Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про захист права споживача та визнання правочину недійсним. На підставу своїх вимог спирається на те, що у засобах масової інформації позивач, знайшов рекламне оголошення Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», в якому йшлося про продаж автомобілів. Позивач звернувся до відповідача з приводу покупки автомобіля марки ВАЗ LАRGYS. 18.02.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 731491, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Договір укладається шляхом підписання сторонами договору та додатку №1 і додатку №2, які є невід'ємною частиною договору. Терміни що використовуються в договорі та системі «Авто Так», визначаються в договорі. Предметом даного договору є надання особі послуг з адміністрування системи, що умовно називається «АвтоТак» та базується на створенні груп покупців (Учасників), метою яких є придбання автомобілів. Відповідно до додатку № 1 до договору метою його укладення було отримання автомобіля ВАЗ LАRGYS, вартістю 249900 (двісті сорок дев'ять тисяч дев'ятсот) гривень 00 копійок. Тобто предметом даного договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля ВАЗ LАRGYS. Згідно додатку №1 до договору №731491 від 18.02.2018 року, винагорода за послуги, пов'язана з включенням договору до системи «АвтоТак» та формування групи у % + ПДВ складає 11995,20 грн., періодичний платіж 0,8333%, щомісячна винагорода 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, пов'язані з передачею автомобілю учаснику 3% +ПДВ. В свою чергу дані платежі є виплатою за автомобіль марки ВАЗ LАRGYS. Виконуючи умови договору, позивач, сплатив відповідну суму коштів у розмірі 11995,20 грн. + 3327,01 грн., в загальній сумі 15322,21 грн. Представник позивача вказує, що перед укладенням оскаржуваного договору позивач ознайомлювався із його змістом, але мало що зрозумів з нього. Проте, ані в самому договорі, ані в додатках до нього не вказані підприємство, з яким відповідач уклав договір на постачання автомобіля, виробник, імпортер та/або дистриб'ютор, а також інші основні характеристики автомобіля та кінцевий термін дії самого договору. Позивач вважає,\~що згаданий\~договір був\~укладений під\~впливом обману\~та із\~застосуванням нечесної\~підприємницької практики,\~договір не\~відповідає внутрішній\~волі позивача\~на момент\~укладення та\~на даний\~час,\~а тому\~підлягає визнанню\~судом недійсним,\~що і\~змусило позивача\~звернутись з\~відповідним позовом\~до суду. Представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник ТОВ «Авто\~Просто» в підготовче засідання не зявився, але згідно письмової заяви позовні вимоги не визнає та просить справу слухати у його відсутності і відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи ТОВ «АТ Сервіс» в судове засідання не зявився, хоча належним чином неоноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи у його відсутності на підставі зібраних та досліджених в судовому засіданні доказах. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, вважає, що позов підлягає часткового задоволенню, виходячи із того, що як дійсно встановлено в судовому засіданні, що позивач, скориставшись інформацією, отриманою з рекламного оголошення ТзОВ «Авто Просто», в якому йшлося про продаж автомобілів, звернувся до відповідача з приводу покупки автомобіля марки ВАЗ LАRGYS. 18.02.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 731491, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Договір укладається шляхом підписання сторонами договору та додатку №1 і додатку №2, які є невід'ємною частиною договору. Терміни що використовуються в договорі та системі «Авто Так», визначаються в договорі. Предметом даного договору є надання особі послуг з адміністрування системи, що умовно називається «АвтоТак» та базується на створенні груп покупців (Учасників), метою яких є придбання автомобілів. Відповідно до додатку № 1 до договору метою його укладення було отримання автомобіля ВАЗ LАRGYS, вартістю 249900 грн. (а.с. 8-16) Отже предметом даного договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля ВАЗ LАRGYS. Згідно додатку №1 до договору №731491 від 18.02.2018 року (а.с. 14), винагорода за послуги, пов'язана з включенням договору до системи «АвтоТак» та формування групи у % + ПДВ складає 11995,20 грн., періодичний платіж 0,8333%, щомісячна винагорода 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, пов'язані з передачею автомобілю учаснику 3% +ПДВ. В свою чергу дані платежі є виплатою за автомобіль марки ВАЗ LАRGYS. Виконуючи умови договору, позивач, сплатив суму коштів у розмірі 11995,20 грн. (а.с. 17). Платіж в сумі 3327,01 грн., згідно квитанції № 38 від 24.03.2018р. (а.с. 18), суд не може вважати таким, який сплачений від імені чи самим позивачем особисто, оскільки інформація про платника цього платежу у відповідній графі відсутня. Перед укладенням оскаржуваного договору позивач ознайомлювався із його змістом, проте, ані в самому договорі, ані в додатках до нього не вказані підприємство, з яким відповідач уклав договір на постачання автомобіля, виробник, імпортер та/або дистриб'ютор, а також інші основні характеристики автомобіля та кінцевий термін дії самого договору. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів», яким встановлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Таким чином, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі оспорюваного Договору № 731491 від 18.02.2018 року регулюються і Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно із ст. 6, ч.2 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України) Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 та ч.2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 5 оспорюваного договору № 731491 від 18.02.2018 р. - договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов'язань, передбачених договором. З договору вбачається, що в ньому не встановлено конкретний строк, після якого договір припиняє свою дію, а умова договору про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань не є встановленим сторонами строком припинення дії договору, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України. Умовами оспорюваного договору встановлюється обов'язок споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. При цьому, порушується п. 3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого несправедливими є, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливим є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 2 розділу II Договору, поточною ціною Автомобіля є критерієм - основою для розрахунку грошового розміру періодичних платежів та Винагороди ті інших платежів та повідомляється Постачальником поточна ціна Автомобіля може змінюватись протягом строку дії договору про адміністрування, що відповідно, зумовлює зміну грошового розміру періодичних платежів та винагороди. В порядку виконання умов договору, позивачем за період з 18.02.2017 року по 24.03.2017 року сплачено періодичних платежів з щомісячною винагородою в сумі - 11995,20 грн. Згідно п.12.1 та п. 12.1.1 статті 12 Розділу II Договору, учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмовій формі. Сума періодичних платежів, що підлягає поверненню розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці здійснення повернення зазначених внесків, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Але в оспорюваному договорі та додатках до нього взагалі не зазначено вартість автомобіля, тобто дане положення є несправедливим. Згідно п. 14 ст, 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються, як несправедливі, якщо вони: - порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя ст. 509 ЦК України); - призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі №6-330цс16. Враховуючи наведене суд вважає, що позов позивача в частині визнати недійсним договору про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів №731491 від 16.02.2018 р. укладений між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON], підлягає до задоволення. Позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Авто Просто» на користь [PERSON], грошових коштів в сумі 15322,21 грн, підлягає до часткового задоволення оскільки лише кошти в сумі 11995,20 грн. підтверджені копією квитанції (а.с. 17), як такі що сплачені позивачем на користь відповідача згідно договору. Кошти ж в сумі 3327,01 грн. не можуть бути ідентифіковані судом як сплачені позивачем, оскільки графа "платник" в ній не заповнена (а.с. 18). Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на його користь позивача 15000 грн., за правову допомогу, то в цій частині позовні вимоги теж підлягать до часткового задоволення в розмірі 3000 грн. виходячи із наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, відповідно до п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи встановлено, що згідно квитанції до прибуткового ордера № 55 від 17.05.2018р. позивачем сплачено 3000 грн. АБ «Анатолія Іванова» по договору про надання правової допомоги № 78 від 03.04.2018р. (а.с. 7). Разом з тим, позивачем не подано до суду доказів здійсненихним витрат на надання правничої допомоги в сумі 12000 грн. (суду не представлена розрахункова квитанція про оплату послуг адвоката), в зв'язку з чим зазначена сума не підлягає до стягнення, а позовні вимоги в цій частині до задоволення. Відповідно до роз'яснень п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судові витрати у вигляді судоаого збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved