Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в липні 2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача про відшкодування шкоди, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача [PERSON] 85022,69 грн., та судовий збір в сумі 1600,00 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, посилається на наступне. Так, 10.01.2017 р. о 11 год. 10 хв., [PERSON] керуючи транспортним засобом «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] у м. Києві по вул. Дегтярівській при перестроюванні в іншу смугу, не пропустив автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , який рухався по смузі на яку [PERSON] , мав намір перестроїтись. Внаслідок зазначеного відбулось зіткнення та пошкодження вказаних транспортних засобів. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2017 р., винним у вчиненні зазначеної ДТП визнано [PERSON] . Транспортний засіб «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] , застраховано згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/4671931 в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС». За вказаною ДТП, ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», згідно страхового акту ГО-5278/ЦО від 18.04.2017р. було здійснено страхове відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу «Тойота» д.н.з. [NUMBER] в сумі 44227,58 грн. і цим самим відшкодовано шкоду. Також зазначив, що [PERSON] в порушення п.33.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не надав ПрАТ «СК «ЮНІВЕКС» протягом трьох днів з дня настання ДТП письмове повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Таким чином, у ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в межах фактично виплаченого страхового відшкодування перейшло право вимоги до [PERSON] , згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З цих підстав, ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» просить позов задовольнити та стягнути з [PERSON] 85022,69 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.07.2017 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 04.09.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» Мангера Антона Миколайовича про відшкодування шкоди, та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», відповідно до якої представник підтримує заявлені позовні вимоги та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/4671931 застраховано транспортний засіб «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] . Так, вбачається, що 10.01.2017 р. о 11 год. 10 хв., [PERSON] керуючи транспортним засобом «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] у м. Києві по вул. Дегтярівській при перестроюванні в іншу смугу, не впевнився в безпеці маневру, не пропустив автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , який рухався по смузі на яку [PERSON] , мав намір перестроїтись, в результаті чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 10.1, 10.3 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2017 р., [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності, застосувавши до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні ДТП, що мала місце 10.01.2017 р. у м. Києві по вул. Дегтярівській, за участю транспортних засобів: автомобіля марки «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] . 11.01.2017 р. [PERSON] звернулась до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» із повідомленням про ДТП. 10.03.2017 р. [PERSON] звернулась до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно ремонтної калькуляції ГО-5278/ЦО від 14.04.2017 р. вартість ремонту транспортного засобу«Тойота» д.н.з. [NUMBER] становить 45277,58 грн. На виконання полісу №АК/4671931 та на підставі страхового акту ГО-5278/ЦО від 18.04.2017 р. ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» сплатило потерпілій особі [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 45277,58 грн., що підтверджується платіжним дорученням №14484 від 20.04.2017 р. 15.02.2018 року між ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» та [PERSON] укладено угоду про виплату страхового відшкодування 5278/ЦО. Сторонами узгоджено розмір страхового відшкодування в розмірі 85022 грн. 69 коп. Віповідно до п.4 даної угоди, сторони за взаємною згодою домовились, що загальний розмір страхового відшкодування, який підлягає доплаті ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на користь [PERSON] складає 30000,00 грн. та здійснюється в строк до 16.02.2018 р. ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» сплатило [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 40745,11 грн., що підтверджується доповненнями до страхового акту ГО-5278/ЦО від 28.07.2017 р. та від 16.02.2018 р., а також платіжними дорученнями №17936 від 31.07.2017 р. на суму 100745,11 грн. та №23977 від 16.02.2018 р. на суму 30000,00 грн. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до норми ч. 1 ст. 990 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт складається страховиком у формі, яка ним встановлюється. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами. Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закону), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Стаття 38 Закону передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно з підпунктом 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 Закону страховик має право подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов, зокрема, якщо він не повідомив страховика про настання ДТП у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди (підпункт 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону). Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про знаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте, в разі якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами і ніким не оспорюється, відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, позивач як страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, від 22 березня 2017 року в справі № 6-2011цс16 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 355/205/17, провадження № 61-27901св18. Передбачені підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. У цій справі факт настання страхового випадку встановлений постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2017 року, подія ДТП визнана позивачем страховим випадком, що підтверджується складеним позивачем страховим актом від 18 квітня 2017 року, та ним добровільно сплачено страхове відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням, наявним у матеріалах справи. Таким чином, факт неповідомлення у цій справі відповідачем страховика про настання страхового випадку, за умови наявності у останнього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і його обставин за допомогою інших джерел, не призвела до необґрунтованих виплат зі сторони позивача. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. На виконання полісу №АК/4671931 та на підставі страхового акту ГО-5278/ЦО від 18.04.2017 р. ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» сплатило потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі 85022,69 грн. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду. Викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс 18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про знаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed