Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до ПАТ «Азовзагальмаш», зазначивши, що з 2012 року по лютий 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, який не провів із ним повний розрахунок при звільненні. Згідно з уточненим позовом (а.с.56) просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку за період з 05.02.2015 р. по 14.07.2015 року в розмірі 26 837, 80 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 4 706,11 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Позивач та представник позивача надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали і просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, надавши заперечення, з яких вбачається, що згідно з довідкою головного бухгалтера ПАТ «Азовзагальмаш» від 27.07.2015 р. № 238/ро-537 заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня, повний розрахунок здійснено 14.07.2015 р., окрім того, 14.07.2015 року позивачу була сплачена компенсація втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків виплати в сумі 3 426, 96 грн. Згідно з табелем обліку робочого часу позивач не працював в день звільнення, тобто 05.02.2015р. (цей день у табелі відмічено літерою «М», що відповідно до листа від 24.02.2014 р. вих. №5298-104 є днем відсутності працівника на роботі), а тому відповідно до вимог ст.116 КЗоТ України позивач повинен був пред'явити відповідну вимогу про розрахунок. Позовні вимоги про стягнення 4 706,11 грн. з урахуванням індексу інфляції та 10000 грн. моральної шкоди не визнає у зв'язку тим, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на нормах права, просив відмовити у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 27.01.2012 року по 05.02.2015 року перебував у трудових відносинах в ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.10-11). Згідно з довідкою головного бухгалтера ПАТ «Азовзагальмаш» від 27.07.2015 року №238/ро-537 заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня (а.с.23). Заборгованість буда сплачена позивачу в сумі 10 258,57 грн. 14.07.2015 р., що підтверджується бухгалтерськими відомостями та платіжною відомістю АТ «Сбербанк Росії» №200 від 14.07.2015р. (а.с.24-32). Окрім того, 14.07.2015 року позивачеві виплачена компенсація втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати в сумі 3 426,96 грн., що підтверджується платіжною відомістю АТ «Сбербанк Росії» №200 від 14.07.2015р. (а.с.31). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу заборгованості по заробітній платі вбачається з наданої суду довідки про погашення заборгованості №238/ро-537 від 27.07.2015 року, згідно з якою заборгованість по заробітній платі [PERSON] була повністю погашена 14.07.2015 року. Згідно зі ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем,в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення індексації заробітної плати позивача відповідно до вимог ст.95 КЗпП України, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки не доведено наявність заборгованості з індексації заробітної плати у відповідача перед позивачем, яка згідно з запереченнями відповідача взагалі відсутня, оскільки підвищення заробітної плати позивача відбувалося випереджувальним шляхом, індексація заробітної плати позивачу проводилася протягом усього часу роботи на підприємстві відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 4,5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 та офіційно опублікованих індексів споживчих цін. Відповідно до п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078, при розрахунку суми індексації у разі підвищення доходів випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозованого рівня інфляції, місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим і індексація в цьому місяці не проводиться. Враховуючи, що позивачу за період роботи на підприємстві неодноразово проводилося підвищення заробітної плати випереджаючим шляхом, розмір якої перевищував розрахункову суму індексації, заробітна плата за вказаний період індексації не підлягає. Відповідно до вищевказаного «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» індексація заробітної плати нараховується тільки за оплату праці за виконану роботу. По дату звільнення 05.02.2015 р. позивач знаходився на частковому або повному простої, що вбачається з розрахункових листів (а.с.12-14). На протязі простою роботи не виконуються, тому оплата періоду простою не є об'єктом індексації. Отже, заробітна плата індексації не підлягає, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, підстав, передбачених ст.625 ЦК України, для нарахування заборгованості з індексації та індексу інфляції, суд не вбачає, оскільки ця норма не може бути застосована до трудових відносин. Судом встановлено, що позивач в день свого звільнення 05.02.2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 05.02.2015 року стоїть позначка «М», яка відповідно до заперечень ПАТ «Азовзагальмаш» є днем відсутності працівника на роботі (відповідно до листа від 24.02.2014 року вих. № 529-104) (а.с.47-49). У такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже перебування підприємства в режимі простою та не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивач не надав до суду доказів того, що він звертався із заявою до відповідача про виплату йому суми заборгованості по заробітній платі, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати звернення до суду із позовною заявою 08.07.2015 року, про що свідчить наявність поштового штемпелю на конверті. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати звернення до суду із позовною заявою, тобто з 08.07.2015 року по день повного розрахунку 14.07.2015 року. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Кількість робочих днів позивача з 08.07.2015 року (дата звернення до суду із позовною заявою) по 14.07.2015 року (день повного розрахунку) складає 5 днів. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заробітної плати, тобто з 08.07.2015 року (день звернення до суду) по 14.07.2015 року (день повного розрахунку) становить 1 219,90 грн. (5 робочих днів х 243,98 грн. (середньоденна заробітна плата). Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1 219,90 грн., з яких відповідач зобов'язаний провести утримання та перерахування до бюджету передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір, визначений позивачем у 10 000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300,00 грн. Також відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., від сплати якого, відповідно до закону, звільнений позивач.

Outcome: partial