Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів із зазначеним позовом, в якому просить суд : 1.Ухвалити рішення, яким визнати негативну інформацію щодо [PERSON], що зазначена в письмовому клопотанні про постановлення окремої ухвали суду від 28 січня 2015 року по справі № 289/2178/14-а та у письмових дебатах від січня 2014 року по справі № 289/2178/14-а адресовані [PERSON] (відповідачем-2) та ТОВ «Наталка ЛТД» (відповідачем-1) Радомишльському районному суду Житомирської області недостовірною й такою, що принижує його гідність, честь та ділову репутацію, зокрема: це про факт дачі ним хабара міському голові [PERSON] в розмірі 100 «баксів», а також вчинення наруги над державними символами України; 2.Зобовязати відповідача-2, [PERSON] та відповідача-1, ТОВ «Наталка ЛТД» спростувати вищевказану інформацію шляхом відкликання вказаних вище Клопотання та Судових дебатів; 3.Визнати недостовірною інформацію подану 24.01.2015 року в коментарі [PERSON] до статті «У РАДОМИШЛІ ТОВАРИСТВО «НАТАЛКА ЛТД» СУДИТЬСЯ З [PERSON]», що була розміщена на Інтернет сайті «Радомишль.інфо» 22 січня 2015 року та зобовязати відповідача-3, власника Інтернет сайту [PERSON], опублікувати спростування вищевикладеної неправдивої інформації помістивши текст під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» та опублікувати резолютивну частину винесеного по даній цивільній справі судового рішення не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили на 1-ій сторінці Інтернет сайту «Радомишль.інфо» та забезпечити находження статті на цій сторінці протягом не менше як 5 діб; 4.Стягнути на користь позивача суму коштів в загальному розмірі 60\~899 гривень в рахунок відшкодування нанесеної йому моральної шкоди в такому порядку: -з відповідача-1, ТОВ «Наталка ЛТД» в особі директора, [PERSON] 30\~000 грн.; -з відповідача-2, [PERSON] 30\~000 грн.; -з відповідача-3, власника Інтернет сайту «Радомишль.інфо», [PERSON] 899 (вісімсот девяносто девять) грн. 5.Судові витрати по даній справі стягнути з Відповідачів на користь позивача в повному обсязі в солідарному порядку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.01.2015 року на Інтернет сайті «Радомишль.інфо» було розміщено статтю «У РАДОМИШЛІ ТОВАРИСТВО «НАТАЛКА ЛТД» СУДИТЬСЯ З [PERSON]», в якій йшлося про те, що шляхом внесення змін у рішення сесії міської ради від 15.07.2005 року, міською радою, на погляд товариства: «…протиправно вилучено земельну ділянку по вул. Карпенка, що в м. Радомишлі…» (цитата з статті). 24.01.2015 року в 16 год. 47 хв. на тому ж сайті в коментарях до вказаної вище статті було було розміщено коментар [PERSON] Відповідача-2: «І не просто вилучили, а надали частину цієї ділянки заступнику міського голови [PERSON] - торгашу… для комерційної діяльності, причому прямо всередині торгівельного павільйону, побудованого ТОВ «Наталка ЛТД»…на умовах сервітуту. Як сказав [PERSON] на засіданні комісії: А мене вообще небуло...А за що голосували ці дибіли спитайте у них. Золоті слова. Після того, як розглянеться кримінальне провадження у відношенні [PERSON] і його немолодої команди, торгаш в павільйон ТОВ «Наталка ЛТД» буде пробиратись через підкоп. Хоче торгаш [PERSON] відкрити для радомишлян новий магазин секс шоп називається. І коли вже Бог депутатам міськради хоч трохи розуму добавить...» Позивач вважає, що оприлюднена в такий спосіб відповідачем-2 та відповідачем-3 недостовірна інформація є негативною та недоведеною, натомість стала такою, що ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, а відповідно, завдала шкоди його особистим немайновим правам. Крім того, відповідачем-1 [PERSON] та відповідачем-2 [PERSON] 28.01.2015 року до Радомишльського районного суду було подано клопотання про постановлення окремої ухвали суду, в рамках розгляду справи № 289/2178/14-а за позовом ТОВ «Наталка ЛТД» до міського голови [PERSON] В даному клопотанні (стор. 2-3) відповідач-1 та відповідач-2 описують факт дачі позивачем хабара міському голові [PERSON] в розмірі 100 «баксів» тобто, фактично звинувачують його у протиправних діях, за які передбачена кримінальна відповідальність, крім того, образливо описують [PERSON] («вискочив із свого кабінету, як чортик із табакерки»), його зовнішність («і, побачивши затуманеними баньками заяву», «небритого папуаса під назвою [PERSON]Б.») та роблять субєктивні судження щодо його здоровя («провали в памяті мучать», «в запалених хабарами мізках») принижуючи в такий спосіб його гідність та честь. В тому ж документі був наведений факт співання [PERSON], в складі «дуету міськради», пісні «[PERSON] воду» на мотив Державного Гімну України «Ще не вмерла України» тим самим звинувативши позивача в нарузі над державними символами. Крім того, відповідачем-1 [PERSON] та відповідачем-2 [PERSON] до Радомишльського районного суду, в рамках розгляду справи № 289/2178/14-а за позовом ТОВ «Наталка ЛТД» до міського голови [PERSON], було подано документ під заголовком «Судові дебати», в якому також вбачаються звинувачення позивача в нарузі над державними символами : «…Топольницького В.І….зазначив заступник міського голови [PERSON], він знає особисто, оскільки цей громадянин не раз підспівував йому в другому кабінеті пісеньку «Ще не вмерла Україна, ги-ги…ні слава ні воля»…», та знову ж таки дали субєктивну характеристику особистості позивача («заступник міського голови [PERSON], зазначив, що не памятає давно було, та й «будун» пройшов) та описали його, використовуючи незрозумілі порівняння (вискочив із свого кабінету, як чортик із табакерки, і, побачивши заяву ТОВ «Наталка ЛТД»…схопив її і руками, і зубами»), його зовнішність («небритого папуаса під назвою [PERSON]Б.») та знову ж таки описували факт дачі ним хабара міському голові [PERSON] в розмірі 100 «баксів», тобто, як вважає позивач [PERSON], характеризують його як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон, і такого, який не має високих моральних цінностей. Позивач вважає, що в такий спосіб позивачі посягнули на його охоронювані законом права і свободи, й принизили його гідність та честь шляхом розповсюдження негативної та недостовірної інформації в письмовій формі, що стало відомо великому колу людей. У звязку з неправомірним поширенням відповідачами широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача, останньому завдано моральної шкоди, яка виражена в постійному нервовому напруженні, психологічних стражданнях, погіршенні стану здоровя, тому просить відшкодувати завдано йому моральну шкоду у визначеному в позові розмірі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання не зявилася, заперечень проти позову не надавала, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином (а.с.192,199,220,225). Відповідач-2 [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував за їх безпідставністю та надуманістю. В своїх запереченнях зазначив, що в коментарі до статті надані оціночні судження [PERSON], а чи є коментатор [PERSON] і відповідач-2 [PERSON] однією особою позивачем не доведено. Зазначений коментар міг залишити під ніком [PERSON] хто завгодно. Також вважає, що такі роздруківки Інтернет-сторінок самі по собі не можуть бути доказом у справі. Щодо позовних вимог в частині подання до суду в рамках розгляду справи № 289/2178/14-а за позовом ТОВ «Наталка ЛТД» до міського голови [PERSON] документів під назвою «Клопотання» та «Судові дебати» зазначив, що до цих процесуальних документів позивач [PERSON] не має жодного відношення, оскільки він не є стороною по тій справі. Вказує, що в перерахованих документах немає жодного слова «хабар», а твердження позивача про звинувачення його в нарузі над [PERSON] символами також нічим не підтверджені, так як жодного словосполучення Державного Гімну України документи не містять. З приводу стягнення моральної шкоди зазначає про відсутність жодних підстав для задоволення зазначених вимог. Відповідач-3 [PERSON] в судовому засіданні 29.02.2016 року проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав, що він не являється власником Інтернет сайту «Радомишль.інфо» і ніякого відношення до статті та коментарів до неї на зазначеному сайті не має. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] міської ради Житомирської області в судовому засіданні 29.02.2016 року пояснив, що брав участь у розгляді цивільної справи № 289/2178/14-а за позовом ТОВ «Наталка ЛТД» до міського голови [PERSON], знайомився з матеріалами справи, і можливо робив з неї копії, які можливо передав міському голові [PERSON], точно не памятає, в вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі постанова Пленуму ВСУ №1) належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщений зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. В порядку досудової підготовки справи до розгляду за клопотанням позивача судом було витребувано інформацію з ТОВ «Хостінг України» про власника веб-сайту «Радомишль.інфо». Згідно отриманої відповіді споживачем послуг реєстрації доменного імені «radomyshl.іnfо» та послуг хостингу відповідного веб-сайту являється [PERSON]. Іншими даними щодо особи споживача послуг реєстрації доменного імені «radomyshl.іnfо» та послуг хостингу відповідного веб-сайту Товариство не володіє (а.с.216). Як вбачається із матеріалів справи 22.01.2015 року на Інтернет сайті «radomyshl.іnfо» на сторінці новини було розміщено статтю «У РАДОМИШЛІ ТОВАРИСТВО «НАТАЛКА ЛТД» СУДИТЬСЯ З [PERSON]», в якій йшлося про те, що шляхом внесення змін у рішення сесії міської ради від 15.07.2005 року, міською радою, на погляд товариства: «…незаконно та протиправно вилучено земельну ділянку по вул. Карпенка, що у м. Радомишлі…» (цитата з статті Т.1 а.с.179). 24.01.2015 року в 16 год. 47 хв. на тому ж сайті в коментарях до вказаної вище статті було розміщено коментар [PERSON]: «І не просто вилучили, а надали частину цієї земельної ділянки заступнику міського голови [PERSON]-торгашу… для комерційної діяльності, причому прямо всередині торгівельного павільйону, побудованого ТОВ «Наталка ЛТД»…на умовах сервітуту. Як сказав [PERSON] на засіданні комісії: А мене тоді вообще небуло...А за що голосували ці дибіли спитайте у них. Золоті слова. Після того, як розглянеться кримінальне провадження у відношенні [PERSON] і його немолодої команди, торгаш в павільйон ТОВ «Наталка ЛТД» буде пробиратись через підкоп. Хоче торгаш [PERSON] відкрити для радомишлян новий магазин секс шоп називається. І коли вже Бог депутатам міськради хоч трохи розуму добавить...» (Т.1 а.с.11). Розглянувши заявлену вимогу позивача щодо визнання недостовірною та спростування вищевикладеної неправдивої інформації суд прийшов до наступного. По перше, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач-2 [PERSON] є автором коментаря під розміщеною в мережі Інтернет статтею на сайті «radomyshl.іnfо», крім того позивачем не доведено, що інформація, яка міститься в коментарі під статтею є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При цьому положення ст. 34 Конституції України повинні тлумачитись у відповідності з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, вираженою в його рішеннях. Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини Лінгенс проти Австрії(1986р.) та від 29.03.2005р. у справі Українська прес-група проти України, які є джерелом права, зазначено: У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки, як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночними судженнями, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Статтею 30 Закону України Про інформацію, в редакції від 13.01.2011р. встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на момент опублікування вказаної статті та розміщення коментаря працював заступником міського голови, депутатом [PERSON] міської ради, а відтак являвся публічною особою. Вказане дає підстави вважати, що позивач під час виконання своїх безпосередніх функцій міг бути підданий гострій критиці з боку громадськості. З огляду на викладене інформація, що поширюється засобами масової інформації та представниками громадськості з приводу діяльності публічних осіб слід розцінювати як оціночну, що відповідно ст.30 Закону України «Про інформацію» не є підставою для притягнення фізичної чи юридичної особи, що поширює такі відомості до відповідальності, крім випадків, коли така інформація містить фактичні дані та стосується конкретної фізичної або юридичної особи. Інформація, яка була поширена в коментарі до статті «У РАДОМИШЛІ ТОВАРИСТВО «НАТАЛКА ЛТД» СУДИТЬСЯ З [PERSON]» відноситься до оціночних суджень, що стосуються діяльності публічної особи та не може бути визнаною такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів коментатора, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Щодо фактів подання відповідачем-1 [PERSON] та відповідачем-2 [PERSON] 28.01.2015 року до Радомишльського районного суду клопотання про постановлення окремої ухвали суду та документу під назвою «Судові дебати», в рамках розгляду справи № 289/2178/14а за позовом ТОВ «Наталка ЛТД» до міського голови [PERSON] судом встановлено наступне. Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У відповідності до абзаців 3 та 5 п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 1 інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Зазначені в Постанові Пленуму ВСУ розяснення спростовують заперечення [PERSON], що позивач [PERSON] до процесуальних документів під назвою «Клопотання» та «Судові дебати» не має жодного відношення, оскільки останній не є стороною у справі №289/2178/14а. Як вбачається із наданих позивачем копій зазначених спірних документів під назвою «Клопотання» та «Судові дебати» подавалися вони в рамках адміністративної справи за позовом ТОВ «Наталка ЛТД» до [PERSON] міського голови представником за довіреністю [PERSON] і ним же були підписані. При дослідженні змісту вказаних документів в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в принизливій, непристойній формі, яка суперечить прийнятому у суспільстві спілкуванню між людьми, в справі, по якій [PERSON] не являвся стороною, надав негативну характеристику позивачеві та його зовнішності : «…вискочив із свого кабінету, як чортик із табакерки…», «…і, побачивши затуманеними баньками заяву…», «…небритого папуаса під назвою [PERSON]Б…», «провали в памяті мучать», «…в запалених хабарами мізках…», «…заступник міського голови [PERSON], зазначив, що не памятає давно було, та й «будун» пройшов…». Суд вважає, що зазначені висловлювання відповідача-2 [PERSON] носять характер образи, а не оціночних суджень в розумінні ст. 30 Закону України "Про інформацію". В цих же документах [PERSON] описує факт дачі позивачем хабара міському голові [PERSON] «…заступник міського голови [PERSON]Б… витягнув 100 «баксів», і, одразу ломанувся в кабінет міського голови [PERSON], так би мовити, з подношенієм». Крім того, із змісту викладених обставин вбачається наруга над державними символами, а саме : «Інші двері ведуть з кабінету [PERSON] до іншого… щоб відвідувачам не було чути співу «[PERSON] воду…» (нині цей спів у виконанні дуету міськради називається «Ще не вмерла Україна»)», «…Топольницького В.І….зазначив заступник міського голови [PERSON], він знає особисто, оскільки цей громадянин не раз підспівував йому в другому кабінеті пісеньку «Ще не вмерла Україна, ги-ги…ні слава ні воля», таким чином охарактеризував його як особу, що з легкістю порушує закон, і такого, який не має високих моральних цінностей. У суді відповідачем не доведено, що поширена ним в документах «Клопотання» та «Судові дебати» про позивача негативна інформація є достовірною. До твердження [PERSON] що слово «хабар» у вказаних спірних документах не зазначалося суд відноситься критично, так як застосоване відповідачем-2 слово «подношеніе» суті сказаного не змінює, так як не змінює суті сказаного заміна [PERSON] словосполучення [PERSON] України, на «пісенька» (а.с12 зв.). З огляду на зміст сказаного та використані мовні засоби, заявлена інформація за своєю суттю не є критикою чи оцінкою дій позивача, а являє собою твердження, що містить конкретні фактичні дані і явно не є оціночним судженням. Досліджені в судовому засіданні копії листування [PERSON] з державними органами та інші копії документів ніякої доказової інформації, яка має значення для розглядуваної справи, не містять(а.с.40,55-69, 79,129-134). Посилаючись на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року [PERSON] на свій розсуд трактує встановлені при розгляді справи обставини, а саме що «судді апеляційної інстанції фактично прописали злочин в діях [PERSON] надання завідомо неправдивих показань свідком» (а.с.136). Зазначає, що оспорювані «Клопотання» та «Судові дебати» були дослідженні Житомирським апеляційним адміністративним судом та їм було надано правову оцінку, в той же час із змісту зазначеної постанови дослідження судом вказаних документів та обґрунтування ними постанови суду від 07.04.2015 року не вбачається (а.с.139-140). Суд зазначає, що відповідач-2 [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо належності та допустимості наданих позивачем доказів, а саме те, що позивачем не надано оригіналів документів під назвою «Клопотання» та «Судові дебати» для дослідження в судовому засіданні, при цьому категорично відмовився від дослідження матеріалів архівної судової справи, в якій знаходяться оригінали спірних документів. Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що висловлені відповідачем оціночні судження та думки, що стосуються позивача, слід визнати такими, що порочать гідність, честь та ділову репутацію позивача та порушують його особисті немайнові права: на повагу до його гідності та честі. Вказані немайнові права позивача підлягають захисту за судовим рішенням. Суд також вважає доведеним, що вказана негативна інформація - субєктивна думка відповідача відносно позивача, висловлена в брутальній та принизливій формі, була умисно поширена відповідачем-2 [PERSON], а саме доведена до відома невизначеного кола людей. В той же час суд зазначає, що наявність неправомірних дій з боку відповідача-1 директора ТОВ «Наталка ЛТД» [PERSON] щодо позивача [PERSON] в судовому засіданні не доведено, тому позовні вимоги в частині визнання факту розповсюдження нею негативної інформації щодо позивача та стягнення з [PERSON] моральної шкоди задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобовязання відповідачів спростувати вищевказану інформацію шляхом відкликання документів під назвою «Клопотання» та «Судові дебати» так як вказані документи були приєднані до матеріалів судової справи, досліджені в судових засіданнях, на теперішній час справа знаходиться в архіві суду на зберіганні і відсутні правові підстави для вилучення процесуальних документів із матеріалів справи. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а так само і ст. 34 Конституції України передбачають, що кожна людина має право на свободу вираження поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом. Суд, розвязуючи спір, у цій справі з огляду на розяснення постанови Пленуму ВСУ №1 в п. 17 виходить з того, що він в силу ст. 124 Конституції України не вправі вдаватися в оцінку повідомлених в документах під назвою «Клопотання» та «Судові дебати» відомостей на предмет їх правдивості, що б не порушити заборони повторної переоцінки доказів, але цим не виключається розвязання спору з приводу захисту поваги до честі і гідності від поширення відомостей, які не були доказами у справі й не могли ними бути, маючи ознаки образи приватній особі, межі критики поведінки якої є найвужчими в розумінні ч. 2 ст. 10 зазначеної Конвенції. Звідси, суд звертає увагу на те, що після декриміналізації образи і наклепу, юридичний склад яких був розкритий Пленумом Верховного Суду України в п. 11 постанови № 7 від 28.09.1990 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій», ці порушення склали форми дифамації як цивільно-правового делікту. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду (п. 19 постанови Пленуму ВСУ №1). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності і вважає, що визначений позивачем розмір грошового відшкодування не є співмірним із заподіяною шкодою, а тому підлягає задоволенню частково. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд зважує на тривалість психологічних страждань, їх глибину та суть, недоведеність позивачем погіршення стану здоровя, а також на те, що позивач має відчути допомогу адекватну немайновим втратам, понесеним у звязку з посиленим психоемоційним навантаженням через пережиті хвилювання в обстановці судового процесу, що в цій справі має істотне значення. У звязку з цим, не переслідуючи метою кару правопорушника - це не властиво цивільному (приватному) праву, а слідуючи виконанню завдання відновити правове становище позивача, суд вважає доведеним згідно з ст. 23 ЦК України відшкодування завданої моральної шкоди на суму 3000 гривень. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача-2 [PERSON] судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 977,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial