Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду 22.05.2018 року з позовом до Сумської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Уточнивши позовні вимоги 06.06.2018 року, мотивує їх тим, що згідно з розпорядженням голови Сумської ОДА був прийнятий на роботу та працював на посаді завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської обласної державної адміністрації. Наказом керівника апарату Сумської ОДА від 26.03.2018 р. № 30-К був звільнений з даної посади на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним та просить поновити його на посаді, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. Зазначає, що фактичних підстав для внесення змін у штатний розпис, згідно з якими скорочувалася його посада, не було, а скорочення посади позивача мало удаваний характер. Йому не було запропоновано жодної вакантної посади для працевлаштування в період після попередження про наступне звільнення. Крім того, керівник апарату не мав права звільняти позивача, оскільки він був прийнятий на роботу згідно з розпорядженням голови Сумської ОДА. 07.06.2018 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, після усунення позивачем недоліків позовної заяви від 22.05.2018 року та залишення позову без руху згідно з ухвалою від 29.05.2018 року. Справу ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20.06.2018 року. У встановлений законом строк відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON] подав до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову (а.с.44). Просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову за необґрунтованістю, крім того, заявив про пропуск позивачем встановленого законом місячного строку для звернення до суду з цим позовом та відсутність клопотання про поновлення вказаного строку. Наголошував на тому, що звільнення проведено законно, посада, яку обіймав позивач, дійсно була скорочена шляхом внесення змін до штатного розпису на 2017 рік. Така посада відсутня і в штатному розписі на 2018 рік. Оскільки відповідно до Постанови КМУ від 25.01.2018 року № 24 змінювалися посадові оклади працівників, що вимагало заходів з оптимізації, було скорочено дві посади документознавець першої категорії загального відділу та завдувача господарства сектору господарського забезпечення апарату ОДА, з введенням замість цих посад однієї штатної одиниці посади провідного документознавця загального відділу. Позивача було письмово, під особистий підпис повідомлено про наступне звільнення 04.01.2018 року. До моменту звільнення жодної вакантної посади, яку можна було б запропонувати позивачу, не було. Керівник апарату мав право видати наказ про звільнення позивача, оскільки такі повноваження передбачені ст. 17 ч. 2 п. 11 Закону України «Про державну службу» (з відповідними змінами). Аналогічні за змістом письмові пояснення надійшли 20.06.ю2018 року від представника третьої особи [PERSON] Позивач отримав відзив на позовну заяву та 02.07.2018 року надав до суду відповідь на відзив, в якому наголошує на незаконності свого звільнення внаслідок недоцільності та відсутності економічного обґрунтування для проведення скорочення посади, яку обіймав позивач. Жодних заяв або клопотань щодо поновлення строку звернення до суду як такого, що був пропущений з поважних причин до суду не надійшло. У судовому засіданні, яке розпочалося 15.01.2019 року та після перерви продовжувалося 16.01.2019 року, під час виступу в судових дебатах представник позивача подав клопотання про поновлення строків подання позовної заяви, без зазначення поважності причин неподання такого клопотання у визначений ЦПК України час для подання таких клопотань. Відповідно до ст. 222 ч. 2 ЦПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом. Суд встановив, що вказане клопотання, яке повинно було подаватися разом з подачею даного позову до суду, не було подано позивачем та його представником, який є професійним адвокатом. Крім того, позивач мав з моменту отримання відзиву на позов реальну можливість звернутися до суду з таким клопотання, проте, заявив його лише під час судових дебатів, не обґрунтувавши при цьому, з яких поважних причин воно не заявлялося раніше. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні 15.01.2019 року позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Вважав, що звільнення було незаконним, оскільки йому не запропонували іншу посаду для працевлаштування, не звернули уваги на те, що він є інвалідом 2 групи, а також не отримали згоду профспілкового комітету, хоча він і не є членом профспілки. Позивач пояснив також, що в квітні 2018 року звертався з позовом до Сумської обласної державної адміністрації, третя особа голова Сумської обласної державної адміністрації [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, але його позов по суті не був розглянутий, а повернутий ухвалою Зарічного районного суду м. Суми як неподаний. Вважав, що суд безпідставно повернув йому позовну заяву ухвалою, яку оскаржив до Апеляційного суду Сумської області та в подальшому до Верховного Суду. Пояснив, що на той час, коли вказана ухвала Зарічного районного суду м. Суми ще не набрала законної сили у звязку з її оскарженням в апеляційному порядку, він вирішив подати новий аналогічний позов, який і розглядається в межах даної справи. Представник позивача в судових дебатах просив врахувати, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, позивач в квітні 2018 року звертався з аналогічним позовом до суду, проте, позов йому було повернуто як неподаний. Оскільки суд може застосувати строки позовної давності лише за заявою сторони у спорі, а представник відповідача заявив про застосування строку лише в судовому засіданні 15.01.2019 року, тому клопотання про поновлення строку та відповідні докази не були подані позивачем своєчасно. Встановлено, що ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24.04.2018 року, яка є в загальному доступі в ЄДРСР, суд повернув як неподану позовну заяву [PERSON] до Сумської обласної державної адміністрації, третя особа голова Сумської обласної державної адміністрації [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, у звязку з тим, що позивач не усунув у встановлений судом строк недоліків, зазначених в ухвалі суду про залишення позову без руху. Ухвалою Апеляційного суду сумської області від 02.08.2018 року відмовлено позивачу у відкритті апеляційного провадження. Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 року позивачу відмовлено в задоволенні касаційної скарги. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні заявив у звязку з подачею двох аналогічних позовів про зловживання правом з боку позивача. Суд не встановив ознак зловживання правом, з огляду на таке. Відповідно до ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями. Оскільки судом не встановлено, що позивач подав цей позов з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, позов, поданий ним в квітні 2018 року був повернутий та не розглядався по суті, суд не вважає, що такі дії позивача містять ознаки зловживання правом. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав доводи, викладені у письмовому відзиві та поясненнях. Свою позицію по справі обґрунтовує тим, що в Сумській ОДА відбулося скорочення штату працівників, внаслідок якого підлягала скороченню посада завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА. Вказане розпорядження було видане головою Сумської ОДА в межах його компетенції, і суд не має права досліджувати питання про доцільність прийняття такого рішення. Позивача було за два місяці попереджено про наступне звільнення, а також про відсутність вакантних посад, які б відповідали його професії чи спеціальності. Тому вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, просить в задоволенні позовних вимог відмовити, крім того, звернув увагу на те, що позивач пропустив встановлений законом місячний строк для звернення з цим позовом до суду, не подав клопотання про поновлення строку та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку. Просив відмовити в задоволенні позову (а.с.108-111). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~що позивач\~працював у\~відповідача на\~посаді завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської обласної державної адміністрації. Наказом керівника апарату Сумської ОДА від 26.03.2018 р. № 30-К був звільнений з даної посади на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України, що підтверджується копією наказу (а.с.78). Позивач приймався на вказану посаду розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 04.03.2016 року № 44-к (а.с.79). Звільнення позивача відбулося у звязку з тим, що згідно з розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 01.12.2017 року № 701-ОД були внесені зміни до розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.07.2005 року та внесені зміни до штатного розпису Сумської ОДА на 2017 рік, якими скорочено дві посади: документознавця першої категорії загального відділу та завдувача господарства сектору господарського забезпечення апарату ОДА, з введенням замість цих посад однієї штатної одиниці посади провідного документознавця загального відділу (а.с.65, 66). В судовому засіданні встановлено, що позивач не був членом профспілки, і це не заперечувалося сторонами. Як вбачається з штатного розпису на 2018 рік, що введений в дію з 01.01.2018 року, посада, яку обіймав позивач, у ньому відсутня (а.с.61-64). 04.01.2018 року позивача під особистий підпис було попереджено про наступне звільнення через два місяці після ознайомлення з цим попередженням на підставі ст. 40 ч. 1 п.1 КЗпП України (а.с.80). Одночасно повідомлено про відсутність в апараті Сумської ОДА вакантних посад, які б відповідали його професії (спеціальності). Відсутність вакантних посад в структурних підрозділах Сумської ОДА з моменту попередження позивача до 01.03.2018 року підтверджується також службовою запискою начальника відділу з управління персоналом апарату Сумської ОДА на імя керівника апарату Сумської ОДА (а.с.59). Позивач був звільнений 26.03.2018 року, в цей же день йому була видана трудова книжка та проведений остаточний розрахунок. Крім того, після звільнення з метою допомоги у працевлаштуванні скороченому працівнику відповідачем було повідомлено про наявність вакантних посад в структурних підрозділах Сумської ОДА, і цю обставину визнав сам позивач, але від пропозиції відмовився. Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані нормами КЗпП України. Відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Даною нормою визначені категорії таких працівників. Згідно з ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Розглядаючи спір про поновлення на роботі, суд повинен зясувати наявність законних підстав для звільнення працівника, додержання роботодавцем вимог закону щодо звільнення, наявність підстав для поновлення працівника на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Встановлено, що в Сумській ОДА відбулося скорочення штату працівників, згідно з розпорядженням голови Сумської ОДА від 01.12.2017 року № 701-ОД. Вказане розпорядження було видане головою ОДА в межах його повноважень, та зміни до штатного розпису на 2017 рік були подані для погодження і в подальшому погоджені Міністерством Фінансів України. Штатний розпис на 2018 рік також не містить посади завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА. У постанові\~ВС від\~31.01.2018\~року у\~справі №824/3229/14-а Верховний Суд наголосив, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників. Судом перевірено доводи позивача щодо зловживання та його незаконного звільнення, і ці доводи, з урахуванням наявних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження. Так, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Разом з тим, суд, проаналізувавши наведені вище докази, дійшов висновку про обєктивну неможливість відповідача запропонувати особі наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. В період з моменту попередження працівника [PERSON] про скорочення його посади та і до його звільнення в Сумській ОДА були відсутні вакантні посади як в апараті управління, так і інші, отже, на думку суду, запропонувати йому іншу посаду роботодавець не мав можливості. Крім того, норма закону, передбачена ст. 42 КЗпП України, не може бути застосована у випадку звільнення позивача, оскільки скороченню підлягала лише одна посада з апарату управління, і інші працівники не претендували на реалізацію переважного права залишення на роботі. Крім того, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що керівник апарату Сумської ОДА не мав права підписувати наказ про його звільнення, оскільки такі повноваження передбачені ст. 17 ч. 2 п. 11 Закону України «Про державну службу» (з відповідними змінами). Таким чином, наведеними доказами, проаналізованим у судовому засіданні, підтверджується, що позивач був звільнений у відповідності до вимог закону, доказів на підтвердження своїх позовних вимог та обставин, викладених в позові, позивач суду не надав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлено, що позивач був звільнений з посади 26.03.2018 року, в цей же день він отримав трудову книжку та з ним проведений остаточний розрахунок. З даним позовом до суду позивач звернувся 22.05.2018 року, хоча місячний строк для цього закінчився 27.04.2018 року. Причини пропуску строку позивач вважав поважними та його представник, виступаючи в судових дебатах, просив поновити строк та прийняти письмове клопотання, до якого в якості доказів приєднав копії судових ухвал про повернення його аналогічного позову як неподаного. Вказане клопотання не було подане у визначений для цього строк, доказів щодо поважності причин його неподання не надано, отже, суд долучивши дане письмове клопотання до матеріалів справи, ухвалив залишити його без розгляду. Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що зазначені представником позивача в судових дебатах підстави для поновлення строку є непереконливими, неповажними, їх обґрунтованість спростовується матеріалами справи, оскільки позивачем не надано доказів щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі позовної заяви до суду. Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію позивачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання позовної заяви, позивач суду не надав. Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed