Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивачка 15.11.2018 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 13 лютого 1995 року [PERSON] отримала в дар від своєї матері [PERSON] 1/2 частину квартири під [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 13.02.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої Одеської державної нотаріальної контори Рюміною О.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-1610. Зазначене право власності на квартиру зареєстроване 23.03.1995 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 51, реєстр. 897, стор. 102. На час укладення зазначеного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] була дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 29.07.1989 року, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 419. Вказана квартира була викуплена [PERSON] під час шлюбу на підставі Рішення виконавчого комітету народних депутатів Жовтневої районної ради № 713 від 02.11.1990 року та Договору купівлі-продажу, посвідченого 2 Одеською державною нотаріальною конторою 17.10.1991 року за № 3-12183. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 03.08.1994 року, справа № 33-912/94р. квартира під [ADDRESS] була поділена в рівних частках - по 1/2 між подружжям [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] померла [INFO] . Після смерті баби у березні 1995 року вона, [PERSON] , переїхала доглядати самотнього діда, [PERSON] , до квартири [ADDRESS] . Зазначила, що у неї з [PERSON] були відносини, як між онукою та дідом. 18.08.1995 року [PERSON] зареєструвалась в зазначеній квартирі № 12 , що підтверджується відміткою у паспорті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується записом акта про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану ВК Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Одеси МЮ України від 14.12.1995 року, актовий запис № 11576. 15.09.1995 року Позивачка (до шлюбу - [PERSON] ) вступила у шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.08.2005 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1074. Після реєстрації шлюбу вони стали мешкати разом у квартирі № 12 . [PERSON] 06.09.1996 року зареєструвався в вказаній квартирі. Від даного шлюбу у позивача з [PERSON] [INFO] народилась донька - [PERSON] , яка також із 19.09.1997 року зареєстрована у вищевказаній квартирі. Отже, посилалась на те, що з 1995 року по теперішній час вона, [PERSON] , разом зі своєю сім`єю (чоловіком та донькою) проживають у квартирі [ADDRESS] . Вказувала, що її мати - [PERSON] , майже не проживала та на даний час не проживає в квартирі [ADDRESS] . Вона ж, [PERSON] , вважала що вся квартира № 12 належить її матері, [PERSON] .. Проте, приблизно з 2004 року на адресу квартири на ім`я [PERSON] почали приходити претензії, постанови державних виконавців, вимоги щодо сплати боргів за воду та теплопостачання. Хто такий [PERSON] та яке відношення він має до квартири № 12 Позивачка не було відомо. У 2009 року Позивачка отримала в КП ЖКС "Порто-Франківський" довідку про склад сім`ї, в якій було зазначено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 09.11.1995 року є власником 1-ї кімнати площею 16.99 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Таким чином виявилось, що не вся квартира № 12 належить [PERSON] .. Посилалась на те, що відповідач ніколи не жив, не був зареєстрований у вказаній квартирі [ADDRESS] , квартиру не утримував та не сплачував за комунальні послуги. На підтвердження викладених обставин є письмові пояснення сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 18.03.2004 року та [PERSON] , [PERSON] від 07.05.2018 року. Також сусідка, [PERSON] , яка зареєстрована з 14.06.1994 року та проживає в квартирі [ADDRESS] може надати особисті свідчення того, що Відповідач ніколи не проживав в квартирі № 12 . Вказувала, що з 1995 років вона проживає у квартирі № 12 , 1/2 частина якої належить на праві власності її матері, та безперервно, відкрито і добросовісно оплачує усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, опалення, вивіз сміття та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири. Позивачка володіє вказаною квартирою відкрито, ніяких дій для приховування цього факту вона не здійснює. Між нею та відповідачем договору найму 1/2 частини квартири не укладалось. На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у Позивачки немає, оскільки вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном. Між тим, зважаючи на те, що вона фактично більше 23 років володіє квартирою, вважає, що наявні підстави для визнання за нею, [PERSON] , права власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . За викладеного звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 21.11.2018 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.12.2018 року. Підготовче засідання 13.12.2018 року відкладено на 28.01.2019 року у зв`язку із зайнятістю головуючої у слуханні цивільної справи №522/11234/17. 13.12.2018 року представником [PERSON] - [PERSON] надано заяву, згідно якої просила справу розглядати за їх відсутності та позовні вимоги визнав. Аналогічні заяви надали позивачка [PERSON] та треті особи: [PERSON] , [PERSON] .. У підготовче засідання 28.01.2019 року з`явився представник позивача - адв. Булавенко В.В. , розгляд справи був відкладений на 27.02.2019 року для підготовки стороною позивача перекладу матеріалів позову на російську мову. Через неявку сторін 27.02.2019р., розгляд справи був відкладений на 18.03.2019 року. У підготовче засідання 18.03.2019 сторони по справі не з`явились, представником позивача надано заяву, згідно якої просив долучити до матеріалів справи документи із перекладом на російську мову для підготовки та направлення окремого доручення до Російської Федерації. Ухвалою суду від 25.03.2019 року по справі було зупинено провадження на час виконання судового доручення, направленого до суду Російської Федерації. До суду 26.06.2020 року були надані Південним міжрегіональним управлінням юстиції (м.Одеса) матеріали за результатами виконання судового доручення судом Російської Федорації. Згідно відповіді Многофункціонального центру м. Москви поштові направлення-виклики направлялись, та згідно виписки з домової книги буд. [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , виписаний 24.08.2015р. на підставі рішення суду( а.с.186-195, -307, т.1, а.с.1-110, т.2). Згідно ч.8-10 ст.130 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Ухвалою суду від 03.07.2020 року у справі було поновлено провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання на 10.09.2020 року. Через неявку сторін розгляд справи 10.09.2020 року був відкладений на 26.10.2020 року. Також ухвалою суду від 16.09.2020 року розглянуто клопотання представника позивача та витребувано докази. Вимоги ухвали суду від 16.09.2020 року були виконанні: АТ «Укрпошта» 05.10.2020 року було надано відповідь (а.с.129-130, т.2); КНП «Міська лікарня №5» 23.10.2020 року було надано відповідь, з якої вбачається, що [PERSON] у період з 1995 року по 2018 рік за медичною допомогою до зазначеної установи не звертався (а.с.132, т.2). Ухвалою суду від 28.10.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 14.01.2021 року. У зв`язку з першою неявкою відповідача розгляд справи 14.01.2021 року був відкладений. Через неявку сторін розгляд справи 21.04.2021 року був відкладений на 14.05.2021 року. У судове засідання 14.05.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні заяви від представника позивача та третіх осіб, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 24.05.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 13 лютого 1995 року [PERSON] отримала в дар від матері - [PERSON] 1/2 частину квартири під [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 13.02.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої Одеської державної нотаріальної контори Рюміною О.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-1610 (а.с.7-8, т.1). Зазначене право власності на квартиру було зареєстрована за [PERSON] 23.03.1995 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 51, реєстр. 897, стор. 102. Вказана квартира була викуплена [PERSON] на підставі Рішення виконавчого комітету народних депутатів Жовтневої районної ради № 713 від 02.11.1990 року (а.с.18, т.1) та Договору купівлі-продажу, посвідченого 2 Одеською державною нотаріальною конторою 17.10.1991 року за № 3-12183, під час перебування у шлюбі з [PERSON] (про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 29.07.1989 року, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 419 (а.с.14, т.1). На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 03.08.1994 року, справа № 33-912/94р. (а.с.19, т.1) квартира під [ADDRESS] була поділена в рівних частках - по 1/2 між подружжям [PERSON] та [PERSON] .. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (а.с.9-10, т.1), виготовленого 18.11.1994 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] , вказана квартира становить загальну площу 56,5 кв.м., житлову площу - 34,1 кв.м., та складається з двох житлових кімнат, площами 16,1 кв.м. та 18,0 кв.м., які є прохідними, кухні площею 14,5 кв.м., санвузлу площею 2,9 кв.м., коридору 2,6 кв.м. та тамбуру - 2,4 кв.м.. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим міським відділом ЗАГС м. Миколаєва від 22.03.1995 року, актовий запис № 1389 (а.с.20, т.1). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується записом акта про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану ВК Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Одеси МЮ України від 14.12.1995 року, актовий запис № 11576 (а.с.21-22, т.1). Також, судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , а отже була онукою [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.11.1974 року (а.с.23, т.1). Згідно обґрунтувань позову, вбачається що після смерті баби [PERSON] (у березні 1995 року) [PERSON] переїхала до вказаної квартири №12 доглядати самотнього діда, [PERSON] , оскільки у позивача з [PERSON] були відносини, як між онукою та дідом. 18.08.1995 року [PERSON] зареєструвалась в зазначеній квартирі № 12 , що підтверджується відміткою у паспорті (а.с.26, т.1), тобто ще за життя дідуся. Із 15.09.1995 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.08.2005 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1074 а.с.24, т.1). Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження від 02.08.2005 року (а.с.28, т.1). Чоловік позивачки та донька також зареєстровані у вказані квартирі, про що свідчить довідка (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) від 07.05.2018 року (а.с.33, т.1). Згідно обґрунтувань позову, з 1995 року по теперішній час вона (на час подання позову більше 23 років), [PERSON] , разом зі своєю сім`єю (чоловіком та донькою) проживають у квартирі [ADDRESS] , 1/2 частка якої належить її матері. Мати ж позивачки - [PERSON] майже не проживала та на даний час не проживає в вказаній квартирі [ADDRESS] . Суд вбачає, що згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 15.05.2018 року (а.с.17, т.1), [PERSON] з 05.06.1998 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Також, згідно обґрунтувань позову, приблизно з 2004 року на адресу квартири на ім`я [PERSON] почали приходити претензії, постанови державних виконавців, вимоги щодо сплати боргів за воду та теплопостачання. Проте, позивачу не було відомо, хто такий [PERSON] та яке відношення він мав до квартири № 12 . У 2009 року Позивачка отримала в КП ЖКС "Порто-Франківський" довідку про склад сім`ї, в якій було зазначено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 09.11.1995 року є власником 1-ї кімнати площею 16.99 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Суду було надано копію договору від 09.11.1995 року (а.с.31-32, т.1), згідно якого [PERSON] , діючий від імені [PERSON] на підставі довіреності, подарував [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Проте, згідно тверджень представника позивача, висловлених у судових засіданнях, та обґрунтувань позову, позивачу не було відомо, що є інший власник частини вказаної квартири (окрім її матері), а також вона не було обізнана про існування вказаного договору дарування від 09.11.1995 року. При цьому, згідно позову та матеріалів справи, [PERSON] у вказаній квартирі ніколи не мешкав та не користувався нею, кошти на її утримання не сплачував, на підтвердження чого надала письмові пояснення сусідів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 18.03.2004 року та [PERSON] , [PERSON] від 07.05.2018 року (а.с.34-35). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності». Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Верховний Суд визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним судом у постановах від 30 квітня 2021 року по справі № 756/15738/17, від 29 квітня 2021 року по справі № 466/9865/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За розглядом справи встановлено, що позивачка протягом тривалого часу (більше 23 років ( з 1995 року)) постійно та безперервно володіє та відкрито користується нерухомим майном - квартирою [ADDRESS] , в тому числі і Ѕ частиною, проживає в ній разом зі своєю родиною (чоловіком та донькою), сплачує за комунальні послуги, доглядає за квартирою, проводить поточний ремонт тощо. При цьому, встановлені також за розглядом справи обставини свідчать про те, що позивачка не була обізнана відносно того, що власником 1/2 частини спірної квартири, яка є предметом спору, та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, є [PERSON] , позивачу також не було відомо на підставі чого у відповідача виникло право власності на частину квартири. [PERSON] була впевнена в тому, що спірна квартира в повному обсязі належала її матері - [PERSON] . Викладене не спростовано будь-якими доказами. З урахуванням встановленого, що суд вбачає, що за розглядом справи знайшли своє належне підтвердження обставини щодо добросовісності, давності, відкритості володіння позивачем спірним майном - 1/2 частиною квартири [ADDRESS] з березня 1995р., а отже вона має право на набуття права власності на дану частку цієї квартири за набувальною давністю. За викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе їх задовольнити. На підставі викладеного і

Outcome: approved