Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зняти його з реєстрації у вказаній квартирі В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS], кожному з них належить по 1/2 частці. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 10 червня 2016 року. Відповідач з травня 2015 року в квартирі, належній їй та її синові [PERSON], не проживає, у квартирі відсуні будь-які речі відповідача, він не приймає участі у витратах на утримання житла. Будь-яких перешкод вони відповідачу в користуванні житловим приміщенням не створювали. Реєстрація в квартирі відповідача змушує позивача нести додаткові матеріальні витрати, перешкоджає вільному користуванню їхньою власністю. Позивач в судове засідання не з'явилася, письмово просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти позову не має. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, заперечень проти позову не мають. Відповідач в судові засідання у справі повторно не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст. 74 ЦПК України та ч. 4 ст. 169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. З урахуванням викладеного суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч. 2\~ст. 158, 169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] та [PERSON] Стасіо є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS], кожному з них на праві власності належить по 1/2 частці зазначеної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 719669 від 06 червня 2003 року (а.с. 11), договором купівлі-продажу квартири від 04 лютого 2003 року (а.с. 12), технічним паспортом (а.с. 13-15). Окрім позивача та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстрований відповідач, що підтверджується довідкою ТОВ "Інфо-Ком" про склад сім'ї № 000942124 від 05 вересня 2016 року (а.с. 19) та особовим рахунком на квартиру (а.с. 16). Відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб між ними було розірвано 21 червня 2016 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року у справі № 209/1667/16-ц, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с. 6). З 06 вересня 2015 року відповідач за адресою: [ADDRESS], не проживає, за місцем реєстрації до житлово-експлуатаційної організації чи органів поліції з приводу вчинення йому перешкод у проживанні чи користуванні житловим приміщенням не звертався, що підтверджується актом про не проживання від 30 травня 2016 року (а.с. 17), та довідкою Дніпровського ВП КВ ГУНП МВС України в Дніпропетровській області вих. № 46.2/12-7681 від 05.07.2017 року. З урахуванням викладеного суд вважає встановленим факт добровільного залишення відповідачем квартири за адресою: [ADDRESS], за місцем його реєстрації, без будь-яких поважних причин, та за відсутності вчинення йому будь-яких перешкод у проживанні, вибувши на інше постійне місце проживання. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує права та інтереси позивача та третьої особи [PERSON], оскільки останні несуть додаткові витрати по утриманню майна та не можуть вільно розпоряджатися своїм майном. На момент пред'явлення позову минуло більше року, як відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації в квартирі позивача. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем та третьою особою, як власниками квартири, судом не встановлено. З цих підстав, суд вважає позовні вимоги частково обгрунтованими з наступних мотивів. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Судом встановлено, що на момент пред'явлення позову минуло більше року як відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, та на теперішній час не відносяться до членів сім'ї власників майна або кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Інших домовленостей між відповідачем і власниками квартири, судом не встановлено. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням позивача, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на проживання у квартирі позивача, тому позов підлягає задоволенню в цій частині. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі, вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом встановлено, що за подання позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн., які відповідно до ст. 88 ЦПК України повинні бути стягнуті з відповідача по справі на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial