Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 01.04.1985 р. вона працювала в Білоцерківській дитячій музичній школі №3 на посаді директора. Наказом №16-к від 23.04.2020 р. відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради звільнена із займаної посади директора Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3 та викладача-методиста по класу домри за сумісництвом, на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки аморального проступку в розумінні не вчиняла, просила суд визнати протиправним та скасувати наказ відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради від 23.04.2020 року № 16-к; поновити її на посаді директора та викладача-методиста по класу домри Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа № 3 з 23.04.2020 року; стягнути з Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник відповідача Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Ковальська Ю.І. подала відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти доводів позивачки, вказуючи, що [PERSON] 06.02.2020 року вчинила аморальний проступок, за наступних обставин. Починаючи з 16:00 год. перебуваючи в приміщенні КЗ БМР БШМ №3, в класі №2, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Леваневського, 47/1, до 16:30 год., під час виконання своїх службових обов`язків директора-викладача музичної школи №3, виконуючи виховні функції, разом із викладачем [PERSON] , та завгоспом [PERSON] , зірвали учбовий процес, у своєму закладі та освітній процес в закладі КЗ БМР БШМ №3, де неодноразово та безпосередньо принизили викладачів КЗ БМР БШМ №3, в присутності учнів, а також принижували і ображали учнів школи та їх батьків. Крім того, викладачем [PERSON] було застосовано до викладачів школи мистецтв фізична сила, під безпосереднім керівництвом та за участі позивача. Відповідач вказує, що вина [PERSON] у вчиненні аморального проступку, доведена у повному обсязі та підтверджується Актом службового розслідування, а сама подія зафіксована на відео, яке є додатком до вказаного акту. Позивачка скористалась правом подачі відповіді на відзив, а відповідач заперечення на відповідь на відзив, які по своїй суті зводяться до раніше висловленої позиції сторін у справі. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали пояснення в яких підтримали позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у поданих раніше заявах по суті спору. Представники відповідача Ковальської Ю.І. , Іченської О.Р. в судовому засіданні висловили заперечення проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, які є аналогічними наведеним у поданих раніше заявах по суті спору. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в межах наданих сторонами доказів, безпосередньо дослідивши надані суду докази в судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 01.04.1985 року працювала в Білоцерківській музичній школі №3 на посаді директора, має загальний педагогічний стаж 54 роки, що сторонами не заперечується та підтверджується трудовою книжкою [PERSON] . Наказом №12 начальника відділу культури та туризму Білоцерківської міської ради від 07.02.2020 року створено комісію з розслідування факту вчинення аморального проступку працівниками музичної школи №3 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Вказана комісія створена з метою перевірки фактів, наведених у доповідній записці т.в.о. директора КЗ БМР Білоцерківської школи мистецтв №3 Кучерука С.Л. від 07.02.2020 року та заяви [PERSON] - матері учениці КЗ БМР БШМ №3 [PERSON] ,від 06.02.2020 року. Згідно Акту службового розслідування від 11.03.2020 року комісія прийшла до висновку рекомендувати відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради розірвати трудові відносини з працівниками КЗ БМР БМШ №3 директором-викладачем [PERSON] , викладачем [PERSON] на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, завгоспа [PERSON] піддати дисциплінарному стягненню у виді догани на підставі ч.1 ст.147 КЗпП.. Наказом №16-к від 23.04.2020 р. Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради [PERSON] звільнена з посади директора Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3 та з посади викладача-методиста по класу домри за сумісництвом на підставі п.3 ст.41 КЗпП України. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92, за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). У будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, про виключення з членів кооперативу, колективного сільськогосподарського підприємства, іншої громадської організації, а за заявами керівників підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), їх заступників, головних бухгалтерів підприємств, установ, організацій, їх заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Відповідно до п.1 Перехідних положень Конституції України ( 254к/96-ВР ) інші трудові спори вирішуються на розсуд заявника безпосередньо судом або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах.( Абзац другий пункту 3 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 4 ( v0004700-94 ) від 01.04.94 ). Слід мати на увазі, що Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені у Кодексі законів про працю України (далі КЗпП України). Відповідно до ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом п.4 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником. До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», в редакції чинній на час винесення спірного розпорядження (далі - Закону України «Про освіту»), а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти. Посада директора віднесена до переліку посад педагогічних працівників (постанова КМУ №963 від 14.06.2000 року «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників»). Отже, позивач належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України. Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду, як правозастосовному органу, надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника. Так, аморальним проступком можна вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо. Освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати у дітей повагу до батьків, жінки, старших за віком. Така підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників. Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Отже, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов`язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити чи є вчинений аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи. Такі висновки правозастосування викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 560/893/17. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як зазначалось судом вище, аморальний проступок повинен бути підтверджений достовірними фактами (обставинами), які встановлені на підставі належних та допустимих доказів, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та мають значення для вирішення справи. Відтак, обставини викладені в доповідній записці т.в.о. директора КЗ БМР Білоцерківської школи мистецтв №3 Кучерука С.Л. від 07.02.2020 року та заяві від 06.02.2020 року [PERSON] - матері учениці КЗ БМР БШМ №3 [PERSON] , рівно як і результати службового розслідування закріплені в акті від 11.03.2020 року не є визначальними для суду та мають бути підтверджені відповідними належними та допустимими доказами по справі. Суд звертає увагу, що надаючи правову оцінку відеоматеріалу, як доказу у справі, суд приділяє увагу поведінці позивачки [PERSON] з метою перевірки наявності в її діях факту аморальної поведінки, тоді як оцінка дій інших учасників інциденту в рамках розгляду даної справи судом не надається. Так, судом встановлено та підтверджується поясненнями сторін, що 06.02.2020 року в приміщенні класу №2 КЗ БМР БШМ №3, згідно розкладу занять, концертмейстера [PERSON] були призначені заняття: з 15:10 год. - урок із ученицею [PERSON] , з 16:00 год. - із ученицею [PERSON] . Після закінчення уроку, близько 16:00, в класі перебували учениці [PERSON] та [PERSON] , викладач [PERSON] та концертмейстер [PERSON] . До початку уроку, призначеного на 16:00, до класу №2 зайшли викладач [PERSON] , директор-викладач КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] та завгосп-костюмер [PERSON] . Викладач [PERSON] почала з`ясовувати з викладачами [PERSON] та [PERSON] питання щодо повернення стенду, який зберігався у цьому класі. З приводу чого між ними виникла суперечка. Під час вказаного інциденту викладачки [PERSON] та [PERSON] здійснювали відеофіксацію за допомогою особистих мобільних телефонів. Під час події був присутній і т.в.о. директора КЗ БМР БШМ №3 Кучерук С.Л. , який пропонував сторонам конфлікту вирішити питання в інший час. При цьому, директор КЗ КОР БМШ №3 [PERSON] та завгосп-костюмер [PERSON] участі в конфлікті не приймали, лише спостерігали за розвитком подій. При цьому, з відео не вбачається, вчинення [PERSON] будь-яких дій відносно як викладачів так і учнів, які можна було б визнати такими, що порушують загальноприйняті норми і правила, моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечать змісту трудової функції конкретного працівника. Сам факт наявності у [PERSON] статусу викладача та директора школи, як і її присутність під час вказаного вище інциденту, не можуть бути підставою для висновку про аморальність її поведінки. Представники відповідача в судовому засіданні акцентували увагу суду виключно на тому, що позивачка [PERSON] є педагогом та директором школи, а відтак лише її присутність під час вказаного інциденту має свідчити про аморальність її поведінки. При цьому, представники відповідача не змогли вказати суду, які ж саме дії безпосередньо позивачки є аморальними. Суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на факт виклику працівників поліції та швидкої допомоги до навчального закладу, як доказ аморальності поведінки позивачки, оскільки останні не довели в судовому засіданні причинно-наслідковий зв`язок між викликом вказаних служб та поведінкою позивачки. Відтак доводи представників відповідача, що [PERSON] своєю поведінкою зірвала учбовий процес в закладі КЗ БМР БШМ №3, де неодноразово та безпосередньо принизила викладачів КЗ БМР БШМ №3 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на встановлені обставини, суд вважає висновок відповідача про наявність підстав для звільнення позивачки з роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України безпідставним та не обґрунтованим, а також таким, що порушує права [PERSON] . Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. А тому, позовні вимоги в часині визнання протиправним та скасування наказу відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради від 23.04.2020 року № 16-к про звільнення [PERSON] підлягають задоволенню з поновленням останньої на раніше займаних посадах. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вказує на таке. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. З врахування викладеного, розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки, суд виходив з виплат [PERSON] за останні два місяці перед звільненням, тобто за лютий та березень 2020 року. Середньоденна заробітна плата позивачки у вказаний період складала 978,95 грн. З 23.04.2020 року по дату поновлення на роботі, тобто 24.11.2020 року, позивачка [PERSON] перебувала у вимушеному прогулі 149 днів, отже розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться з розрахунку: 149 ( кількість днів вимушеного прогулу) * на 978,95 (сума середньоденного заробітку позивача), що складає 145 863,55 грн. Розрахунок проведено за вирахуванням вихідних та святкових днів. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до ч.1,2, ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2020 року, справа 127/16375/19. В даному випадку має місце порушення трудових прав працівника незаконним звільненням, а тому відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивачки, яке полягає у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає враховуючи характер та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються вік позивачки, її стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заподіяну позивачці моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.. Отже, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задоволити частково, визнати протиправним та скасувати наказ Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Київської області від 23 квітня 2020 року № 16-к про звільнення [PERSON] директора Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3, викладача-методиста; поновити [PERSON] , [INFO] на посаді директора та на посаді викладача-методиста по класу домри Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3 з 23 квітня 2020 року; стягнути з Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Київської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2020 року по 24 листопада 2020 року у розмірі 145 863,55 грн.; стягнути з Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради Київської області на користь [PERSON] компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000.00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають також витрати на сплату судового збору у розмірі 1 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial