Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до департаменту освіти та науки Одеської міської ради та відділу освіти Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання укладення строкового трудового договору протизаконним, про визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, про скасування наказу від 01.06.2013 року №27-Д про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани, про визнання протизаконним наказу управління (департаменту) освіти та науки Одеської міської ради від 01.07.2013 року № 168-К про звільнення з роботи у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України, поновлення її на роботі та стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом управління (департаменту) освіти та науки Одеської міської ради від 01.07.2013 року № 168-К вона була звільнена з роботи 01 липня 2013 р. з посади директора Одеської спеціалізованої школи №59 І-ІІІ ступенів олімпійського резерву Одеської міської ради Одеської області у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору відповідно до п.2 ст36 КЗпП України. Зазначене звільнення вона вважає незаконним, оскільки, на Ії думку, були відсутні підстави, визначені ч.2 ст.23 КЗпП України, для укладання з нею строкового трудового договору. В ході розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги та обґрунтування позову в повному обсязі, просили суд його задовольнити, посилаючись на те, що характер роботи позивача був постійним і підстав для укладення з нею строкового трудового договору, визначених ч.2 ст.23 КЗпП України, не було. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що звільнення відповідача відбулось у визначений законом спосіб в зв'язку із закінчення терміну дії строкового трудового договору. З приводу підстав для укладання з позивачем строкового трудового договору представник відповідача зазначив, що 22.06.2012 року до Відповідача звернувся Позивач з заявою про укладання з нею нового трудового договору на визначений строк з 03 липня 2012 року по 01 липня 2013 року. 22.06.2012 року, враховуючи інтереси Позивача та його бажання, між Відповідачем і Позивачем було укладено трудовий договір на визначений строк. Того ж дня, на підставі зазначеної вище особистої заяви Позивача та укладеного договору, Відповідачем було видано наказ № 191-К „Про заключення нового трудового договору з [PERSON].", з яким Позивач ознайомився під розпис 22.06.2012 року, а тому її звільнення на підставі ч.2 ст.36 КЗпП України, на думку відповідача, є законним. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працювала на посаді директора Одеської спеціалізованої школи №59 І-ІІІ ступенів олімпійського резерву Одеської міської ради Одеської області на підставі: - трудового договору від 27.06.2008 укладеного на визначений строк з 04 липня 2008 року по 01 липня 2010 року, на підставі власної заяви позивача від 25.06.2008 року та наказу від 27.06.2008 № 166-К; - трудового договору від 25.06.2010, укладеного на визначений строк з 02 липня 2010 року по 02 липня 2012 року, на підставі власної заяви позивача від 25.06.2010 року та наказу від 25.06.2010 № 159-К; - трудового договору від 22.06.2012 укладеного на визначений строк з 03 липня 2012 року по 01 липня 2013 року та наказу від 22.06.2012 № 191-К „Про заключення нового трудового договору з [PERSON].". Наказом управління (департаменту) освіти та науки Одеської міської ради від 01.07.2013 року № 168-К вона була звільнена з роботи 01 липня 2013 р. з займаної посади у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Згідно з ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладенні один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Відповідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в п.9 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Викладене свідчить про те, що між сторонами відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП України обґрунтовано укладалися такі договори, укладення яких здійснювалось за згодою сторін, тому правила ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України про визнання таких договорів безстроковими не застосовуються. Отже, посилання Позивача на те, що в неї з Відповідачем виникли безстрокові трудові відносини, оскільки строкові трудові договори були переукладенні декілька разів, не ґрунтуються на законі, так як строкові трудові договори укладені між сторонами з урахуванням заяв та бажання Позивача, яка була обізнана з тим, які правовідносини виникли між нею та Відповідачем. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час. Тобто, на думку суду, підстави для укладення строкового трудового договору з позивачем не суперечать положенням ч.2 ст.23 КЗпП України. Крім того, на момент розгляду справи наказ від 22.06.2012 № 191-К „Про заключення нового трудового договору з [PERSON].". на посаду за строковим трудовим договором строком на 1 рік позивачем не оскаржувався в частині визначення строку дії трудового договору і не скасований в установленому законом порядку. Зазначені вимоги не пред'являлись і при зверненні до суду. Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору. З матеріалів справи вбачається що строк трудового договору, укладений з позивачем відповідно до поданої заяви і наказу 22.06.2012 № 191-К „Про заключення нового трудового договору з [PERSON].". в зв'язку з чим вона була звільнена. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Посилання позивача на те, що її було примушено укласти строковий трудовий договір від 22.06.2012 року, не доведені жодними доказами та не підтверджені обставинами справи. Будь-яких порушень прав позивача при звільненні судом не встановлено. Враховуючи викладене, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки при її звільненні за п.2 ст.36 КЗпП України не були порушені її права. Що стосується відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають на підставі нижченаведеного. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів, які б свідчили про порушення будь-яких її прав з боку відповідача. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд не вбачає ознак наявності спричинення моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України. На підставі наведеного суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв'язку з чим відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: dismissed