Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою. 09.02.2015 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права власності на 1/2 частки квартири. Ухвалою суду від 28.04.2015 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги первісного позову та вимоги за зустрічним позовом. Позивач за первісним позовом в судове засідання не зявився, однак до суду подано заяву від представника позивача про розгляд справи за їх відсутності та просив первісний позов задовольнити у повному обсязі, у зустрічному відмовити. Віповідачка за первісним позовом та її представник в судове засідання не зявились, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, докази, які надані сторонами на обґрунтування та заперечення позовних вимог, зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 073551 [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 02.09.2009 року. Згідно із рішенням Іано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.11.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час перебування в шлюбі, зі слів [PERSON], її батьками було придбано для подружжя однокімнатну квартиру [ADDRESS] II, у м. Івано-Франківську. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2011 року посвідченого ПН.[PERSON] за №365 [PERSON] належить 1/2 частка однокімнатної квартири №115, яка знаходиться по вул. Івана Павла II, 20 в м.Івано-Франківську, загальною площею 31,3 кв.м. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, згідно 391 ЦК України. Згідно витягу про державну реєстрацію прав Івано-Франківського ОБТІ від 10.03.2011 року зареєстровано право власності на вищевказану квартиру №4278 в книзі 39 в частці 1/2 за [PERSON] Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Положенням ч. З ст. 368 Цивільного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. ч. 1,4 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з»ясуваню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями сторін по справі, за час шлюбу [PERSON] набув права власності на 1/2 частину квартири, що по вул. Івана Павла II, 20, кв.115 в м. Івано-Франківську відповідно до договору купівлі-продажу №365 від 25.02.2011 року, яка належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] Таким чином за час спільного перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] було набуто майно, яке складається з квартири, що по вул. Івана Павла II, 20, кв.115 в м. Івано-Франківську, що є спірним майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Оскільки [PERSON] не внесено кошти на депозит суду, а тому її позовні вимоги є безпідставними та такі, що не підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON], до [PERSON] про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права власності на ? частки квартири не підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.321, 379, 382, 383 ЦК України, ст.155 ЖК України, ст.ст.60,63, СК України, ст.ст. 79, 88, ЦПК України», п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20, ст.41 Конституції України,

Outcome: approved