Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди та стягнення грошових коштів, в якому просить розірвати договір найму житлового приміщення (квартири), укладений 09 травня 2020р. між ним та відповідачем щодо квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідача на користь позивача 14000,00 грн. орендної плати за договором найму від 09.05.2020р. за період 09.08.2020р. 09.10.2020р., 1808,61 грн. плати за комунальні послуги та 7000 грн. штрафу за ініціювання розірвання договору найму від 09.05.2020р., та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначає, що 09.05.2020р. між позивачем та відповідачем був укладений договір найму житлового приміщення, згідно з яким позивач як наймодавець передав у користування квартиру [ADDRESS] разом з майном, яке в ній знаходилося, [PERSON] , як наймачу. Строк оренди квартири складав з 09.05.2020р. до 09.01.2021р. з можливістю пролонгації за згодою сторін. Розмір орендної плати був передбачений договором в сумі 7000грн. на місяць, орендна плата повинна була сплачуватися 19 числа кожного місяця. Також було передбачено, що наймач здійснює оплату за комунальні послуги та інтернет. Як зазначає позивач, до закінчення строку оренди відповідач без попередження наймодавця припинила користування квартирою та виїхала з неї, при цьому відповідач не пояснила причину свого виїзду, відмовилася розірвати договір в письмовому вигляді зі сплатою штрафу в разі його дострокового розірвання та відмовилася підписати Акт приймання-передачі квартири та майна. Позивач також вказує, що відповідачем не було сплачено комунальні послуги за липень 2020р. в сумі 1808,61 грн. та нею було пошкоджено конструктивні елементи квартири та меблі, крім з того з квартири зникли деякі речі. У зв`язку з цим позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав способом розірвання договору та стягнення з відповідача орендної плати, витрат на оплату комунальних послуг та штрафних санкцій за те, що вона ініціювала фактичне припинення орендних відносин та без попередження виїхала з квартири, не передавши позивачу квартиру та майно. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 28 грудня 2020 року. У судове засідання 28 грудня 2020 року з`явився позивач, відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Розгляд справи відкладено на 24 березня 2021 року. У судове засідання 24 березня 2021 року з`явився позивач, відповідач не з`явився, від представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 15 червня 2021 року. До суду 30 квітня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відзив подано з дотриманням вимог та строків визначених ст. 178 ЦПК України. У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши що п. 1 Розділу Інші умови Договору найму жилого приміщення (квартири) від 09.05.2020р. сторони встановили, що достроково даний договір може бути розірваний у випадку (в тому числі) фактичного виїзду наймача з найманої квартири. З цього відповідачем зроблено висновок, що договір найму жилого приміщення (квартири) було укладено 09 травня 2020 року, а розірвано 08 серпня 2020 року в узгодженому сторонами порядку, а саме шляхом виїзду відповідача та повернення позивачу ключів від квартири. Також відповідачем зазначено, що дострокове розірвання договору відбулося в узгодженому сторонами порядку, а не за власної ініціативи відповідача, оскільки позивач у цей період шукав клієнтів на подальшу здачу своєї квартири та ним було ініційовано підвищення орендної плати за користування квартирою з 7000 грн. до 8000 грн., що призвело до необхідності пошуку відповідачем іншого менш коштовного житла з червня 2020 року. У судове засідання 16 червня 2021 року з`явився позивач, відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Від представника надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності. По справі оголошено перерву на 29 вересня 2021 року. У судове засідання 29 вересня 2021 року з`явився позивач, відповідач не з`явився, від представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 6 листопада 2021 року. У судове засідання 16 листопада 2021 року сторони не з`явилися. Розгляд справи відкладено на 06 грудня 2021 року. У судове засідання 06 грудня 2021 року з`явився представник відповідача, позивач не з`явився, до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності. по справі оголошено перерву на 13 грудня 2021 року. У судове засідання 13 грудня 2021 року з`явився представник відповідача Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги позивач підтримав . Представник відповідача позовні вимоги не визнавав та просив у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, підтримав доводи, які наведені у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні свідком [PERSON] обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, підтверджені. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши думку представника відповідача та пояснення свідка, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 09.05.2020р. був укладений договір найму житлового приміщення (квартири), згідно з яким позивач як наймодавець передав у користування квартиру [ADDRESS] разом з майном, яке в ній знаходилося, відповідачу як наймачу. Строк оренди квартири складав з 09.05.2020р. до 09.01.2021р. з можливістю пролонгації за згодою сторін. Розмір орендної плати був передбачений договором в сумі 7000 грн. на місяць. Орендна плата повинна була сплачуватися 19 числа кожного місяця. Також було передбачено, що наймач здійснює оплату за комунальні послуги та інтернет. Абзацом 2 пункту 1 Розділу Інші умови договору найму жилого приміщення (квартири) від 09.05.2020р. встановлено, що достроково даний договір може бути розірваний у випадку фактичного виїзду наймача з найманої квартири. Крім того, пунктом 2 Розділу Інші умови договору найму жилого приміщення (квартири) від 09.05.2020р. також встановлено, що у разі дострокового розірвання сторона, за ініціативою якої воно сталася, сплачує штраф у розмірі місячної оплати проживання (7000,00 грн.). 09.07.2020р. між [PERSON] та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1 до договору найму житлового приміщення (квартири) від 09 травня 2020р., за умовами якої орендна плата за користування квартирою була встановлена у розмірі 8000 грн. на місяць з 09 червня 2020 року до 09 січня 2021 року. Копія зазначеної додаткової угоди надавалась відповідачем разом з відзивом, а оригінал її було оглянуто в засіданні суду. 08.08.2020р. відповідач фактично виїхала з квартири [ADDRESS] та передала ключі від квартири позивачу, що не заперечується жодною зі сторін та підтверджується свідченням свідка. Частиною першою статті 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 811 ЦК України). Згідно з\~статтею 812\~ЦК України\~предметом договору\~найму житла\~можуть бути\~помешкання,\~зокрема квартира\~або її\~частина,\~житловий будинок\~або його\~частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Згідно з частиною першою статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. За змістом статті 523 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Згідно з статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача плати за найм жилого приміщення за період з 09 серпня 2020р. по 09 жовтня 2020р. за умови фактичного розірвання договору найму квартири 08 серпня 2020р. та повернення ключів від неї позивачу, не підлягають задоволенню, оскільки це суперечить умовам та суті укладеного сторонами договору найму житлового приміщення (квартири) та статтям 604, 654 Цивільного кодексу України. Також, приймаючи до уваги той факт, що позивачем з липня 2020 року здійснювався пошук клієнтів на подальшу здачу квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідною об`явою з сайту «OLX», доданою відповідачем до відзиву та показами свідка, а також було ініційовано підвищення орендної плати за користування квартирою з 7000 грн. до 8000 грн. відповідно до додаткової угоди № 1 до договору найму житлового приміщення (квартири) від 09 травня 2020р., суд приходить до висновку, що за наведених вище підстав не підлягає стягненню з відповідача штраф за дострокове розірвання договору, оскільки зазначене розірвання відбулося в узгодженому сторонами порядку, а не за власної ініціативи відповідача. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До позову додається рахунок на сплату житлово-комунальних послуг щодо квартири [ADDRESS] за липень 2020 року, довідка Обслуговуючого Кооперативу «Жемчужина на Бессейной» вих. № 1/08 від 01.08.2020р. про заборгованість за комунальні послуги у розмірі 1808,61 грн. та фіскальний чек про сплату такої заборгованості, однак позивач не довів відсутність факту передачі відповідачем грошових коштів на оплату відповідних комунальних послуг. Звертаючи увагу на заперечення відповідача та пояснення свідка про сплату відповідачем заборгованості за зазначені комунальні послуги під час передачі ключів від квартири 08.08.20210р., суд вважає недоведеним факт відсутності оплати з боку відповідача комунальних послуг за липень 2020 року щодо квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача 1808,61 грн. плати за комунальні послуги слід відмовити. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed