Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, в якій вказав, що 08.01.2013 року о 20 годині 50 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем ГАЗ-3302, номерний знак АН 6493 в м. Селидове по вул. Красноармійська, рухаючись заднім ходом здійснив наїзд на транспортний засіб «Дачіа Логан», номерний знак [NUMBER], яким керував позивач згідно вимог Правил дорожнього руху України. Винним у пригоді визнано [PERSON], що підтверджене матеріалами справи та встановлено постановою Селидівського міського суду від 15.01.2013 року. В наслідок пригоди автомобіль «Дачіа Логан», номерний знак [NUMBER], біло пошкоджено. Фактичні витрати на відновлювальний ремонт склали 38 889,35 грн. Відповідальність відповідача [PERSON] застрахована у ТДВ СК "Альфа-Гарант". З часу настання події та по час звернення до суду відповідачами не здійснено виплат по страховому відшкодуванню. Суму відновлювального ремонту довелося позивачу сплачувати самому, що призвело до моральних страждань. На підставі цього просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 38 889,35 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат. Із вказаним рішенням не погодився позивача подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесцеального права, невідповідальність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що судом першої інстанції в повній мірі не виконано вимоги ст. 212 ЦПК України щодо всебічної оцінки доказів , не надано належної оцінки висновку експерта , який ґрунтується на протоколі аварійного комісару, який не був присутнім на місці ДТП. Крім того, в порушення вимог ст. 209 ЦПК України, суд першої інстанції вирішив клопотання позивача та його представника щодо призначення експертизи не видаляючись до нарадчої кімнати та не оформив його окремим процесуальним документом. Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача - ТДВ СК «Альфа-Гарант» в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 3607/2016 (т.3 а.с.72). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що 08 січня 2013 року о 20-50 в м. Селидове по вул. Красноармійська сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Дачія Логан», номерний знак [NUMBER], яким на підставі довіреності керував позивач. Постановою судді Селидівського міського суду Донецької області від 15.01.2013 року винним у ДТП визнано [PERSON] та його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. Судом також встановлено, що цивільна відповідальність [PERSON] на випадок завдання шкоди третім особам при здійсненні експлуатації автомобіля [NUMBER] була застрахована у ТДВ СК " Альфа-Гарант". Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди з ТДВ СК «Альфа-Гарант», суд першої інстанції виходив з того, що з вимоги ст. 26 Закону України «Про страхування», де зазначено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є, зокрема: подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку. Оскільки , згідно висновку експерта від 09.06.2015 року № 5514/15-52, з технічної точки зору, комплекс механічних пошкоджень деталей (вузлів) автомобіля «Дачіа Логан» (номерний знак [NUMBER], водій [PERSON]Ю.), перелічених у протоколі аварійного комісару [PERSON] № 43 від 08.02.2013 року (за винятком, можливо, правого боку облицювання заднього бамперу та блоку задніх правих ліхтарів) не міг утворитися на місці та за обставинами дорожньо-транспортної пригоди, яка заявлена водіями [PERSON] та [PERSON] такою, що сталася 08.01.2013 року приблизно о 20-50 год., біля центральної аптеки по вул. Красноармійській м. Селидове Донецької області, а саме: спочатку при наїзді автомобіля ГАЗ-3302 (номерний знак АН 6493, водій [PERSON]О.) задньою правою нижньою частиною на передню право-кутову частину нерухомого автомобіля «Дачіа Логан», а потім в результаті контакту правого боку з електроопорою дорожнього освітлення при русі автомобіля «Дачіа Логан» задньою частиною в напрямок електроопори. Можливо допустити, що утворення ділянки малозначимих поверхневих слідів ковзання на правому боці облицювання заднього бамперу та руйнування розсіювача блоку задніх правих ліхтарів може бути наслідком торкання з електроопорою на заявленому місці пригоди при русі автомобіля «Дачіа Логан» задньою частиною в напрямок електроопори, але без подальшого пересування у даному напрямку. Позивачем не надано суду належних доказі на спростування зазначеного висновку, тому дії страхової компанії по відмові в виплаті страхового відшкодування є правомірними, а підстави для задоволення позову відсутні. Такий висновком суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Так, згідно ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст.638 ч.1 ЦК України). Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Як вбачається із листа ТДВ СК «Альфа-Гарант» № 12/1701 від 5 вересня 2013 року, страхова компанія відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 26 Закону України «Про страхування» з підстав подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку та 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оскільки ним позивачем були надані свідомо неправдиві відомості про характер та обставини дорожньо-транспортної пригод з метою отримання незаконного та завищення страхового відшкодування. (т.1 а.с.9). Відповідно до ст.26 ЗУ «Про страхування», підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку. Згідно висновку експерта від 09.06.2015 року № 5514/15-52, з технічної точки зору, комплекс механічних пошкоджень деталей (вузлів) автомобіля «Дачіа Логан» (номерний знак [NUMBER], водій [PERSON]Ю.), перелічених у протоколі аварійного комісару [PERSON] № 43 від 08.02.2013 року (за винятком, можливо, правого боку облицювання заднього бамперу та блоку задніх правих ліхтарів) не міг утворитися на місці та за обставинами дорожньо-транспортної пригоди, яка заявлена водіями [PERSON] та [PERSON] такою, що сталася 08.01.2013 року приблизно о 20-50 год., біля центральної аптеки по вул. Красноармійській м. Селидове Донецької області, а саме: спочатку при наїзді автомобіля ГАЗ-3302 (номерний знак [NUMBER], водій [PERSON]О.) задньою правою нижньою частиною на передню право-кутову частину нерухомого автомобіля «Дачіа Логан», а потім в результаті контакту правого боку з електроопорою дорожнього освітлення при русі автомобіля «Дачіа Логан» задньою частиною в напрямок електроопори. Можливо допустити, що утворення ділянки малозначимих поверхневих слідів ковзання на правому боці облицювання заднього бамперу та руйнування розсіювача блоку задніх правих ліхтарів може бути наслідком торкання з електроопорою на заявленому місці пригоди при русі автомобіля «Дачіа Логан» задньою частиною в напрямок електроопори, але без подальшого пересування у даному напрямку. Згідно п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відмовляє у здійсненні страхового відшкодування у разі невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Оскільки страхувальником було надано недостовірну інформацію про обставини дорожньо-транспортної пригоди, що є порушенням обовязків в розумінні вимог п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальник правомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до п. 37.2. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Оскільки позивачем були надані свідомо неправдиві відомості про характер та обставини дорожньо-транспортної пригод , суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів яки б спростовували висновок експерта від 09.06.2015 року № 5514/15-52 позивачем суду не надано. Крім того, за клопотання позивача ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року по справі було призначено комплексну автоехничну -транспортно- трасологичну експертизу, але 05 грудня 2016 року справу було повернуто до Апеляційного суду Донецької області з повідомленням про неможливість надання висновку, оскільки позивачем не було сплачено рахунок за проведення експертизи. Доказів на підтвердження своїх запереч позивачем а ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надано. Інші доводи апеляційної скарги , щодо безпідставної відмови в задоволені позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди були предметом дослідження в суді першої інстанції , висновків суду в цій частині не спростовують. Проте обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови в задоволені позовних вимог про стягнення з [PERSON] моральної шкоди. Відмовляючи в задоволені позовних вимог про стягнення з [PERSON] моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в судовому засіданні на підставі висновку експерта встановлено, що механічні пошкодження транспортних засобів не могли утворитися при обставинах, які заявлені водіями [PERSON] та [PERSON], відсутні підстави для задоволення цих вимог. Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (в редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року № 5) за змістом ст. 4401 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Як вбачається із матеріалів справи постановою Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2013 року, [PERSON], визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. З урахуванням суті позовних вимог, характеру та ступеню моральних страждань, їх тривалості, інших негативних наслідків для позивача, апеляційний суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача, в рахунок відшкодування моральної шкоди, необхідно стягнути 1000 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.02.2014 року позивачу було відстрочено сплату судового збору, тому з відповідача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243,60 гривен на користь держави.

Outcome: partial