Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідачів, підставність якого обґрунтувала таким. Вона, [PERSON], являється власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], який вона успадкувала після смерті матері. Ще за життя матері у вказаному житловому будинку за її згоди були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], проте з 2009 вказані особи не проживають за місцем реєстрації та точне його місце знаходження їй не відомо. Ураховуючи те, що реєстрація відповідачів у належному їй житловому будинку перешкоджає здійснювати свої правомочності стосовно об'єкта нерухомості, тому вона просила суд визнати [PERSON], [PERSON] таким, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з'явилась, направила до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явились хоча про час та місце розгляду справи були оповіщені шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою місця їх проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у їх відсутності до суду не направили. Ураховуючи те, що позивач скористалась своїми правами врегульованими ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідачів суд визнає неповажною, оскільки за правилами ст.74 ч.5 ЦПК України, у даному випадку вважається, що судовий виклик їм вручений належним чином, за таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України та проводить розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає правилам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданим 17.09.2015 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю.В., [PERSON] являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Право власності на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано в установленому законом порядку, на що вказує Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2015 року. Належність майна позивачеві підтверджується також Технічним паспортом на житловий будинок за [ADDRESS], що був виданий 01.08.2014 року КП «ВОО БТІ» (інвентаризаційна справа №401). Згідно записів вчинених у Домовій книзі на вищевказаний житловий будинок, судом встановлено, що у ньому зареєстровано по між позивача [PERSON] та [PERSON] з 19.03.2002 року, про що проставлено штемпель відповідної форми та змісту. Як убачається із довідки виданої виконавчим комітетом Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 13.11.2015 року за №1479, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в житловому будинку по [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживають з 2009 року, згідно відмітки про тимчасово відсутніх членів домогосподарства в по господарській книзі №3 за 2006-2010 роки вказано як вибули в село Кіровка Калинівського району. Факт відсутності [PERSON] та [PERSON], які приходились попередньому власнику відповідно невісткою та онуком, а нинішньому власнику відповідно братовою та племінником, за місцем зареєстрованого місця проживання з 2009 року по даний час констатовано також Актом обстеження складеного в складі депутата та сусідів (а.с.8). Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ст.ст.150, 156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За згодою власника будинку член сім'ї власника вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Відповідно до ст.163 ЖК України визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Аналізуючи зібрані у справі докази судом не було встановлено поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання чи виконання обов Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням визначено ст.72 ЖК України, в силу якої визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в порядку встановленому законом. Водночас ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи проводиться протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. З аналізу вказаної норми слідує, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно норм чинного законодавства позивач, як власник житла, має право вимагати визнання членів сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки ті були відсутні за місцем проживання без поважних причин понад встановлені чинним законодавством строки, так як інше не було встановлено домовленістю між ними чи законом, тому останні не несли витрати по утриманню житла, відтак позовні вимоги про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] ґрунтуються на нормах закону, тому підлягають до задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.79, 88 ЦПК України та присуджує із відповідачів на користь позивача документально підтвердженні судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved