020 року Міського Центру Дитини Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за результатами психологічної роботи з`ясовано, що емоційно-вольова сфера Матвія характеризується стабільністю, врівноваженістю, наявністю ознак самоконтролю та саморегуляції. Визначено високий рівень прив`язаності до матері, яка задовольняє всі його потреби, спостерігаються дружні, позитивні взаємовідносини з [PERSON] (другом матері). Хлопець відчуває підтримку, довіру, розуміння з боку дорослих. У Матвія чітко прослідковується сформований образ сім`ї, де про нього піклуються дорослі та створюють затишне родинне середовище. У відношенні до біологічна батька визначена байдужість та відстороненість, у [PERSON] відсутні будь-які почуття по відношенню до нього. Згідно даного психологічного висновку, враховуючи емоційно стабільний стан та повноцінний розвиток особистості [PERSON] , відсутній зв`язок з гр. [PERSON] та відсутність будь-який контактів з ним, позбавлення батьківських прав [PERSON] в даній ситуації не матиме травматичного впливу на психічний розвиток [PERSON] , 2009 р.н. Допитаний в судому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що проживає разом з позивачем та малолітнім [PERSON] з січня 2019 року однією сім`єю. Фактично саме він забезпечує [PERSON] батьківською турботою, піклується про нього, надає зі свого боку все необхідне для повноцінного життя дитини. За час спільного проживання з позивачем та дитиною, відповідач жодного разу не бачився та не спілкувався з сином. Повідомив, що разом з позивачем та [PERSON] в них сформована повноцінна сім`я. Малолітня дитина також проявляє до нього почуття любові та поваги. Зазначив, що має бажання і в подальшому займатися вихованням та утриманням [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] , [INFO] , повідомив, що проживає разом матір`ю та [PERSON] .. З рідним батьком не бачився з трирічного віку, він йому не телефонує, не цікавиться його життям. Зазначив, що йому подобається жити разом з мамою та [PERSON] . Позивач та [PERSON] забезпечуються його усім необхідним. Проти позбавлення свого рідного батька батьківських прав не заперечував. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проявляє заінтересованості в подальшій долі сина, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. З досліджених судом доказів встановлено, що відповідач не займається вихованням сина, повністю усунувся та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до дитини будь-якої батьківської уваги та турботи, не забезпечує належних умов для виховання дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи досліджені судом докази та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини вказав, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Згідно викладеного, враховуючи найкращі інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги встановлені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] не зацікавлений у здійсненні своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved