Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх малолітніх дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітніх дітей, їх вихованням та доглядом не займаються, не піклуються про них, не забезпечують матеріально. [PERSON] з дітьми не проживає, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя. На даний час діти проживають з позивачем в с. Лисогріка Кодимського району. Відповідач [PERSON] з вересня 2017 року самоусунувся від виховання сина, не відвідує його, не спілкується з ним та не цікавиться його життям. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON], 2011 року народження та [PERSON], 2013 року народження, а [PERSON]А - відносно [PERSON], 2013 року народження, встановити над дітьми опіку та призначити її опікуном. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Виклик відповідачів було здійснено шляхом направлення повідомлень за зареєстрованим місцем проживання та шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник служби у справах дітей Кодимської РДА проти задоволення позову заперечувала. Зазначила, що сім'я [PERSON] та [PERSON] на обліку сімей, що опинилась в складних життєвих обставинах та під соціальним супроводом не перебувала. Вказала також, що діти дійсно проживають з бабусею [PERSON], де зі згоди останньої їх залишила мати, бо сама поїхала на роботу в м. Одесу. В березні 2018 року із [PERSON] проводилась роз'яснювальна робота щодо виховання дітей. На даний час місцезнаходження відповідачів невідоме і причини їх відсутності за місцем проживання також неможливо встановити, можна припустити, що з ними щось трапилось, а тому комісією з питань захисту прав дитини 25.09.2018 року одноголосно було прийнято рішення про доцільність відібрання дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідачів. Позивач та її представник проти заочного розгляду справи не заперечують. Заслухавши пояснення і доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 11.02.2011 року виконавчим комітетом Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 13.09.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області. Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Зі змісту акту обстеження матеріально-побутових умов від 19.01.2018 року вбачається, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають із позивачем [PERSON] в с.Лисогріка Кодимського району Одеської області, що також підтверджується довідкою Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області №280 від 27.02.2018 року. Відповідно до довідки №40 від 22.03.2018 року [PERSON] навчається в Кодимській ЗОШ І-ІІІ ступенів Одеської області. 02.10.2018 року Кодимською РДА Одеської області як органом опіки та піклування, надано висновок про доцільність відібрання, без позбавлення батьківських прав, у [PERSON] та [PERSON] малолітнього [PERSON], 2013 року народження та у [PERSON] малолітньої [PERSON], 2011 року народження. За змістом п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Стаття 18 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року N 789-XII, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини (далі - Конвенція). Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні у справі «Хант проти України», зокрема у пунктах 53, 54, Європейський суд з прав людини зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не у виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія A, N 229-A, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, суд вважає, що у цій справі доведено винну поведінку [PERSON] та [PERSON], що стосується невиконання ним батьківських обов'язків, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, незабезпечення умов проживання для дітей, відсутність спілкування з дітьми необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, зважаючи на винну поведінку відповідачів, характер такої поведінки, те, що відповідачі не допускали щодо своїх неповнолітніх дітей якихось насильницьких проявів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення відповідачів батьківських прав, попередивши їх про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. Окрім цього, суд вважає, що така міра виховного характеру як відібрання малолітніх дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав буде сприяти більш ретельному і відповідальному батьківському ставленню відповідачів до виховання та утримання малолітніх дітей, яке на сьогодні у них відсутнє. Отже, суд дійшов до переконання про часткове задоволення цього позову.

Outcome: partial