Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, про визнання відповідача [PERSON], [INFO] народження таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Вказані вимоги мотивувала тим, що вона є власником особового рахунку трьох кімнатної квартири № 143, що розташована в будинку №5 по вулиці Лисківській у м. Києві. Зазначена квартира належить позивачу відповідного до договору купівлі-продажу квартири від 24.07.1998 року. Договір посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори Журавською М.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-3677, та зареєстровано в Київському Бюро технічної інвентаризації. В квартирі зареєстрований її повнолітній син - відповідач по справі - [PERSON], [INFO] народження. Він був зареєстрований у квартирі позивача з моменту її купівлі, тобто з 24.09.1998 року але у 2012 році виїхав на інше місце проживання разом зі своєю сім'єю за адресою [ADDRESS] де і проживає до даного часу. В квартирі позивача відсутні речі і майно відповідача, він не з'являється до даної квартири, не цікавиться нею та не сплачує комунальні послуги за зазначене житло. Відповідно до актів складених та підписаних сусідами про не проживання відповідача - [PERSON] в квартирі [ADDRESS], які були складені 10.02.2017 року, 06.09.2017 року та 09.02.2018 року, зазначено, що відповідач не проживає за даною адресою з 2012 року, його речі відсутні. Зазначені акти підписані сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та підписи яких завірені та підтверджені головним інженером ЖЕКу, майстром та печаткою. Таким чином, в зв'язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем своєї реєстрації, останній втратив право на користування житлом у [ADDRESS]. Також, на даний час рахунки за комунальні послуги становлять досить високу суму і позивач не має матеріальної змоги їх сплачувати, оскільки сума оплати за один місяць за квартиру за січень 2018 року становить 2681,75 грн., оскільки позивач отримує мінімальну пенсію за віком у розмірі 1452,00 грн., а навіть оформити субсидію не може бо потрібна довідка про доходи її сина, яку він не надає, а нарахування за комунальні послуги за нього позивач повинна сплачувати зі свої пенсії. В зв'язку із таким важким матеріальним станом, а також тому, що відповідач не цікавиться житлом, не утримує його та проживає постійно за іншою адресою, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач намагалась розмовляти та звертатися до свого сина, нею були вжиті та застосовані усі можливі засоби досудового врегулювання спору, однак неодноразові звернення до відповідача залишились безрезультатними. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва розгляд справи визначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, відповідно до якої просить позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі, оскільки дійсно не проживає в спірній квартирі позивача досить тривалий час. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Власником вказаної квартири є позивач по справі [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.07.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контри Журавською М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №3-3677. Як встановлено при розгляді даної справи, відповідач є сином позивачки. Відповідно до поданої позовної заяви та довідки відділу з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №765350 від 19.02.2018 року вбачається, що у спірній квартирі з 24.09.1998 року по теперішній час зареєстрована позивачка [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі підтверджується, актами про не проживання особи від 10.02.2017 року, 06.09.2017 року та 09.02.2018 року, які складені та підписані сусідами квартир [ADDRESS] та завірені печаткою та підписами посадових осіб ЖЕД №318, відповідно до яких у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2012 року, оскільки виїхав на проживання за іншою адресою. В квартирі відсутні його речі та він не приймає участі в оплаті за комунальні послуги. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідач порушує право власності позивачки, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивачка обмежена у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивачки про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved