Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Зелена, 41) звернулось з позовною заявою до [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за період з квітня 2015 року по червень 2018 року в розмірі 13384,98 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] . Стверджує, що не зважаючи на постачання теплової енергії в період з квітня 2015 року по червень 2018 року, відповідач не здійснює її оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Як вбачається з письмового відзиву на позовну заяву наданого відповідачем 12 березня 2020 року, позивачем не надані належні, допустимі, достовірні, достатні (ст. 77-80 ЦПК України) докази дійсного отримання відповідачем послуг з теплопостачання. Копії наданих позивачем Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), Протоколу загальних зборів учасників товариства, рішень органу місцевого самоврядування про встановлення і корегування тарифів на теплопостачання не є доказами фактичного отримання відповідачем послуг теплопостачання. Відповідачу на праві власності належить однокімнатна квартира по [ADDRESS] , в якій зареєстроване місце його проживання. Відповідач немає жодного відношення до квартири [ADDRESS] . Доказів того, що відповідач має на праві приватної власності квартиру в зазначеному будинку позивач не надав. З наданого розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію вбачається, що нібито Артемівський міськрайонний суд двічі ухвалював відносно відповідача судові накази: 1) 21.10.2010 р. № 2-н-1073-2010 на суму 2949,44 грн.; 2) 26.06.2015 р. № 2-н-219-1181-15 на суму 6736,96 грн. Зазначені судові накази по пошті відповідачу не надходили. В належній відповідачу на праві приватної власності однокімнатній квартирі по [ADDRESS] , відсутні радіатори опалення. їх не було в квартирі станом на 13.12.2002 р. - дату придбання квартири, тобто з 13.12.2002 р. квартира не опалюється за рахунок централізованого теплопостачання. Жодного Акту про підключення його квартири до централізованого теплопостачання відповідач не підписував. Доказів того, що до стояка в межах його квартири за адресою: [ADDRESS] , підведене централізоване опаленні позивачем не надано. Позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за комунальні послуги у розмірі 13184,98 грн. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються. При позові позивач надав на одному аркуші розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію по лицьовому рахунку № [NUMBER] протягом періоду з квітня 2015 р. по травень 2018 p., надалі за текстом розрахунок, з якого вбачається, що відповідачу помісячно нараховані до сплати різні за розміром суми без наведення розрахунків помісячних нарахувань. Обґрунтований розрахунок суми боргу має містити певну формулу визначення помісячних нарахувань, з урахуванням конкретного тарифу на 1 кв.м. загальної площі квартири. Ні позов, ні доданий до нього розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію не містять формули нарахування оплати за спожиту теплову енергію та правові підстави її застосування. Тобто, і суд, і відповідач повинні припустити, що розміри заявлених позивачем помісячних нарахувань за послуги протягом періоду з квітня 2015 р. по травень 2018 р. розраховані з дотриманням формули, передбаченої конкретною чинною Методикою??? До речі, позовна заява не посилається на конкретний пункт та конкретну Методику розрахунку плати за спожиту теплову енергію. Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надані суду докази укладення з відповідачем договору на надання послуг з теплопостачання. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004, № 1875-IV, надалі Закон № 1875-IV, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, їх учасниками відповідно є власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Чинним законодавством України не передбачено обов`язку споживача оплачувати комунальні послуги на позадоговірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1875-IV, істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов`язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1875-IV, договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. Законодавцем чітко визначено, що підставою виникнення зобов`язання між виконавцем та споживачем комунальних послуг є цивільно-правовий договір, істотні умови якого встановлені в ст. 26 Закону № 1875-IV. Стаття 162 Житлового кодексу Української PCP від 30.06.1983, № 5464-Х передбачає наступне: «Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.» Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 32 Закону № 1875-IV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ні Законом України "Про теплопостачання", ані Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198, строк оплати спожитої споживачем теплової енергії не визначений. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відсутність договору свідчить про відсутність правового зв`язку між сторонами цієї справи. Згідно з частиною 1 ст. 903 ЦК України порядок, строки оплати наданої послуги визначаються у договорі. Таким чином, згідно з частиною 1 ст. 903 ЦК України надана послуга підлягає оплаті по-перше, за умови закріплення у договорі розміру, строку і порядку оплати, а по-друге, в нормі йдеться про обов`язок оплатити вже надану послугу, отже, обов`язок відповідача оплатити послугу з теплопостачання виникає лише після їх фактичного отримання. Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Оскільки чинне законодавство України не встановлює конкретних строків оплати послуг з теплопостачання, а відповідний договір не укладався, то строк виконання зобов`язання з оплати зазначених комунальних послуг сторонами не був встановлений. Пунктом 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільне законодавства. Отже, з огляду на ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України відсутня прострочка виконання з боку відповідача. Позивач не надав доказів щомісячних звернень протягом спірного періоду до відповідача з відповідними вимогами про оплату послуг теплопостачання за кожний звітний місяць. Відсутність зазначених вимог засвідчує відсутність прострочки виконання. Позовні вимоги в частині вимог по сплаті боргу за період з квітня 2015 по жовтень 2016 р. заявлені за межами строку позовної давності. Як було вище зазначено розрахунковим періодом для оплати житлово-комунальних послуг є календарний місяць, плата за зазначені послуги нараховується щомісячно. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення). Позовна давність у даному випадку обчислюється окремо за кожним простроченим платежем та спливає у перше число місяця, наступного за звітним. Враховуючи, що позовна заява подана 28 листопада 2019 р. вимоги по сплаті платежів з квітня 2015 року по жовтень 2016 р. знаходяться за межами трирічного строку позовної давності. Відповідач вважає, що строк позовної давності щодо позовних вимог відносно зазначеного періоду сплив 01 листопада 2019 р. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Зі спливом позовної давності кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. На підставі викладеного відповідач просить, відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та застосувати до вимог по сплаті боргу за період з квітня 2015 року по жовтень 2016 року строк позовної давності, який сплив 01.11.2019 року та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що за адресою: [ADDRESS] у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», яке надає послуги з постачання теплової енергії, відкритий особовий рахунок на ім`я відповідача № 41475. У відповідності до розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з квітня 2015 року по червень 2018 року по особовому рахунку № [NUMBER] існує заборгованість в розмірі 13384,98 грн. (а.с.6). З актів, складених представниками ТОВ «Бахмут-Енергія», вбачається, що протягом 2015-2018 років в будинку [ADDRESS] надавалися послуги з опалення (а.с.7-13). Згідно листа Бахмутської міської ради № 5769 від 05.12.2019 року, станом на 05.12.2019 року за даними реєстру Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади м. Бахмут, місце проживання фізичної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру, щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 09.10.2002 року (а.с.63). Згідно копій ліцензій, наданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, ТОВ «Бахмут-Енергія» внесено 14 вересня 2012 року за № 304 до державного реєстру на право: постачання теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та уставках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії) (а.с. 24-26). Рішенням виконавчого комітету Бахмутської міської ради № 265 від 21 листопада 2018 року «Про коригування тарифів на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання) для населення, бюджетних установ та інших організацій (крім населення) та послуг з централізованого опалення для потреб населення в м. Бахмут» встановлено скориговані тарифи відповідно до Додатків № 1, 3 на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання) для населення, яка надається ТОВ «Бахмут-Енергія» в м. Бахмут та послугу з централізованого опалення для потреб населення, яка надається ТОВ «Бахмут-Енергія» в м. Бахмут (а.с. 17-18). З копії рішення чергових зборів учасників товариства № 1/2016 від 18 лютого 2016 року вбачається, що найменування юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія». Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (а.с. 19). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком ; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно вимог ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 13 зазначеного Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Тобто, житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не будинку, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) будинку або квартири, який проживає у цьому житловому приміщенні. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) будинку і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження будинку. Позивачем не надано належних, допустимих, переконливих доказів, що в зазначений у позові період використання теплової енергії в квартирі [ADDRESS] здійснювалося саме відповідачем, який заперечує проти позову та надав докази про неможливість користування квартирою у вказаний період. В обґрунтування своїх заперечень відповідачем надано відповідні докази, які на думку суду, є належними та допустимими, заслуговують на увагу, вони не спростовані позивачем. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не надано в обґрунтування своїх позовних вимог належних, допустимих, достовірних, а також достатніх доказів того, що відповідач в період з квітня 2015 року по червень 2018 року за адресою: [ADDRESS] користувався послугами з теплопостачання, а тому позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed