Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною заявою, якою просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 100 гривень. Сторони в судове засідання не зявились, проте спрямували заяви про слухання справи за їх відсутності. Позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач позов визнав. За таких фактичних обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін. Дослідив матеріали справи, судом були встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. З 21 вересня 2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.3), від якого мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог заявник вказує, що відповідач, будучи працевлаштованим, припинив надавати кошти на утримання дитини, а тому вона вимушена звернутися з даною позовною заявою до суду. Правовідносини між сторонами регулюються та відповідають нормам сімейного права. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). З огляду на вищевикладене, враховуючи той факт, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання спільних з позивачем дітей, заява в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу. За змістом ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Водночас, розглянувши питання розподілу судових витрат у справі, суд вирішує наступне. Позивача було звільнено від сплати судового збору, відповідно до приписів Закону України "Про судовий збір". Відтак, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вирішує стягнути судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 243,60 гривні, з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial