Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить виселити без надання іншого житла [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, мотивуючи позов наступним. 11.04.2008 року між ПАТ «Сведбанк» (на підставі договору факторингу правонаступником ПАТ «Сведбанк» було ТОВ «ФК «Вектор Плюс», правонаступником якого, на підставі договору факторингу, є ТОВ «Кредитні Ініціативи») та [PERSON] уклали кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] було надано кредит у сумі 75000,00 доларів США на визначених договором умовах. В якості забезпечення вказаного зобов'язання, 11.04.2008 рок між кредитором та [PERSON] укладено Іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. У порушення умов кредитного договору, [PERSON] зобов'язання належним чином не виконував, тому ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло рішення звернути стягнення на заставлене майно. 27.01.2014 року Богунським районним судом м. Житомира винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після винесення рішення позивачу стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, у тому числі малолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Отже, подальша реєстрація відповідачів в квартирі, що є предметом іпотеки, унеможливлює її реалізацію. Малолітня [PERSON], [INFO] зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки. Тобто передача її в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої дитини. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак направив до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі та третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення) відповідачі не скористались. Від представника третьої особи - Служби у справах дітей Житомирської міської ради надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність, у якій вона заперечувала проти задоволення позову у частині виселення малолітньої дитини. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі вимог ст.ст.158, 169, 224 ЦПК України. Частина 1 ст. 224 ЦПК України встановлює, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справ доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 11.04.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0503/0408/45-007, за умовами якого Кредитор зобов'язується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 75000, 00 доларів США на строк по 11.04.2028 року, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Відповідно п. 1.4 Кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 62 кв.м. (а.с. 5-9). Судом встановлено, що вказана квартира і є предметом даного спору. Згідно договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, права та обов'язки за кредитним договором № 0503/0408/45-007 від 11.04.2008 року перейшли від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (а.с. 17-30). Згідно договору факторингу від 28.11.2012 року, права та обов'язки за кредитним договором № 0503/0408/45-007 від 11.04.2008 року перейшли від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 31-45). В якості забезпечення зобов'язання за кредитним договором № 0503/0408/45-007, 11.04.2008р. між кредитором та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 0503/0408/45-007-Z-1, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., відповідно до якого [PERSON] передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11). Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2014 року Богунським районним судом м. Житомира винесено рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили. (а.с. 13-14) Вказаним судовим рішенням вирішено: «звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 11 квітня 2008 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., зареєстрованого в реєстрі під № 6808, а саме трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] яка належить на праві власності [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 11.08.2008 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. під № 6806 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири [ADDRESS] задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» в сумі 88460,84 доларів СІІІА (заборгованість за кредитом) та 15670,81 грн. (пеня за прострочення сплати заборгованості). Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів з визначенням початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації - 716793,74 гривень». Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В зв'язку з чим, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ в постанові від 10 лютого 2016р. у справі №6-2830цс15, за змістом ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч.4 ст.109 і ст.132-2 ЖК УРСР. Як зазначалося вище, відповідно п. 1.4 Кредитного договору, що укладений 11.04.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] за № 0503/0408/45-007, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 62 кв.м. (а.с. 5-9). Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень частини першої та четвертої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Вищевикладене дає підстави вважати, що відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є сім'єю, інших доказів яка спростовує вказану інформацію, стороною відповідачів суду надано не було. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно копії довідки № 1864 від 19.10.2016 року виданої ПП «КВЖРЕП №8», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.12). Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, судом встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]. Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, судом встановлено, що за [PERSON], окрім спірної квартири, зареєстровано право власності на ? частини будинку [ADDRESS] Отже, квартира [ADDRESS], не є єдиним житлом відповідачів та третьої особи - [PERSON] Крім того, відповідачі не надали суду доказів того, що вони використовують вказану квартиру для постійного проживання. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до [PERSON], [PERSON], в інтересах якої діє законний представник - [PERSON], треті особи [PERSON], Служба у справах дітей Житомирської міської ради про примусове виселення з житлового приміщення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved