Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» та [PERSON], укладений кредитний договір № 6425806 від 03 червня 2008 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 38 000,00 доларів США, строком до 03.06.2018 року, зі сплатою процентів у розмірі 14,49% річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS], про що між сторонами укладений договір іпотеки № 6459851, посвідчений 03.06.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішуновою О.М., за номером 275. У зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором на підставі положень договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку» позивач реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у власність предмета іпотеки, про що Дубіною Ю.В., державним реєстратором Філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.04.2017 за індексним номером 34995149 було зареєстровано право власності ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить виселити з вищевказаної квартири [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житла та зняттям з реєстраційного обліку, а також стягнути судові витрати у розмірі 1600,00 гривень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року клопотання представника позивача задоволено та залучено до участі у справі як співвідповідачів [PERSON], 2003 року народження, та [PERSON], 2009 року народження, в особі їх законних представників [PERSON] та [PERSON], а також залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідачів Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 20.06.2018 року до суду надійшов Відзив відповідачки [PERSON] на позов. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що у приватній власності [PERSON] квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] перебувала з 25.04.2007 року, а договір іпотеки було укладено лише 03.06.2008 року. Таким чином в іпотеку було передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів. Крім того, спірна квартира є постійним місцем проживання відповідачів та їх неповнолітніх дітей та є єдиним для них житлом. Як вбачається з позовної заяви, постійного житлового приміщення, яке може бути надано відповідачам у зв'язку із виселенням, позивачем не запропоновано та не надано. На підставі викладеного [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. 10.09.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якого представник позивача вказує, що відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Відповідно до п.4.2. Договору іпотеки вказано, що звернення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором Іпотекодержателя: 1) за рішенням суду, 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3)шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог. Пункт 4.7.1 Договору іпотеки передбачає, що «у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття Предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє Іпотекодавця.». У зв'язку з вищенаведеним та у зв'язку із невиконанням [PERSON] зобов'язань з кредитним договором, на підставі вищенаведених положень Договору іпотеки та чинного законодавства України, Банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність Предмету іпотеки і державним реєстратором філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Дубіною Ю.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було зареєстровано право власності позивача на предмет іпотеки. Крім того, згідно з витягом №24146195 від 03.01.2018 року, що наданий відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державною адміністрацією у набутій позивачем у власність квартирі крім [PERSON] та [PERSON] зареєстровані: з 27.01.2009 року [PERSON], [INFO], з 27.01.2009 року [PERSON], [INFO] Відповідно до п. 1.8.4. Договору іпотеки зазначено, «без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя. Іпотекодавець не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмета іпотеки». Позивач не як Іпотекодержатель, а саме як власник звернувся до суду за захистом своїх прав, а саме права на законне володіння, розпорядження та користування своєю власністю, у зв'язку з цим, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та пояснив, що 28.04.2017 року позивач зареєстрував право власності на спірну квартиру, тобто набув право власності на спірну квартиру. На сьогоднішній день в квартирі зареєстровано чотири особи, в тому числі неповнолітні діти, про що Банку було невідомо, та які на час укладання Договору іпотеки зареєстровані в спірній квартирі не були. Судова практика підтверджує позицію, стосовно того, що вказані особи підлягають виселенню. У відповідачів наявна заборгованість, тому було прийнято рішення про прийняття предмету іпотеки у власність Банком, про що відповідачам було повідомлено, що підтверджується повідомленнями з поштовими відправленнями. До суду Банк звернувся не як іпотекодержатель, а як власник майна, тому представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2008 році вони з чоловіком взяли кредит на рефінансування, ремонт та допомогу родичам. Протягом семи років сплачували кредит, проте останні три роки склалась складна ситуація в родині, у зв'язку з чим немає можливості сплачувати борг. Відповідачка зазначає, що вона сама виховує двох дітей та не має змоги заплатити необхідну суму боргу. [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Центру надання адміністративних послуг Деснянського району м. Києва - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшли пояснення від представника третьої особи, в яких він просить в частині вимог про зобов'язання зняти відповідачів з реєстрації місця проживання відмовити та розглядати справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі представник просить у задоволенні позовних вимог відмовити та розглядати справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Перший український міжнародний банк» підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» та відповідачем [PERSON], укладено кредитний договір № 6425806 від 03 червня 2008 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 38 000,00 доларів США, строком до 03.06.2018, зі сплатою процентів у розмірі 14,49% річних ( а.с. 16-20). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS], про що між сторонами укладений договір іпотеки № 6459851, посвідчений 03.06.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішуновою О.М., за номером 275 (а.с. 8-13). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека розуміється як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «Перший український міжнародний банк» належить на праві власності нерухоме майно: однокімнатна квартира, загальною площею (кв.м): 31,20, житловою площею (кв.м): 16,7, за адресою: [ADDRESS] (а.с.36). Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно ч. 2 ст. 40 вказаного Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з п.3.2.7. договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець зобов'язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити його та максимально сприяти звільненню предмету іпотеки всіма іншими особами. Відповідно до п. 5.7. договору іпотеки сторони домовились, що будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотекодержателем іпотекодавцю, повинні бути викладені у письмовій формі, та будуть вважатися наданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або телеграмою за місцем проживання іпотекодавця, зазначеному у розділі 6 цього договору ([ADDRESS]). Сторони погодилися, що повідомлення вважаються отриманими іпотекодавцем на сьомий день з дня реєстрації іпотекодержателем рекомендованого листа у відділенні поштового зв'язку ( при цьому іпотекодавець несе ризик отримання таких листів у строк, що перевищує 7 календарних днів). Позивач, як новий власник квартири, 15.05.2017 року рекомендованим листом надіслав відповідачу [PERSON] повідомлення № КНО- 44.4.2/539 на адресу: [ADDRESS] та 05.09.2017 року рекомендованим листом надіслав відповідачці [PERSON] повідомлення № КНО- 44.4.2/1122 на адресу: [ADDRESS], в яких заявив вимогу про виселення (а.с. 32, 34). Факт надіслання повідомлення про виселення підтверджується списком цінних поштових рекомендованих відправлень ПАТ «Перший український міжнародний банк» (а.с. 33, 35). Але вимога позивача про звільнення квартири залишена відповідачами без задоволення. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що відповідачі створюють перешкоди у реалізації Банком прав власника, тому вимоги позивача про виселення відповідачів з будинку без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню. Згідно з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 січня 2012 року щодо перегляду ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування. Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За вимогами ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, зняття з реєстрації відповідачів здійснюється на підставі рішення суду про її виселення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для усунення для позивача перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів разом з неповнолітніми дітьми з квартири [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позов Банку підставним та обґрунтованим, а тому таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору у розмірі по 800, 00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved