Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що його діду [PERSON], який помер 23.07.1992року належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 36 по вул. М.Рильського в с.Гориславичі, Мостиського району Львівської області, оскільки зазначений будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а дідо, станом на 15.04.1991року, був одноосібним його членом. Вказує, що за свого життя його дід [PERSON] заповіту не складав, майном не розпорядився. Спадщину після його смерті прийняв позивач так як фактично вступив в управління спадковим майном відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на право власності на зазначений житловий будинок, позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса, у звязку із чим змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 36 по вул.М.Рильського в с.Гориславичі Мостиського району Львівської області. У судове засідання позивач не зявився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи Мостиської районної державної адміністрації Львівської області у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123\~ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України\~«Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №36 по вул. М.Рильського в с.Гориславичі Мостиського району Львівської області належав колгоспному двору, головою якого та одноосібним членом, який станом на 15.04.1991року не втратив та зберіг право на частку в майні такого, був [PERSON] (дід позивача). Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, [PERSON] набув право власності на майно зазначеного колгоспного двору в цілому. 23.07.1992року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] помер у 1992 році, то відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №886/2017, заведеної у Приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON], за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем за законом є онук померлого [PERSON] (позивач у справі), який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном відповідно до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року. Інший спадкоємець після смерті [PERSON], а саме [PERSON] спадщину не прийняла і заявила про відмову від неї. Тобто інших, крім позивача, спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON], чи претендували на таку немає. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у звязку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; довідками, виданими [PERSON] сільською радою Мостиського району Львівської області №1378-2 та №1379-2 від 01.12.2017року, №140, №141 та №142 від 01.01.2018 року; повідомленням Приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] вих. №1630/02-14 від 21.12.2017року; копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 06.02.2018 року; копією спадкової справи №886/2017, заведеної у Приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] після смерті [PERSON]; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавця [PERSON] та іншими матеріалами справи. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved