Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила скасувати наказ про звільнення № 31-К від 31.08.2016 р. поновити її на посаді юрисконсульта ЛТЦО, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 р. по день винесення судом рішення та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Позивачка у судовому засіданні, позов підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеному у позові. Представник позивача у судовому засіданні, позов та пояснення позивачки підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, усно та письмово пояснила, що рішенням Лисичанської міської ради згідно з пунктом 3 ст.32 КЗпП України наказом про кадрові зміни від 01 липня 2016 р. № 41 було попереджено робітників установи про скорочення з 01 вересня 2016 р. та про зміну істотних умов праці юрисконсульту, а також бухгалтеру, встановивши суміщення професій (посад) при незмінній тривалості робочого часу. Оскільки юрисконсульт, як ніхто інший, за освітою та отриманим досвідом знає кадрову роботу, йому поставлено в посадові обов'язки оформлення прийому, переводу, звільнення працівників, ведення особових карток, трудових книжок та наказів по установі. Позивачка була ознайомлена під підпис із змінами умов праці за 2 місяці до їх запровадження, що засвідчено документально. Після звільнення інспектора з кадрів 05 липня 2016 року наказом № 19-к (а не 01.07.2016р., як неправдиво зазначено у позовній заяві) було запропоновано виконання кадрової роботи з доплатою 50% посадового окладу, однак вона відмовилась, сказавши, що їй не потрібні ніякі гроші, вона не бажає виконувати цю роботу. За двомісячний термін позивач неодноразово змінювала свою думку щодо продовження роботи: 23.08.2016 року вона надала заяву, в якій дає згоду на продовження роботі із зміненими умовами праці, а 28.08.2016 року надала заяву, в якій вона вже відмовляється від нових умов праці. Колегами по роботі з позивачем виключно в тактовній формі неодноразово проводились бесіди щодо її подальшої роботи, накопичення досвіду, реалізації своїх знань в колективі, тощо. До останнього дня, позивача, на роботі заступник директора терцентру в присутності співробітників переконувала у продовженні роботи в територіальному центрі. Однак позивачка надала заяву про відмову. Відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці тягне за собою застосування норм п.6 ст. 36 КЗпП України. Наказом від 31.08.2016 р № 31-К позивачка була звільнена з займаної посади у зв'язку з відмовою продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Відповідно до норм чинного законодавства в установлені строки з позивачкою було проведено всі необхідні фінансові розрахунки та виплати. Позивач у позовній заяві опирається на доводи пункту 12 Постанови КМУ від 26.11.2008р. № 1040 «Про затвердження Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації». Вважаємо ці доводи безпідставними та не мають бути застосовані до Лисичанського терцентру з наступних підстав: Згідно з п. 1.2. Положення про Лисичанський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого рішенням Лисичанської міської ради 23 червня 2016 р., за організаційно-правовою формою територіальний центр є комунальною установою; Свідоцтвом на право власності на нерухоме майно бід 05.06.2012 року зареєстрована форма власності Лисичанського територіального центру, як комунальна, а не державна. Відповідно до ст. 32 ГК України, яка визначає види та організаційні форми підприємств, установ, що можуть діяти в Україні: комунальне підприємство діє на основі комунальної власності територіальної громади, державне підприємство - діє на основі державної власності. В позовній заяві позивач ставить під сумнів повноваження заступника директора територіального центру [PERSON] Посада директора є вакантною з 14 квітня 2016 року по теперішній час і юрисконсульт позивачка жодного разу не порушувала питання повноважень, навіть коли зверталась із особистими заявами про надання їй відпусток, погоджувала всі накази, які надавались на підпис [PERSON] та ін. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 19.04.2011 р. № 126/06/186-11 у разі звільнення керівника закладу, установи, організації порядок виконання обов'язків за його посадою регламентується нормами роз'яснення Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65р. N30/39 "Про порядок оплати тимчасового замісництва", затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65р. N 820/39 (чинний, зі змінами та доповненнями). Як визначено пунктом 2 Роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового заступництва» від 29 грудня 1965 р. Лго 30/39 призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається, тимчасове виконання обов'язків за посадою відсутнього працівника покладається, якщо працівник не с штатним заступником. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду Україні і постанові "Про практику розгляду судами трудових спорів" фактичний допуск роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору в тому випадку якщо працівника допущено до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, зважаючи на вищезазначене, [PERSON], як штатний заступник директора терцентру, з відома Лисичанської міської ради відповідно до частиш четвертої статті 24, п.4 ст.32 КЗпП України виконує обов'язки відсутнього директора по теперішній час. За своєю природою позов [PERSON] має за мету власне збагачення, адже незважаючи на те, що вона звільнена відповідно до чинного законодавства, отримала всі фінансові виплати, в позовній заяві вимагає 3 тис. грн. моральної шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чом у пєшягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено. Позивачка не довела наявності моральної шкоди і не зазначає, з яких міркувань визначила свої моральні страждання саме в сумі 3 тис грн. У судовому засіданні досліджені докази: копія посадової інструкції юрисконсульта; копія наказу №31-К від 31.08.2016 р.; копія заяви від 05.09.2016 р.; копія листа від 01.07.2016 р.; копія наказу №41 від 01.07.2016 р.; копія трудової книжки; письмові заперечення на позовну заяву; копія рішення №11/183 від 23.06.2016 р.; копія положення; копія порядку надання соціальних послуг; копія протоколу №35 ультразвукового обстеження вагітних; копія рішення №11/182 від 23.06.2016 р.; копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно; копія заяви від 29.08.2016 р., від 23.08.2016 р.; копії наказів №19-к від 05.07.2016 р., №4-к від 27.02.2014 р., №5-к від 17.02.2015 р.,№67-В від 11.12.2015 р., №61-к від 04.09.2013 р., №52-В від 08.08.2013 р.; копія попередження про зміну істотних умов праці від 01.07.2016 р.; лист №3869/01-16 від 26.10.2016 р.; письмові доповнення до заперечення на позовну заяву; довідка про середній заробіток; копія посадової інструкції заступника директора; копія основних даних про вакансії. Суд, вислухавши пояснення позивачки і представників сторін, показання свідків, дослідивши докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивачка з 25 червня 2012 р. працювала на посаді юрисконсульта Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) (далі Центр) (а.с.13). Згідно з п.1.7 Положення про Центр його структура затверджується Лисичанською міською радою (а.с.36 зв.). Рішенням Лисичанської міської ради №11/183 від 23 червня 2016 р. були внесені зміни до структури та штатного розпису Центру, зокрема, з 01 вересня 2016 р. скорочена посада інспектора з кадрів, про що позивачка була попереджена 01 липня 2016 р. (а.с.27, 61). Відповідно до п.3 наказу № 41 від 01.07.2016 р. у зв'язку зі звільненням інспектора з кадрів обовязки вказаного працівника були покладені на позивачку з 01 вересня 2016 р. (а.с.11, 45). Наказом заступника директора Центру №31-к від 31 серпня 2016 р. позивачка незаконно була звільнена з посади юрисконсульта на підставі ст.36 п. 6 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (а.с.8, 52). Частково задовольняючи позов суд виходить з наступного. Згідно ст.32 ч.3 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ст.36 ч. п.6 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці. Як вбачається з наданих доказів, позивачка була попереджена про зміну істотних умов праці суміщення професій, 01 липня 2016 р., а звільнена з посади юрисконсульта 31 серпня 2016 р., тобто менше ніж за 2 місяці, що є порушенням трудового законодавства. Окрім того, з посадової інструкції заступника директора Центру, затвердженої 29 серпня 2016 р., вбачається, що він не має повноважень на звільнення працівників Центру, а у разі відсутності директора Центру виконує його обовязки (п.1.4). Однак, наказ про звільнення позивачки підписаний [PERSON] саме як заступником директора Центра, а не виконуючим обовязки його директора, тобто наказ винесений посадовою особою, яка не має відповідних повноважень на звільнення працівника (припинення трудових правовідносин). Суд вважає, що хоча з огляду на наведені представником відповідача у запереченнях нормативно-правові акти та розяснення окремий наказ про призначення [PERSON] виконуючою обовязки директора Центру і не був потрібен, обсяг повноважень особи, яка підписала документ, повинен визначатися саме із зазначеної у документі посади такої особи. Тому позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не приймає посилання позивачки на порушення її прав як вагітної жінки на момент звільнення, оскільки згідно зі ст. 184 ч.3 КЗпП України звільнення вагітних жінок… з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації… Перелік підстав для звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу вказаний у ст.36 ч.1 п.4 КЗпП України і не містить таку підставу, як відмова від продовження роботи у звязку з істотною зміною умов праці. На підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу… Відповідно до\~ абз. 2 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. З довідки, виданої відповідачем, вбачається, що\~ середньоденна заробітна плата позивачки складає 98,05 грн., а середньомісячне число робочих днів - 20 днів. Таким чином середній заробіток за період вимушеного прогулу з 01 вересня 2016 р. по 02 лютого 2017 р. (5 місяців, тобто 100 днів) складає 9805 грн., які підлягають стягненню на користь позивачки. Також відповідно до ст.237-1 КЗпП України на користь позивачки з відповідача стягненню підлягає моральна шкода. Визначаючи її розмір, суд виходить з того, що позивачка не була згодна на істотну зміну умов праці, а підставою її поновлення є порушення порядку при звільненні, тому розмір заявлених вимог є завищеним, і суд задовольняє позов в цій частині в розмірі 1500 грн. На підставі ст..88 ЦПК України судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1102,4 грн. за задоволенні вимоги майнового та немайнового характеру підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судові витрати за задоволені вимоги про поновлення на роботі та скасування наказу в розмірі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial