Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Тернівка про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 21 січня 1991 року по 03 лютого 2005 року працювала в ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на посаді машиніста підйомної машини. Під час виконання трудових обов"язків вона отримала професійне ушкодження здоров"я та за висновком МСЕК від 22 травня 2008 року їй було встановлено третю групу інвалідності та 30 % втрати професійної працездатності. Стверджує, що внаслідок втрати професійної працездатності та нестерпних фізичних страждань позивачка вважає, що у неї наявна моральна шкода, оскільки: вона повністю втратила професійну працездатність, постійно відчуває головний біль; позбавлена можливості вести звичайний життєвий уклад; змушена систематично лікуватися в лікарнях, санаторіях, а також вживати різні лікарські препарати; відчуває депресивний стан від розуміння того, що це захворювання залишиться до кінця життя, та інші обставини. Тому позивач просить стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Тернівка моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Позивач надала до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві, а також справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Тернівка надала до суду письмове заперечення, згідно якого позовні вимоги не визнала повністю та просила в їх задоволенні відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому запереченні, так як позовні вимоги про стягнення моральної шкоди заявлені до неналежного відповідача, а також надала до суду письмову заяву, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності. У зв»язку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. В ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами» які беруть участь у справі. Згідно ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в трудових відносинах з підприємствами вугільної промисловості з 21.01.1991 року по 03.02.2005 року, що підтверджується копією трудової книжки. Під час виконання трудових обов"язків з відповідачем стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, що підтверджується копією акту від 03 лютого 2005 року. У зв"язку з чим 22 травня 2008 року позивачеві було встановлено третю групу інвалідності та 30 % втрати професійної працездатності з подальшим переоглядом 15 травня 2009 року. Згідно висновку МСЕК від 06 серпня 2009 року позивачеві було повторно встановлено 50 % втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Так як позивач є застрахованою особою, відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» йому призначені ВВД ФССНВУ у місті Тернівці передбачені вказаним Законом страхові виплати, але не відшкодовано спричинену йому моральну шкоду. 01.04.2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завданням цього Закону та обов»язку Фонду було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України «Про Державний бюджет на 2006 рік» та «Про Державний бюджет на 2007 рік» (відповідно п.27 ст.77 та п.22 ст.71) на 2006 та 2007 роки зупинялася дія в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей абзацу 4 ст.1, підпункту «е»ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закон України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», яким були виключені статті 34 Закону стосовно обов»язку відшкодування Фондом моральної шкоди, тобто обов»язок відшкодування моральної шкоди було покладено на роботодавця, тобто з 01.01.2008 року відшкодування Фондом моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008/справа про страхові виплати/зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 передбачало тлумачення діючих на той час положень Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» з приводу страхової виплати моральної шкоди потерпілим на виробництві, тоді як рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008/ від 08 жовтня 2008 року містить висновок про конституційність положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 20 березня 2007 року, яким були виключенні статті Закону стосовно обов'язку відшкодування Фондом моральної шкоди. Таким чином, встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України», у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. З врахуванням вищевикладеного, суд приймає до уваги ту обставину, що вперше втрата професійної працездатності на 30 % та встановлення третьої групи інвалідності була встановлена позивачеві висновком МСЕК від 22.05.2008 року, тобто, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закон України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», яким були виключені статті Закону стосовно обов»язку відшкодування Фондом моральної шкоди, обов»язок відшкодування моральної шкоди було покладено саме на роботодавця. Як вказувалося вище, позивач надав до суду письмову заяву, згідно якої просив розглядати справу без його участі та підтримав у повному обсязі свої позовні вимоги. При цьому, відповідно до вимог ст.33 ЦПК України клопотання про заміну неналежного відповідача ВВД ФССНВУ в м. Тернівка на належного відповідача не заявила, а в позовній заяві просила стягнути моральну шкоду саме з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Тернівка Дніпропетровської області, а згідно змісту ст.33 ЦПК України суд позбавлений можливості з власної ініціативи замінити неналежного відповідача по справі належним відповідачем. У зв»язку з чим, аналізуючи досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги заявлено до неналежного відповідача та в їх задоволенні також необхідно відмовити. Судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та ст.5 Закону України «Про судовий збір», підлягають компенсації за рахунок держави, так як позивач у даному випадку звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed