Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивачка та її представник просять суд надати дозвіл на виїзд з України у [PERSON] в проміжок часу з 01.07.2017 року до 31.08.2017 року сину [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] у супроводі матері. Також просять суд стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на оплату судового збору - 640 грн. При цьому посилаються на те, що метою поїздки є відвідування старшого сина позивачки - [PERSON], а також така поїздка матиме пізнавальне значення для сина. Відповідач проти позову заперечує. Зазначив, що позивачка не зверталася до нього з цього питання, а тому відсутній спір про право. Також зазначив, що він має побоювання, що позивачка разом із сином можуть залишитися в [PERSON] на проживання. Пояснив, що їх старший син [PERSON] не має дозволу на подальше перебування у [PERSON], його карта побуту закінчилася 29.12.2016 року, як і його навчання. Також зазначив, що позивачка не надала докази того, де вона з сином будуть мешкати в [PERSON], що в неї є достатні кошти для такої поїздки, тобто не надала докази того, що така поїздка буде відповідати інтересам дитини. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей, з урахуванням наданих суду доказів не визначився в своїй позиції по даній справі, вважає, що рішення по справі повинно враховувати інтереси неповнолітнього [PERSON]. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (а.с.3,4). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.11.2016 року шлюб між сторонами по справі було розірвано і було стягнуто з відповідача на корись позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] (а.с.5). Позивачка по справі і її син [PERSON] мають паспорти для виїзду за кордон (а.с.7-8). Старший син сторін по справі - [PERSON] в період з 01.10.2013 року по 30.09.2016 року навчався в Варшаві, що підтверджується наданою довідкою. Будь-яких інших документів в обґрунтування свого позову позивачка (її представник) до суду не надала. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення в судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачка та її представник не надали суду докази того, що дозвіл на виїзд за межі України в [PERSON] в проміжок часу з 01.07.2017 року до 31.08.2017 року сина [PERSON] без згоди батька у супроводі матері буде відповідати його інтересам і в результаті такої поїздки під час проживання і перебування будуть забезпечені права та інтереси дитини. При цьому суд враховує, що карта перебування сина [PERSON] на території [PERSON] закінчилася 29.12.2016 року, що підтверджується картою перебування [NUMBER]. Строк навчання сина [PERSON] в [PERSON] закінчився 30.09.2016 року. Таким чином, не заслуговує на увагу посилання позивачки на те, що вони бажають відвідати сина [PERSON], будуть проживати разом із ним в [PERSON]. Також суд враховує, що позивачка не пояснила, яке пізнавальне значення для сина [PERSON] матиме дана поїздка, не надала суду докази в обґрунтування даної обставини. Позивачка та її представник не надали суду докази того, як вона з сином буде слідувати до [PERSON], де вони будуть проживати в [PERSON], за які кошти будуть харчуватися і проживати, які місця бажали відвідати. Крім того, позивачка та її представник не надали суду докази того, що позивачка зверталася з даного питання про надання дозволу до батька дитини, що він відмовив у наданні дозволу про виїзд дитини. Також суд враховує, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивачка, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими належним чином і не підтвердженими належними і допустимими доказами. а тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє. Зважаючи на це, судові витрати позивачки відносяться на її рахунок і стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed