Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до Калинівської міської ради Вінницької області, [PERSON] про визнання рішень незаконними та скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до рішення Калинівської міської ради 18-ої сесії 7-го скликання від 23.12.2016 р. №317 [PERSON] було затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по [ADDRESS] в тому числі по земельних ділянках: - кадастровий номер [NUMBER] площею 0,10 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2395 га, для ведення особистого селянського господарства. Прийняттю такого рішення передувало прийняття Калинівською міською радою рішення №150 від 26.03.1997р., відповідно до якого [PERSON], яка являлась бабусею [PERSON], було передано у власність земельну ділянку орієнтовним розміром 0,30 га. для ведення особистого підсобного господарства та будівництва і обслуговування житлового будинку та споруд. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.02.2017р. [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку - кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2395 га, для ведення особистого селянського господарства. Вважає рішення Калинівської міської ради №317 та рішення №150 такими, що порушують її законні права та інтереси, а тому є протиправним та підлягають скасуванню. За вказаних обставин звернулась в суд з даним позовом. В судовому засіданні адвокат позивачки [PERSON] - Катрич П.С. позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позові. Просив визнати незаконним та скасувати рішення Калинівської міської ради №150 від 26.03.1997 року «Про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки орієнтовним розміром 0,30 га. для ведення особистого підсобного господарства та будівництва і обслуговування житлового будинку та споруд» в частинні надання [PERSON] земельної ділянки розміром 0,10 га; рішення Калинівської міської ради 18 сесії 7 скликання від 23.12.2016 року №317, в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по [ADDRESS] по земельній ділянці кадастровий номер:[NUMBER] в розмірі 0,2395 га. для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність [PERSON], та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності №18679670. Крім того, просив стягнути із відповідачів в рівних частках на користь [PERSON] 2080 грн. сплаченого судового збору та 3998,40 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Також вважає, що позивачкою не пропущено строк позовної давності щодо оскарження рішення №150 від 26.03.1997 року, оскільки про наявність вищезазначеного рішення останній стало відомо лише 11.01.2017 року, після того як вона звернулася із відповідною заявою до Калинівської міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою. Представники Калинівської міської ради Вінницької області на підставі довіреностей [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги визнали в частині визнання недійсними та скасування рішень Калинівської міської ради, а саме: №150 від 26.03.1997 року «Про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки орієнтовним розміром 0,30 га. для ведення особистого підсобного господарства та будівництва і обслуговування житлового будинку та споруд» в частинні надання [PERSON] земельної ділянки розміром 0,10 га; №317 від 23.12.2016 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по [ADDRESS] по земельній ділянці кадастровий номер:[NUMBER] в розмірі 0,2395 га. для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність [PERSON] та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності №18679670. В частині стягнення з Калинівської міської ради на користь позивачки судових витрат та витрат на правову допомогу просили відмовити. Не заперечували того факту, що рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради №1055 від 26.12.1995 року «Про вилучення земельної ділянки із землекористування [PERSON] на користь [PERSON] та надання дозволу на будівництво житлового будинку» є чинним. Крім того, вважають незаконним рішення Калинівської міської ради №317 від 23.12.2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), передачу земельних ділянок у власність в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по [ADDRESS] по земельній ділянці кадастровий номер:[NUMBER] в розмірі 0,2395 га. для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність [PERSON]. Адвокат відповідача [PERSON]- Воронцов В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову, в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, рішенням виконавчого комітету Калиніввської міської ради №1055 від 26.12.1995 року «Про вилучення земельної ділянки із землекористування [PERSON] на користь [PERSON] та надання дозволу на будівництво житлового будинку» було вилучено земельну ділянку площею 1,10 га. [ADDRESS] із землекористування [PERSON] на користь [PERSON] та надано дозвіл на будівництво житлового будинку житловою площею до 80 кв.м. на 5 кімнат та госпбудівель: літньої кухні, гаража, приміщення для утримання худоби, погріба, вбиральні, колодязя на вищевказаній земельній ділянці гр.[PERSON] На підставі вищевказаного рішення було внесено зміни в земельнокадастрову книгу, згідно записів в якій [PERSON] надано присадибну ділянку 0,20 га. Згідно рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради №150 від 26.03.1997 року «Про приватизацію земельної ділянки [PERSON].» передано, згідно поданої заяви, безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,30 га. для ведення особистого підсобного господарства, обслуговування житлового будинку та госпбудівель, посіву городніх культур в [ADDRESS] гр. [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на житловий будинок після смерті [PERSON] (спадкова справа №381/03-02-13 р.) Згідно довідки характеристики №496 від 22.09.2003 року, виданої КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної Інвентаризації» по фактичному користуванню за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею 3307 га. 12.12.2003 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом майна громадянки [PERSON], а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями номер двадцять чотири (бувша вісімнадцять), що знаходиться по [ADDRESS] Як вбачається з витягу рішення 18 сесії 7 скликання Калинівської міської ради №317 від 23.12.2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) [PERSON] було затверджено технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а саме на: земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,10 га. в [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2395 га. в [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №79495132 від 03.02.2017 року за [PERSON] зареєстрована на праві приватної власності земельна ділянка в м.Калинівка по вул.Мазепи Івана для ведення особистого селянського господарства площею 0,2395 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Номер запису про право власності:18679670. 11.01.2017 року [PERSON], як особа в користуванні якої перебуває земельна ділянка та у відповідності до вимог ст.118 ЗК України звернулась до голови Калинівської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,10 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та госпбудівель в [ADDRESS] Факт користування [PERSON] вищевказаною земельною ділянкою підтверджується рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 19.06.2003 року по справі № 2-398/2003 р., згідно якого [PERSON] зобов'язано не перешкоджати [PERSON] користуватись виділеною їй земельною ділянкою розміром 0,10 га. по [ADDRESS] За таких обставин у [PERSON] не було в користуванні земельної ділянки в розмірі 0,30 га. на день прийняття рішення №150, і частина цієї земельної ділянки в розмірі 0,1 га. перебувала в користуванні позивачки. В свою чергу у [PERSON] на момент подачі ним заяви до Калинівської міської ради з метою приватизації земельної ділянки в розмірі 0,2395 га. - для ведення особистого селянськог господарства, частина цієї земельної ділянки в розмірі 0,10 га. з 26.12.1995 року вже перебувала в користуванні позивачки. Крім цього, відповідно до плану забудови м. Калинівка, на частину земельної ділянки в розмір 0,10 га., яка була передана позивачці, було встановлено інше цільове використання, а саме: «будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд», що унеможливлює її використання для особистого селянського господарства. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, відповідно до Конституції України, визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні". Положеннями статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" регламентовано, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України можуть визнаватися незаконними лише в судовому порядку. Частиною 6 п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року визначено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Оскільки чинне законодавство не містить чітких критеріїв розмежування правових актів за ознаками їх нормативності, видається доцільним для такого розмежування використовувати не тільки існуючу юридичну доктрину, а й рішення Конституційного Суду України, які за всіма ознаками є правовими актами. Зокрема, у п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначено: «Конституційний Суд дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в інших рішеннях Конституційного Суду України: у справі № №20-рп/2001 від 27.12.2001 року, де зазначено, що ознаками нормативності правових актів є невизначеність дії в часі та неодноразовість їх застосування (абз. 1 п. 6 мотивувальної частини), у справі № 4-рп/2009 від 03.02.2009 року, де визначено, що нормативне регулювання є формою впорядкування суспільних відносин і має здійснюватися його суб'єктами у визначених законом межах (абз.2 п.7 мотивувальної частини). У п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі №9-рп/2008 від 22.04.2008 року щодо відповідності Конституції низки указів Президента стосовно діяльності Ради національної безпеки зазначено, що оскаржені укази глави держави «є правовими актами ненормативного характеру (індивідуальної дії)… Ці укази стосувалися окремих фізичних осіб, були розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після їх реалізації вичерпали свою дію». Такий висновок ґрунтується на правовій позиції єдиного органу конституційної юрисдикції щодо ненормативності правових актів, викладеній в абз.4 п.1 мотивувальної частини рішення від 23.06.97 №2-зп/97 (справа про акти органів Верховної Ради), яка полягає в тому, що «за своєю природою, ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». У відповідності до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Згідно ч. 4 ст. 70 даного Закону невиконання рішення та недотримання висновків Контитуційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом. Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Виходячи з суті рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради №1055 від 26.12.1995 року «Про вилучення земельної ділянки із землекористування [PERSON] на користь [PERSON] на надання дозволу на будівництво житлового будинку» воно є актом ненормативного характеру (актом індивідуальної дії), вичерпало свою дію з моменту видання. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1. ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за за хистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що рішення Калинівської міської ради №150 від 26.03.1997 року «Про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки орієнтовним розміром 0,30 га. для ведення особистого підсобного господарства та будівництва і обслуговування житлового будинку та споруд» в частинні надання [PERSON] земельної ділянки розміром 0,10 га. та 18 сесії 7 скликання від 23.12.2016 року №317, в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по [ADDRESS] по земельній ділянці кадастровий номер:[NUMBER] в розмірі 0,2395 га. для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність [PERSON] порушують права та інтереси позивачки [PERSON], у зв'язку з чим є незаконними і підлягають скасуванню. Крім того, суд критично оцінює доводи адвоката [PERSON]-.[PERSON] щодо пропуску позивачкою строку звернення до суду, з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, рішенням виконавчого комітету Калиніввської міської ради №1055 від 26.12.1995 року «Про вилучення земельної ділянки із землекористування [PERSON] на користь [PERSON] на надання дозволу на будівництво житлового будинку» було вилучено земельну ділянку площею 0,10 га. [ADDRESS] із землекористування [PERSON] на користь [PERSON] та надано дозвіл на будівництво житлового будинку житловою площею до 80 кв.м. на 5 кімнат та госпбудівель:.літньої кухні, гаража, приміщення для утримання худоби, погріба, вбиральні, колодязя на вищевказаній земельній ділянці гр.[PERSON] Тому, враховуючи, що позивачці надано дозвіл на будівництво житлового будинку в [ADDRESS] в 1995 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, до виниклих правовідносин слід застосовувати правила та положення ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Згідно ст. 76 ЦК УРСР в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Враховуючи, що позивачка дізналась про порушення свого права лише в січні 2017 року, суд приходить до висновку що позивачкою не пропущено строк звернення до суду. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом судової справи, а у відповідності до ч.3 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом статті 84 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно- правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наданий адвокатом позивачки розрахунок витрат на правову допомогу узгоджується із вимогами, встановлених статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Тому, враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, суд приходить до висновку, про стягнення в рівних частках з Калинівської міської ради Вінницької області та [PERSON] на користь [PERSON] 2080 грн. сплаченого судового збору та 3998 грн. 40 коп. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved