Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Свій позов обґрунтовував тим, що 27.04.206 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір №151/493-06, згідно якого банк надав позичальниці кредит в сумі 50 000, 00 доларів США зі строком повернення згідно з умовами договору. Також 27.04.2006 р. між відповідачкою та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду про встановлення ліміту овердрафту №ovr-4935479 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки №4935479, за умовами яких відповідачка отримала овердрафт в сумі 10 100,00 грн. зі строком повернення згідно з умовами договору. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 1-331 від 27.04.2006 р. Згідно з договором іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно - земельна ділянка, на якій знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок та незавершені будівництвом господарські будівлі, що є власністю відповідачки. Предмет іпотеки знаходиться за адресою [ADDRESS], площа складає 0,1718 га, кадастровий номер земельної ділянки 2625885001010010014. Предмет іпотеки належить відповідачці на праві приватної власності, що підтверджується: - державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №002933, виданого 20.09.2004 р. Рибненською сільською радою. 13.02.2012 р. ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до Договору факторингу №2 відступив позивачу свої права вимоги до відповідачки за зобов'язаннями по кредитному договору №151/493-06 від 27.04.2006 р. та Договором іпотеки № 1-331 від 27.04.2006 р. Всупереч умовам кредитних договорів відповідачка не здійснювала платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушила взяті на себе договірні зобов'язання. Просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитними договорами та в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами звернути стягнення на предмет іпотеки, земельну ділянку, яка належить на праві власності відповідачці. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позовні вимоги задоволити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив безпідставність позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту №ovr-4935479 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки №4935479, а також вказав на невідповідність розміру боргу, що підлягає стягненню за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №151/493-06 від 27.04.2006 р., фактичним обставинам справи. Крім того, просив відмовити в позові у зв'язку з тим, що всупереч вимог ст. 516 ЦК України боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 27.04.2006 р. між відповідачкою та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду про встановлення ліміту овердрафту №ovr-4935479 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки №4935479, за умовами яких Банк зобов'язався надати відповідачці овердрафт в сумі 10 100,00 грн. з умовами повернення його в строк до 26.04.2007 р. Однак, позивачем не надано жодних доказів про переуступлення йому первісним кредитором права вимоги за Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту №ovr-4935479 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки №493547912, а також про наявність заборгованості за вказаними угодами. За таких умов в задоволенні позову ТзОВ «Кей-Колект» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту №ovr-4935479 слід відмовити. Між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою 27.04.2006 р. також було укладено Кредитний договір №151/493-06, за умовами якого Банк надав відповідачці кредит в розмірі 50 000,00 доларів США із сплатою 12,8% річних за користування кредитними коштами та повернення кредиту відповідно до графіку погашення, визначеного Додатком №1 до цього договору. На підставі Договору факторингу №2 від 13.02.2012 р. ПАТ «УкрСиббанк» переуступив ТзОВ «Кей-Колект» право вимоги за Кредитним договором №151/493-06 від 27.04.2006 р. Відповідно до п.1.2. договору факторингу №2 від 13.02.2012 р. сторони домовились про те, що обсяг (сума) переуступлених прав вимоги визначений у Додатку 1 до цього договору і саме за Кредитним договором №151/493-06 (11001489000) від 27.04.2006 р. становить 39 806,98 доларів США за тілом кредиту та 4 774,11 доларів США за нарахованими несплаченими відсотками станом на 13.02.2012 р. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що фактична заборгованість [PERSON] перед первісним кредитором- ПАТ «УкрСиббанк» за Кредитним договором №151/493-06 від 27.04.2006 р. на дату укладення договору факторингу складала 37 737, 62 долари США, про що свідчить і надана позивачем Довідка-розрахунок №143-14297 від 04.09.2014 р. (а.с. 94) і розрахунок заборгованості, поданий відповідачем. Крім того, заборгованість по сплаті відсотків станом на 13.02.2012 р. становила 1 984, 47 доларів США. Так, з наданої позивачем Довідки-розрахунку №143-14297 від 04.09.2014 р. (а.с. 94) вбачається, що заборгованість за відсотками за період по 31.01.2012 р. включно становила 1 823,46 доларів США. За період користування кредитом з 01.02.2012 р. по 13.02.2012 р. згідно з розрахунком, наданим представником позивача, було нараховано ще 161, 01 долари США відповідно до умов договору (а.с. 5-9). Отже, на момент відступлення права вимоги, заборгованість [PERSON] за Кредитним договором №151/493-06 від 27.04.2006 р. складала 37 737, 62 долари США за кредитом та 1 984, 47 долари США за нарахованими та несплаченими відсотками. Відповідно до п.1.2.2 кредитного договору №151/493-06 від 27.04.2006 р. позичальник зобов'язався повернути Банку кредит в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток №1 до вказаного договору). Згідно з вказаним графіком кредит мав повертатись рівними частинами- по 308,64 доларів США до 27 числа кожного місяця, починаючи з 27.11.2007 р. З наданих сторонами розрахунків заборгованості вбачається, що останній платіж по сплаті кредиту позичальник здійснив 29.07.2010 р. Таким чином, 27.08.2010 р. черговий платіж за кредитом здійснено не було, у зв'язку з чим на наступний день- 28.08.2010 р. відбулось прострочення виконання окремого зобов'язання за кредитним договором й відповідно до ст.253 ЦК України розпочався перебіг строку позовної давності за цим та наступними несплаченими платежами за кредитом. У правовій позиції Верховного Суду України у справі№ 6-116 цс 13 вказано, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Отже, на момент звернення до суду позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про погашення боргу частинами, строк виконання яких настав з 28.08.2010 р. до 03.09.2011 р., а саме по тринадцяти щомісячних платежах. Загальна сума вимог, за якими позивачем пропущено строки позовної давності складає 4 012,32 доларів США Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, зважаючи на те, що відповідно до ч.3 ст267 ЦК України представником відповідача зроблено заяву про застосування строків позовної давності, у стягненні коштів в сумі 4 012,32 доларів США за вимогами про погашення боргу частинами, строк виконання яких настав з 28.08.2010 р. слід відмовити. В судовому засіданні встановлено, що розмір заборгованості за кредитом без урахування вимог, строк давності яких позивачем пропущено, складає 33 725,30 доларів США. Відповідно до п.1.2. договору факторингу №2 від 13.02.2012 р. обсяг (сума) переуступлених прав вимоги визначений у Додатку 1 до цього договору. Зазначений договір факторингу не передбачає збільшення обсягу (суми) переуступлених вимог та нарахування відсотків. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 08.12.2011 року за № 732 згідно якого ТОВ «Кей-Колект» зареєстрована як фінансова установа. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач є фінансовою установою, яка без додаткових дозволів та ліцензій може укладати договори факторингу та отримувати відповідно до їх умов право вимоги. Відповідно до п.1.2 положення про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.08.2011 року № 281, банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги, передбачені ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з п. 2 ст. 5 Декрету № 15-93. Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України та наданих дозволів позивач, як відповідна фінансова установа має право без додаткових дозволів та ліцензій укладати договори факторингу та виступати в них фактором, але на проведення валютних операцій, зокрема нарахування процентів за користування кредитом у іноземній валюті позивач повинен отримати індивідуальну чи генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій. Позивач не надав суду індивідуальну чи генеральну ліцензію, що свідчить про неправомірність нарахування відсотків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положення ст.1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповдно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності зі ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 1-331 від 27.04.2006 р. Згідно з договором іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно - земельна ділянка, на якій знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок та незавершені будівництвом господарські будівлі, що є власністю відповідачки. Предмет іпотеки знаходиться за адресою [ADDRESS], площею 0,1718 га, кадастровий номер земельної ділянки 2625885001010010014. Предмет іпотеки належить відповідачці на праві приватної власності, що підтверджується: - державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №002933, виданого 20.09.2004 р. Рибненською сільською радою. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку": - іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; - майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника; - іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням. Ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», то суд у своєму рішенні може встановити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів, або із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений ст. 591 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задоволити частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №151/493-06 (первісний №11001489000) від 27.04.2006 року слід звернути стягнення на предмет іпотеки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial