Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , вказавши, що 06.08.2016 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб в Комунарському відділі РАЦС ЗМУЮ, актовий запис № 520. Від цього шлюбу мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , який у даний час проживає з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Шлюб видався невдалим, відповідач не дбав про сім`ю, тому рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.06.2019 року шлюб було розірвано. Також, судовим рішенням було встановлено, що відповідач батьківські обов`язки не виконував, у зв`язку із чим, судом було вирішено стягнути з нього аліменти на утримання сина в розмірі 2000,00 грн. щомісячно. Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не бере участі у вихованні сина. Позбавлення відповідача батьківських прав на думку позивачки позитивно вплине на інтереси дитини та сприятиме захисту прав сина в майбутньому. Позивачка просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] . У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася з невідомих суду причин, направила до суду заяву з проханням слухати справу в її відсутність, позов підтримала і просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судові засідання неодноразово не з`являвся з невідомих суду причин, про день і час судових засідань повідомлений у встановлений законом порядку, відзиву на позов не надав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському району направив до суду заяву з проханням слухати справу в його відсутність, полагався на розсуд суду. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району направив до суду заяву з проханням слухати справу в його відсутність, просив прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини, враховуючи висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених уст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяву позивача та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов пред`явлений обгрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст..89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] являється батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 06.08.2016р. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.06.2019 року шлюб було розірвано. Також, судовим рішенням було встановлено, що відповідач батьківські обов`язки не виконував, у зв`язку із чим, судом було вирішено стягнути з нього аліменти на утримання сина в розмірі 2000,00 грн. щомісячно. Суду був наданий висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 17.02/01-27/757 від 23.06.2021р., відповідно до якого вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 12.05.2017 року № 334/4022/16-к [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, призначено покарання за ч.1 ст.289 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеним за даним вироком більш суворим призначеним вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21.06.2016 року призначено остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст..75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом 3 років іспитового строку не винить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язків. Після розірвання шлюбу батько самоусунувся і не бере участь у вихованні та догляді за дитиною, не цікавиться його життям та здоров`ям, фінансово не утримує. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, станом на 03.03.2021 року складає 53533,41 грн. Спеціалістами відділу служби здійснювалися виходи за адресою мешкання відповідача, залишалися запрошення, але жодної реакції не було і з метою захисту інтересів дитини, вважають за можлива позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved