Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про скасування нотаріальної дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS] . 11.07.2017 року [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , як спадкоємець 4-ї черги. П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 761/2017 за заявою [PERSON] . Після відкриття спадкової справи встановлено наявність заповіту на користь [PERSON] . У встановлений термін, тобто до [INFO] , спадкоємиця за заповітом [PERSON] не подала відповідної заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] 05.09.2017 року Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON]. у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , оскільки до спадкової справи не надано документів, що підтверджують родинні відносини спадкоємиці із померлою, а також документів, що підтверджують встановлення факту проживання спадкоємиці із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. На даний час Деснянським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа 754/15334/17 за позовом [PERSON] до Київради, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно. 11.06.2018 року Деснянським районним судом м. Києва у цивільній справі №754/4507/18 за позовом [PERSON] до Київради про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини постановлено рішення, яким позов задоволено, визначено [PERSON] додатковий строк один місяць з часу вступу рішення суду в законну силу для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . У зв`язку з цим 25.06.2018 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва в цивільній справі №754/15334/17 було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 16.07.2018 року позивачка особисто подала до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори завірену гербовою печаткою копію Ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року про накладення арешту до відома разом із відповідною заявою, в якій було викладено вимогу [PERSON] не видавати свідоцтво про право на спадщину та не проводити реєстраційних дій щодо спірного майна. 21.08.2018 року Постановою Апеляційного суду м. Києва в цивільній справі №754/4507/18 апеляційну скаргу [PERSON] на вищезазначене рішення залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року залишено без змін. 13.09.2018 року до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори була подана заява про подання касаційної скарги на Постанову Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2018 року. 13.09.2018 року Ухвалою Верховного Суду зупинено дію Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року та Постанови Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2018 року до завершення касаційного провадження. 18.09.2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної контори Коберською (Мазур) О.Ю. вчинено оскаржувану нотаріальну дію та видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №11-566, а також було проведено його державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскільки у встановлений термін, тобто до [INFO] року, спадкоємець за заповітом [PERSON] не подала відповідної заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , тому [PERSON] на даний час є спадкоємцем 4-ї черги за законом після померлої [INFO] [PERSON] , яка вчасно звернулася із відповідною заявою про прийняття спадщини, проте не підтвердила своїх родинних відносин відповідними документами. Державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Коберською О.Ю. не було захищено інтереси [PERSON] , яка повідомила про захист свого права власності як спадкоємця 4-ї черги за законом після померлої [INFO] [PERSON] в судовому порядку, не виконано обов`язку щодо перевірки стану розгляду цивільних справ за позовами спадкоємців після померлої [INFO] [PERSON] в Єдиному реєстрі судових рішень. Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Коберська О.Ю. не звернула уваги на Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в цивільній справі №754/15334/17 від 25.06.2018 року, якою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та не перевірила його скасування в Єдиному реєстрі судових рішень. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати нотаріальну дію щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , вчинену 18.09.2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Коберською О.Ю. та зареєстрованою в реєстрі за №11-566 з порушенням вимог законoдaвcтвa та скасувати її; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , видане 18.09.2018 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за №11-566; зобов`язати П`ятнадцяту Київську державну нотаріальну контору Головного територіального управління юстиції в місті Києві внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , внесеного згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43059438, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 11-566, виданого 18.09.2018 року, видавник: П`ятнадцята Київська державна контора, державний нотаріус Коберська Олена Юріївна. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. 28.02.2019 року до суду надійшли Пояснення від третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві, згідно яких представник зазначає, що згідно підпункту 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 26.11.2015 № 834-У1ІІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи державної реєстрації прав, утвореніМіністерством юстиції України в установленому законом порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення. Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30.04.2016 року.Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2015 року № 2791/5 «Про затвердження Змін до положень про територіальні органи Міністерства юстиції України в частині реалізації повноважень у сфері державної реєстрації», Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві виконання функцій і повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснювалось до 30.04.2016 року.Отже, після 30.04.2016 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій.Забезпечення здійснення зазначених функцій і повноважень покладено на Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.04.2016 року № 261 «Про затвердження Положення про Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», яким у зв`язку з децентралізацією повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також відповідно до Рішення ради від 14.04.2016 року № 319/319 « Про утворення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», з 01.05.2016 року здійснюються повноваження з реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (та інших реєстраційний дій).Враховуючи викладене, представник просить розглянути справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві з урахуванням фактичних обставин справи та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. 28.02.2019 року до суду надійшли Пояснення від представника третьої особи - [PERSON], в яких зазначено, що [PERSON] не має та не може мати прав на спадкування майна після смерті [PERSON] Постановою державного нотаріуса Мазур (Коберської) О.Ю. від 05.09.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру після смерті [PERSON] , так як вона на час подачі відповідної заяви не довела нотаріусу факт спільного проживання із спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті. Після чого остання і звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю із [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, після чого судом було відкрито провадження по справі. Рішення по даній справі на час подачі пояснень не прийнято, розгляд справи триває. Метою визнання факту спільного проживання позивача із спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті, як вбачається із позову [PERSON] по вказаній вище справі, є необхідність довести відношення позивача до спадкоємців четвертої черги за законом у відповідності до норм ст. 1264 ЦК України. Відповідно встановлення судом факту проживання однією сім`єю із померлою [PERSON] , лише теоретично надасть право [PERSON] знову звернутися до нотаріуса Мазур (Коберської) О.Ю. із повторною заявою та рішенням суду для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру. При цьому навіть у випадку визнання судом факту спільного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю та відповідно визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом, не надасть [PERSON] жодного права на спадкування спірного майна. Так, відповідно до ч. 1,2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Таким чином, спадкування за законом вчиняється тільки у тому випадку, якщо відсутні спадкоємці за заповітом. Як вбачається із матеріалів справи, чого і не заперечує сама позивач [PERSON] , єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у цивільній справі № 754/4507/18 задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради і продовжено позивачу строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] на один місяць з дня набрання рішенням суду чинності. Зазначене рішення [PERSON] оскаржила до Апеляційного суду м. Києва, постановою якого від 21.08.2018 року її апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду без змін. Відразу після набрання рішенням суду чинності, [PERSON] повторно подала до 15-ї Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і видачу на її користь Свідоцтва про право на спадкове майно за заповітом. 18.09.2018 року [PERSON] у П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у відповідності із яким, на підставі заповіту, посвідченого П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 20.10.2000 року, за реєстровим № 5-2534, спадкоємицею зазначеного у свідоцтві майна гр. [PERSON] , 1935 року народження, яка померла [INFO] , є її племінниця [PERSON] . На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] оформила право на спадщину на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , що складається із однієї житлової кімнати, загальною площею 34,3 кв.м., жилою площею 162 кв.м. Право власності [PERSON] на Ѕ частину спірної квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1646104580000, номер запису права власності 27968841, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 43059438 - 18.09.2018 року. З наведеного вбачається, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спірної квартири не шляхом спадкування за законом, а шляхом спадкування за заповітом. Заповіт, складений померлою [PERSON] на ім`я [PERSON] , не скасовано, не визнано у встановленому законом порядку недійсним. Відповідно до довідки № 6593/02-14, виданої 05.10.2018 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, спадкоємицею за заповітом по справі 761/2017 щодо майна померлої [PERSON] є громадянка [PERSON] , яка прийняла спадщину згідно встановленого чинним законодавством строку для прийняття спадщини. Інших спадкоємців, передбачених законом та заповітом, які претендують на спадщину, немає. Таким чином, саме [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна, що залишилось після смерті [PERSON] , спадкування здійснено за заповітом, тому навіть у випадку визнання судом факту проживання [PERSON] із спадкодавцем однією сім`єю, вона все рівно не буде мати право на спадкове майно з причини наявності спадкоємця за заповітом. На підставі викладеного представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про залишення позову без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2019 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві просить суд розглядати справу за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції в м. Києві - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві просить суд розглядати справу за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Коберська О.Ю. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] . - на початку судового засідання заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у поясненнях. У подальшому представник у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 17.02.2018 року Серії [NUMBER] (а.с. 83 т. 1). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на 27.03.1997 року (а.с. 134 т. 1) та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.12.1997 року. Згідно Заповіту від 20.10.2000 року [PERSON] заповіла все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті, на що вона за законом матиме право, [PERSON] 11.07.2017 року [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , як спадкоємець 4-ї черги (а.с. 12 т. 1). 05.09.2017 року [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 05.09.2017 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що до спадкової справи не надано документів, що підтверджують родинні відносини спадкоємиці із померлою, а також документів, що підтверджують встановлення факту проживання спадкоємиці із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с. 13 т. 1). 28.03.2018 року [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 100 т. 1). 30.03.2018 року представник [PERSON] - [PERSON] - звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 103 т. 1). Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 30.03.2018 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що спадкоємиця [PERSON] пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 104 т. 1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року позов [PERSON] до Київради про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини задоволено, визначено [PERSON] . додатковий строк терміном на місяць з часу вступу рішення суду в законну силу для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] померлої [INFO] (а. с. 14-16 т. 1). 25.06.2018 року Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 17 т. 1). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] на вищезазначене рішення залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року залишено без змін (а.с 19-20 т. 1). 31.08.2018 року представник [PERSON] - [PERSON] - звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 114 т. 1). 13.09.2018 року позивачкою до П`ятнадцятої державної нотаріальної контори була подана заява про подання касаційної скарги на Постанову Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2018 року (а.с. 21 т. 1). 13.09.2018 року Ухвалою Верховного Суду зупинено дію Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року та Постанови Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2018 року до завершення касаційного провадження (а.с. 22 т. 1). 18.09.2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної контори Коберською (Мазур) О.Ю. видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та зареєстровано в реєстрі за №11-566, а також було проведено його державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У своїх позовних вимогах позивачка вказує про те, що дії нотаріуса щодо видачі свідоцтва є незаконними, оскільки вчинені під час дії ухвали суду від 25.06.2018 року про забезпечення позову. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1270 ЦК України визначено, що строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину це документ, який, будучи вираженим у нотаріальному правозастосовному акті, підтверджує перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців. Згідно з частиною першою статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Відповідно до п.27 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, згідно з Цивільним кодексом єдиною підставою визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є відсутність у особи права на спадкування. Під цю підставу підпадають випадки, коли особа, на чиє ім`я видане свідоцтво про право на спадщину, ніколи не мала прав на спадкування або ж мала, але втратила спадкові права. Порушення спадкових прав інших осіб у зв`язку з видачею свідоцтва може мати місце, зокрема, при порушенні права на обов`язкову частку у спадщині (ст.1241 ЦК), порушенні прав спадкоємців, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК), порушенні права осіб, які не подавали заяв про прийняття спадщини, але в силу закону вважаються такими, що прийняли спадщину (частина 3,4 ст.1268 ЦК). Отже, заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] , чинний, остання має право на спадкування за заповітом, складеним на її користь, від спадщини не відмовилась, у зв`язку з видачею на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом прав інших осіб не порушено, стороною позивача належних, достатніх та допустимих доказів вказаного в обґрунтування позовних вимог не подано. Що стосується тверджень позивачки про те, що свідоцтво видано у період дії ухвали суду від 25.06.2018 року, то суд дані твердження, як підставу для задоволення позову, до уваги не приймає, оскільки під час розгляду справи стороною позивача не був доведений той факт, що вказана ухвала надходила до нотаріальної контори. З наведеного вбачається, що державному нотаріусу не було відомо про наявність ухвали від 25.06.2018 року про забезпечення позову, а тому він діяв у межах діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування нотаріальної дії, а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed