Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що одружилася із відповідачем 24.05.2008 року. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В якості підстав розірвання шлюбу наводить те, що спільне життя з відповідачем не склалося, вона втратила до нього почуття любові та поваги. Більше свого вільного часу відповідач проводить в компанії друзів, а не із сім'єю. Протягом кількох останніх років почав зловживати спиртними напоями та перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння вчиняє сварки, що негативно відбивається на вихованні дітей. Відповідач не цікавиться їхніми спільними дітьми, не надає коштів на їх утримання. Подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам їхніх дітей, а тому просить шлюб розірвати, дітей залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь на утримання дітей аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття та судові витрати, а також повернути їй дошлюбне прізвище "[PERSON]". В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання після відновлення провадження у справі у зв'язку із закінченням строку на примирення не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить довідка про доставку SMS повідомлення про виклик до суду, яке отримане відповідачем 31.08.2016 року о 12:38 год. (а.с. 20). Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки з матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили та позивачка наполягає на розірваннні шлюбу, в наданий судом для примирення строк сторони не примирилися, відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, що свідчить про те, що він не заінтересований у збереженні шлюбу. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання проживання дітей суд виходить із вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Спору про місце проживання дітей між сторонами немає, а тому їх слід залишити проживати з матір'ю. Позивачка в судовому засіданні ствердила, що відповідач не цікавиться життям та здоров'ям дітей, не бажає приймати участі у їх вихованні, жодних коштів на їх утримання не надає, хоча має можливість таку допомогу надавати, оскільки він працездатний, має відповідний заробіток, так як підробляє за приватними замовленнями по господарству та будівництву, інших аліментних зобов'язань у нього немає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері , батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи матеріальне становище відповідача, стан здоров'я та матеріальне становище дітей, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів слід задовольнити та призначити стягнення із відповідача на користь позивачки аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожного до досягнення ними повноліття. На підставі наведеного,

Outcome: approved