Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення з Державного підприємства «Львівський науково - досліднийрадіотехнічний інститут» (м. Львів, вул. Наукова, 7, ЄДРПОУ 14311429), на користь [PERSON], (ідентифікаційний номер [NUMBER], проживає: 79053, [ADDRESS], паспорт серії [NUMBER], виданий 02.04.97р. Франківським РВУМВС України у Львівській області) середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 12 січня 2016 року по 31 травня 2017 року (348 робочих днів) у сумі 44321,28 грн. (сорок чотири тисячі триста двадцять одну грн. 28 коп.). Позовну заяву мотиву тим, що [PERSON], працювала на Державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», на посаді керівника групи праці і заробітної плати. Наказом №04-к від 11.01.2016р. звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до частини третьої ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем (Відповідачем) законодавства про працю. Про те Відповідачем не виконано свого обов'язку та не виплачено позивачці всієї суми, що належали [PERSON] в день звільнення. Після звільнення [PERSON] надана Відповідачем Довідка №5 від 19.01.2016 року, про заборгованість по заробітній платі на загальну суму 8477,39 грн.. Факт невиплати належної мені суми при звільненні з підприємства 11.01.2016р. підтверджується Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від 29,01.2016 р. за № 465/375/16-ц про стягнення з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут", юридична адреса якого 79060, м. Львів, вул. Наукова, 7, на користь [PERSON] 8477,39 грн. (вісім тисяч чотириста сімдесят сім грн. 39 коп.). Оригінал Судового наказу було передано для виконання у Франківський ВДВС Львівського МУЮ 22 лютого 2016 року. Розмір середньоденного заробітку Позивача, для визначення середнього заробітку за час затримки виплат коштів при звільнені, надано згідно наданої Відповідачем Довідки №136 від 13.06.16р. Загальний розмір середнього заробітку на 31 травня 2017 року час подання Позовної заяви складає 127,36 грн, х 348 = 44321,28 грн. Згідно наведеного розрахунку сума середнього заробітку на час затримки виплат належних сум при звільнені, на час подання Позовної заяви становить 44321,28 грн. (сорок чотири тисячі триста двадцять одна грн. 28 коп.). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі N 6-15цс13. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. На підставі вищевикладеного, просить клопотання задоволити. Представник Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» Давид А.М. подав заперечення проти позову, яке мотивує тим, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Згідно з цією постановою суд при вирішанні питання, щодо підстав і розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повинен врахувати всі обставини справи, які стали передумовою такої невиплати, а саме з'ясувати чи була у відповідача можливість виплатити належні позивачу суми вже після його звільнення, термін звернення позивача до суду та інші обставини. Вина ДП ЛНДРТІ не доведена за непроведення розрахунків з Позивачем, адже на підприємстві арештовані рахунки, що позбавляє ДП ЛНДРТІ права розпорядження грошовими коштами. На це уповноважена державна виконавча служба, тому всі претензії про стягнення грошових коштів з рахунку ДП ЛНДРТІ мають бути звернені до цієї служби як єдиного уповноваженого суб'єкта. Оскільки згідно з законом, Відповідач не має права розпорядження грошовими коштами, то карати його за це неможливо. ДП ЛНДРТІ опинилося в ситуації, коли розпорядження коштами, навіть на виплату заробітної плати, є порушенням Закону, а невиплата заробітної плати - це також порушення, за яке підприємство постійно страждає і не може вибратись з боргів. На підставі вищевикладеного просить відмовити в задоволенні позову. 01 лютого 2018 року на адресу суду від представника Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» Давид А.М. надійшли доповнення до заперечення на позовну заяву, які мотивовані тим, що відповідачі не володіють інформацією про остаточний розрахунок невиплаченої заробітної плати. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав. Просить такі задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні запереченням, наявним у матеріалах справи. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України, визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 2 КЗпП України, право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається із роз'яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей117,237-1 цьогокодексу. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як зазначено у п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21,22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON], працювала на Державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», на посаді керівника групи праці і заробітної плати. Наказом №04-к від 11.01.2016р. звільнена з роботи за власним бажанням. Після звільнення [PERSON] надана Довідка №5 від 19.01.2016 року, про заборгованість по заробітній платі на загальну суму 8477,39 грн.. Факт невиплати належної мені суми при звільненні з підприємства 11.01.2016р. підтверджується Судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від 29,01.2016 р. за № 465/375/16-ц про стягнення з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут", юридична адреса якого 79060, м. Львів, вул. Наукова, 7, на користь [PERSON] 8477,39 грн. (вісім тисяч чотириста сімдесят сім грн. 39 коп.). Відповідно до Довідки № 136 Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» від 13.06.2016 року, середній заробіток за 1 робочий день становить 127,36 грн. Загальний розмір середнього заробітку на 31 травня 2017 року час подання позовної заяви складає 127,36 грн, х 348 = 44321,28 грн. Судом встановлено, що Державним підприємством «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» коштів [PERSON] за час затримки виплати суми при звільненні не виплачено. Згідно з ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved