Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою, відповідно до якої просили суд скасувати державну реєстрацію права власності від 11.03.2010 року, реєстраційний номер 29897820 на 55/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , власники [PERSON] , частка 11/100, [PERSON] , частка 11/100, [PERSON] , частка 11/100, [PERSON] , частка 11/100, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності (б/н) від 10.03.2010 року, виданого виконкомом Петрівської селищної ради, згідно розпорядження №1377 від 28.01.2010 року та визнати за позивачами, за кожним окремо, право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що їм в рівних частках на праві приватної власності належить 55/100 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., згідно з свідоцтва. При звернені до державного реєстратора для виділення 55/100 частини житлового будинку в окремий об`єкт відповідно до рішення сільської ради, вони виявили що не мають змоги це зробити, оскільки відповідно до відомостей з реєстру, за кожним з позивачів зареєстровано 11/100 вищевказаного житлового будинку, що не складає 55/100, тому отримали відмову державного реєстратору. У зв`язку з наявністю помилок при реєстрації права власності та виділення 55/100 частини житлового будинку в окремий об`єкт та присвоєння окремої адреси просили суд позов задовольнити. У судове засідання позивачі не з`явилися, однак надали до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідач - державний реєстратор у судове засідання не з`явилася, однак до суду надійшла заява про слухання справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача - Великобуялицької сільської ради у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, проти позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу. Оскільки сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, то їх неявка в судове засідання, згідно з ч. 3 ст.218 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206, 207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову та позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до дослідженої копії свідоцтва про право власності на житло від 10.03.2010 року, виданого виконкомом Петрівської селищної ради, 55/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Загальна площа 55/100 частини будинку складає 94,8 кв.м., що також підтверджується копією розпорядження органу приватизації №1377 від 28.01.2010 року. [PERSON] 12.07.2014 року уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Згідно з копією витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно КП «Іванівське БТІ» за кожним з позивачів зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 11/100 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , підстава - свідоцтво про право власності б/н від 10.03.2010 року. Згідно з рішенням виконавчого комітету Великобуялицької сільської ради Іванівського району Одеської області від 13.08.2020 року №49 55/100 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] була виділена в окремий об`єкт та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . На підставі чого позивачами було виготовлено технічний паспорт на будинок, однак здійснити реєстрацію права власності на виділену 55/100 частину будинку в окремий об`єкт позивачам не вдалося, оскільки було виявлено, що за кожним з позивачів зареєстровано 11/100 вищевказаного житлового будинку, що не складає 55/100, що підтверджується відмовою державного реєстратора. Таким чином, з досліджених доказів, наданих суду, вбачається, що при реєстрації КП «Іванівська БТІ» права власності за позивача на 55/100 частину будинку було допущено описку у частках, які належать кожному з позивачів. З 1 січня 2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року, та на даний час у БТІ немає повноважень щодо внесення змін до проведеної раніше державної реєстрації речових прав. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до положень зазначеного вище Закону, державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01.01.2013 року проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб`єктами, на яких покладається функції державного реєстратора. Згідно із ст. 9 Закону до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить у т.ч. забезпечення про ведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав та ін. Ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону, підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Ст. 26 зазначеного вище Закону, передбачено, що записи до Державного реєстру прав на вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 3 ч.2 ст.16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст..182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на не рухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Тому суд вважає обґрунтованою вимогою позивачів, щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки воно проведено з порушеннями та помилками та не відповідає дійсності. У відповідності до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про визнання права власності є правовстановлюючим документом. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилалися позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами та у разі визнання відповідачами позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved