Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідачів борг у розмірі 24 495 986, 42 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 23.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики на суму 2 102 880,00 гривень, що еквівалентно 80 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 23.03.2017. Крім того, 23.12.2016 було укладено Додатковий договір до Договору позики від 23.12.2016. Пунктом 3.1 Додаткового договору до договору позики від 23.12.2016 передбачено право Позикодавця на отримання процентів, що становлять 5% від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною Договору позики. Зазначає, що в забезпечення виконання умов договору позики було укладено договір поруки від 23.12.2016, згідно якого [PERSON] виступив поручителем та зобов`язався відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що витікають із Договору позики від 23.12.2016 у повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики було укладено також Договір іпотеки від 23.12.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченко О.Л., реєстровий №1779 за умовами якого [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою дружини - [PERSON] був переданий об`єкт житлової нерухомості (квартира) загальною площею 162,5 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що позику у розмірі 2 102 880,00 гривень, що становило еквівалент 80 000,00 доларів США, відповідач 1 отримав двома траншами: перший транш у розмірі 70 000,00 доларів США було отримано 23.12.2016, про що міститься розписка на Додатковому договорі до Договору позики від 23.12.2016 та 03.01.2017 за заявою відповідача- 1 було надано другий транш у розмірі 10 000,00 доларів США , про що міститься розписка на відповідній заяві. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Вказує,\~що відповідно\~до п. 3.4 Додаткового договору до Договору позики, погашення позики та процентів у такій черговості: 1)у першу чергу сплаті підлягає неустойка (штраф, пеня); 2)у другу чергу сплачуються проценти за користування позикою; 3)у третю чергу сплачується основна сума позики. Зазначає, що відповідачам неодноразово були пред`явлені претензії та вимоги про усунення порушень, що виникли з Договору позики від 23.12.2016, однак останні не виконують умови договору та не погашають заборгованість. Просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу в розмірі 24\~495\~986 грн. 42 коп., які складають з: боргу по тілу кредиту 2\~102\~880, 00 грн., борг по відсоткам 22\~111\~320, 50 грн. та інфляційні збитки 281785,92 грн. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 19.12.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 05.02.2018 судом зроблено запит до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві. 17.01.2018 та 01.03.2018 на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 01.03.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 24.04.2018 в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. 14.06.2018 до суду відповідачем [PERSON] було подано до суду подано відзив на позовну заяву. В своєму відзиві заперечує проти позовних вимог пред`явлених до нього та вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогами до поручителя, оскільки строк дії договору поруки закінчився та поруку припинено. Також вважає, що договір поруки укладено під впливом обману та перевищує межі відповідальності відповідача-2. як майнового поручителя. Просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 23.12.2016. Ухвалою суду від 20.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 14.12.2018 заяву [PERSON] про забезпечення позову було повернуто заявнику. Ухвалою суду від 28.01.2019 було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що на праві приватної власності належить [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача- 2 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві та проти відмовити в задоволенні позову як необґрунтованого. Відповідач- 1 в судове засідання не з`явився, про час та місце справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 23.12.2016 між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір позики на суму 2 102 880,00 гривень, що еквівалентно 80 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладання договору (а.с.52-53). 23.12.2016 було укладено\~Додатковий договір\~до Договору позики\~від 23.12.2016,\~відповідно до\~п.\~2.1\~передбачено строк\~повернення позики\~в строк\~до 23.03.2017 (а.с.54-56). Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Як вбачається з Додаткового договору\~до Договору позики від 23.12.2016, відповідачем-1 було отримано кошти у розмірі 70000 дол. США, про що зазначено в самому договорі його особистим підписом. Крім того, на підставі заяви відповідача-1 від 01.01.2017, останньому було видано 263\~656,00 грн., що еквівалентно 10000 дол. США. про що свідчить заява та розписка відповідача-1 про отримання коштів (а.с.63). Так, у забезпечення виконання договору позики 23.12.2016 між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки, згідно якого відповідач-2 виступив поручителем та зобов`язався відповідати по зобов`язаннях відповідача-1, що витікають із Договору позики від 23.12.2016 у повному обсязі (а.с.58). Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики 23.12.2016 між позивачем та відповідачем-2 було також укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченко О.Л., реєстровий № 1779 за умовами якого відповідач-2 за нотаріально посвідченою згодою дружини - [PERSON] був переданий об`єкт житлової нерухомості (квартира) загальною площею 162,5 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.60-61). Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 2\~102\~880,00 грн. у визначений строк позивачу не повернув, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 заборгованості згідно договору позики від 26.12.2016 у розмірі 2\~102\~880,00 грн. є обґрунтованими. Відповідно до п.3.1 Додаткового договору до Договору позики, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становлять 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату її повернення. Так, за розрахунком позивача, відсотки відповідно до п. 3.1 договору, за період з 03.01.2017 по 20.07.2018 складають 1 984 408,99 грн. Вказаний розрахунок узгоджується з умовами взятих відповідачем-1 зобов"язань, матеріалами справи та не спростований відповідачем-1, а тому суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача і в цій частині позову. Стаття 625 ЦК встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими. Частина перша статті 509 ЦК визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті). Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.\~3.4\~Додаткового договору\~до Договору\~позики,\~погашення позики\~та процентів\~у такій\~черговості: у першу чергу сплаті підлягає неустойка (штраф, пеня); у другу\~чергу сплачуються\~проценти за\~користування позикою; у третю чергу сплачується основна сума позики. Відповідно до абз.1 п. 4 Договору позики, у разі несвоєчасного виконання зобов`язання Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцеві неустойку в розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, за розрахунком позивача, неустойка відповідно до п. 4 договору позики, за період з 03.01.2017 по 20.07.2018 складає 20 355 878, 40 грн., що значно перевищує розмір основного боргу. Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. На думку суду, такі дії позивача щодо нарахування значного розміру пені можуть тлумачитися як виявлення ознак недобросовісності. Тому у світлі вищезазначених міркувань та з огляду на усі наявні матеріали, суд вважає за потрібне ухвалити рішення на засадах справедливості, зменшивши розмір пені до суми основного боргу, тобто до 2\~102\~880,00 грн. Така правова позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03.09.2014 № 6-100цс14. Крім того, відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати за період з квітня 2017 року по травень 2018 року, що становлять 281 785,92 грн., а також 3% річних в розмірі 83 652,50 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 2\~102\~880,00 грн., відсотків у розмірі 1\~984\~408,99 грн., 3 % річних у розмірі 83 652,50 грн., пені у розмірі 2\~102\~880, 00 грн. та інфляційних витрат у розмірі 281 785,92 грн. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з розрахунку позивача, відповідачем були сплачені грошові кошти у розмірі 417 763,40 грн. на погашення відсотків, а тому вказана сума має бути зараховано в загальний розмір заборгованості по відсоткам. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, з відповідача-1 на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти за Договором позики та Додатковим договором позики у розмірі 6\~137\~844, 01 грн., які складаються з суми: позики у розмірі 2\~102\~880,00 грн., відсотків у розмірі 1\~566 645, 59 грн., 3 % річних у розмірі 83 652,50 грн., пені у розмірі 2\~102\~880, 00 грн. та інфляційних витрат у розмірі 281 785,92 грн. Разом з тим, позов в частині пред"явлених вимог до [PERSON] , як солідарного боржника не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, у забезпечення виконання договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем-1, 23.12.2016 між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки, згідно якого відповідач-2 виступив поручителем та зобов`язався відповідати по зобов`язаннях відповідача-1, як солідарний боржник. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач просить стягнути з відповідача-2 солідарно суму боргу на свою користь, посилаючись на те, що боржник і поручитель виступають перед кредитором як солідарні боржники. В той же час, в ході розгляду справи по суті вказана редакція ч.4 ст.559 ЦК України буда змінена, а тому вважає, що він в межах визначеного законом трирічного строку звернувся до суду з вимогою до поручителя. Разом з цим, суд не може погодитись з вищевикладеним, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Частиною 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В той же час, ч.3 ст. 5 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Так, відповідно до п. 3.2 Договору поруки від 23.12.2016, передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також коли позикодавець протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Відповідно до ч.2 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Звідповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, між позивачем та відповідачем-2 було погоджено строк, згідно якого дія договору поруки вважається припиненою, яка також відповідала дії у часі нормативного акта визначеної вимогами ч.4 ст.559 ЦК України в редакції Закону № 1414-VIII від 14.06.2016. Крім того, суд вважає, що частина четверта статті 559 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2478-VIII від 03.07.2018 не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки спірні правовідносини виникли після набрання її чинності. За таких обставин, доводи позивача в обгрунтування строку пред"явлення вимоги до поручителя відповідно до редакції ч.4 ст.559 ЦК України із змінами, внесеними згідно із Законом № 2478-VIII від 03.07.2018, суд вважає помилковими. Відповідно до ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції\~Закону №\~1414-VIII\~від 14.06.2016, порука припиняється після строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, законодавець пов`язує дію поруки з терміном, протягом якого має бути пред`явлена вимога до поручителя. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 1519/2-3165/11 від 03.07.2019 зазначено, що відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга\~статті 252 ЦК). Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні\~статті 251 ЦК. Тому має застосовуватися припис частини четвертої\~статті 559 цього кодексу\~у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Строк, передбачений частиною четвертою\~статті 559 ЦК, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої\~статті 559 ЦК\~словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15). Так, відповідно до п. 3.2 Договору поруки від 23.12.2016, передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також коли позикодавець протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Як вбачається з графіку платежів відповідно до додаткового договору до договору позики від 23.12.2016 та додатку до договору поруки від 23.12.2016 між сторонами встановлено дати погашення позики та процентів, а саме: 23.12.2016, 22.01.2017, 21.02.2017 та 23.03.2017. За таких обставин, перебіг шестимісячного строку для пред`явлення позивачем вимоги до поручителя - [PERSON] , розпочався 24.03.2017 та закінчився 24.09.2017. Разом з тим, позивач вказує, що звертався з претензією до відповідачів про досудове врегулювання та виконання вимоги про сплату боргу. Однак, з матеріалів справи вбачається, що жодну з вимог [PERSON] не отримував, а його підпису на повідомленнях, наданих позивачем до суду, не міститься. Разом з цим, суд враховує, що саме пред`явлення позову, а не будь-якої іншої вимоги, є належним пред`явленням вимоги до поручителя, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-53 цс 14 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.09.2014 . Встановлено, що позивачем пред"явлено позов до суду , в тому числі і до поручителя лише 18.12.2017. Виходячи з того, що порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, який спрямований на забезпечення виконання основного зобов`язання, а обсяг зобов`язань поручителя визначається, як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначений обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, не пред`явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, свідчить про припинення поруки. З огляду на викладене, вимоги пред`явлені позивачем до відповідача-2, як поручителя про стягнення заборгованості за довогором позики, суд вважає необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог у цій частині суд вважає за необхідне відмовити. Разом з тим, суд не приймає доводи відповідача-2 про те, що договір поруки укладено під впливом обману та перевищує межі відповідальності відповідача-2, як майнового поручителя, з огляду на укладання також договору іпотеки, оскільки вважає їх необгрунтованими та не підтверджені відповідними доказами по справі. Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.10 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 8000,00 грн.

Outcome: partial