Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 27 квітня 2007 року між ним [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 1114901900, згідно з яким банк надав йому кредит у розмірі 55 000 швейцарських франків, що на день укладення Договору дорівнювало еквіваленту 230 933,84 грн. за курсом НБУ з відсотковою ставкою 8,99 % річних та строком дії згідно договору до 20.04.2014 року. 25 березня 2009 року між ним та банком підписана Додаткова угода №1 до кредитного договору № 1114901900 від 27.04.2007 року , відповідно до умов якої змінився розмір ануїтетного платежу і складає 450 швейцарських франків щомісяця з терміном погашення до 20 квітня 2022 року. Зазначає, що на правовідносини, які виникли між ними у зв'язку із укладенням вказаного кредитного договору поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» і за своєю суттю вони є зобов'язанням в якому одна сторона (боржник) зобов'язана на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов'язання. Позивач вказує, оскільки згідно норм чинного законодавства, а саме ЦК України, Конституції України , ст. 35 ЗУ «Про Національний банк України», єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведення розрахунків між резидентами на території України є гривня. Тому, вважає, що надання йому грошових коштів (кредиту) у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у швейцарських франках та проведення ним дій відносно виконання обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісії) за своєю правовою природою є валютною операцією, на яку згідно норм чинного законодавства необхідна спеціальна ліцензія НБУ. Таким чином, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при отриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того [PERSON] зазначає, що на день укладання договору сума виданого кредиту в еквіваленті становила 230 933,84 грн, і саме орієнтуючись на цю суму та виходячи із його щомісячного доходу банк приймав рішення про видачу кредиту. Однак, на сьогоднішній день існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором у зв'язку із підвищенням курсу іноземної валюти в шість разів, а тому сума боргу, який йому необхідно сплачувати значно зросла, у зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан, а у нього на утриманні двоє неповноліитніх дітей. У зв'язку із чим він неодноразово звертався до банку з проханням допомогти йому зменшити фінансове навантаження і запропонувати прийнятні для нього умови, і які не позбавляють банку доходу, та відповідають рекомендаціям НБУ, на що отримав відповідь в якій банк запропонував індивідуальні умови для погашення заборгованості по його кредиту і рекомендовано звернутися до співробітника банку, однак не надано жодної контактної інформації, а конкретної пропозиції в письмовій формі не надано, що вважає порушенням його прав як споживача і суперечить п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, позивач вважає, що умови кредитного договору в частині надання кредиту у валюті - швейцарських франках, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту сплату відсотків за користування кредитом у валюті - швейцарські франки, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог чинного законодавства банк, як суб'єкт підприємницької діяльності, покладає на позичальника та споживача кредитних послуг. Внесення банком CHF, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позичальника, як споживача, порівняно з банком в разі настання певних подій, є несправедливою умовою, яка суперечить принципу добросовісності і ставить споживача в вочевидь невигідне становище порівняно з продавцем послуг (ч.1,4 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Посилається на ст. 215 ЦК України, оскільки вважає, що відповідачем в момент вчинення правочину не дотримано вимоги ч.1 ст. 203 ЦК України. Просить визнати договір про надання споживчого кредиту № 1114901900 недійсним вцілому на підставі ст. 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" . В судовому засідання [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити в повному обсязі. Пояснив, що при укладенні оспорюваного договору працівники банку ввели його в оману і не попередили про ризик коливання валютного курсу. Кошти за договором отримував в переводі на національну грошову одиницю. Якби знав про ризики коливання курсу , то не укладав би договір. Вважає, що в даному випадку зі сторони відповідача наявна нечесна підприємницька практика. Визнав, що виконував умови договору і сплатив за період з 25.03.2007р. по 23.09.2016р. по тілу кредиту - 22925,51 та по-відсотках - 32219,65 швейцарських франків. Погашав кредит в гривнях в переводі на швейцарські франки. Звернувся із позовом через 10-років після укладення оспорюваного договору, оскільки раніше не знав законодавства. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити, справу заслухати у відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, а саме: копію кредитного договору від 27.04.2007 року № 11149019000, копію додаткової угоди №1 до кредитного договору, кредитне резюме від 28.03.2007 року, копію заявки [PERSON] від 27.04.2007 року, копію заяви на отримання кредиту від 27.03.2007 року, виписку за кредитиним договором станом на 01.05.2018 року, довідку-розрахунок заборгованості за кредитом станом на 01.05.2018 року, довідку-розрахунок заборгованості за кредитом, копію банківської ліцензії банку № 75 від 21.12.2001 року, копію дозволу № 75-2 від 09.11.2002 року, додаток до дозволу № 75-2 від 19.11.2002 року, копію статуту банку суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27 квітня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 1114901900. Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачеві кредит у розмірі 55 000 швейцарських франків, що на день укладення договору дорівнювало еквіваленту 230 933,84 грн. за курсом НБУ з відсотковою ставкою 8,99 % річних та строком дії згідно договору до 20.04.2014 року Згідно до п. 1.3.1 договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється у розмірі 8,99 відсотків річних. 25 березня 2009 року між сторонами підписана Додаткова угода №1 до кредитного договору № 1114901900 від 27.04.2007 року , відповідно до умов якої змінився розмір ануїтетного платежу і складає 450 швейцарських франків щомісяця з терміном погашення до 20 квітня 2022 року. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. В той же час, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з приписами статті 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановленому законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кредитні кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 вищезазначеного Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентувати умови кредитування в іноземній валюті. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій. Відповідно до приписів ст. 5 вказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. При цьому, генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час, на сьогодні законодавством не встановлені терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на підсилюючий характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що отримана у встановленому порядку. Відповідно до п. 1.5 Положення «Про порядок видачі, Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» (затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за № 1429/100028), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, якому у встановленому порядку видано ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Крім того, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. У зв'язку з цим НБУ неодноразово роз'яснювалось питання, щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті (Лист НБУ від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612). Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодної з сторін договору. 24.12.2001 року НБУ ПАТ «УкрСиббанк» була видана банківська ліцензія № 75 а також дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 року. Згідно із п. 9.13. Договору про надання споживчого кредиту № 11218082000 від 18 вересня 2007 року перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Додатком № 1 до кредитного договору було зазначено графік погашення кредиту, а додатком № 2 до Кредитного договору графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту. Таким чином, позивач перед підписанням отримав повну та вичерпну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п.9.13. кредитного договору позичальник свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношень до нього. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визначено, що валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2003 року за № 1094/8415, а також додатку № 1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема: долару США, євро та швейцарського франку, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і ризик знецінення гривні чи іноземної валюти покладається на сторін кредитного договору. В п. 9.17 оспорюваного договору передбачено, що позичальник, укладаючи цей договір, визнає можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту ... . Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Позивач, підписавши спірний кредитний договір засвідчив те, що всі умови договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього в момент підписання, тривалий час виконував договірні умови, погашаючи тіло кредиту та відсотки, а після спливу більш ніж 10 років, звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним. З наданих позивачем листів відповідачу датованих 09.08.2016р.,29.06.2017р., 17.10.2017р. вбачається, що позивач не відмовляється від зобов'язань за договором, просить провести реструктуризацію чи іншим чином полегшити його становище. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що вказаний вище кредитний договір є несправедливим до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з його умовами і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від укладання такого договору. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, правочин може бути визнана недійсним, якщо: його зміст суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; при укладенні договорів у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; волевиявлення учасника договору не було вільним і не відповідало його внутрішній правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ) ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) суперечать правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положення правочину що оспорюються (та й всі інші його положення) відповідають вимогам законодавства, жодної з наведених обставин немає, а отже відсутні підстави для визнання їх недійсними з вказаних підстав. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки при підписанні вказаного договору передбачені чинним законодавством істотні вимоги для укладенні договору були дотримані, договір містить передбачені чинним законодавством відомості, дотримано вимоги щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства чи невідповідність моральним засадам суспільства, на що посилається у своїй позовній заяві позивач. Суд, не знаходить в даному випадку несправедливих умов договору чи підстав для визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою.. Суд не бере до уваги подане позивачем 19.02.2018р. доповнення до позовної заяви, як таке, що не передбачене і суперечить нормам ст. 174 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed