Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 01.03.2003 року вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 20.10.2015 року, від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO], відповідач ще влітку 2015 року забрала всі свої речі та пішла проживати за іншою адресою, донька залишилася з позивачем. 12.09.2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON], хоча донька постійно проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні. Позивач просив суд визначити місце проживання їхньої доньки [PERSON] [INFO] разом з батьком; припинити стягнення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання їхньої доньки [PERSON]; стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25.01.2017 року до її повноліття. В судовому засіданні позивач та його представник зменшили позовні вимоги та просили суд визначити місце проживання доньки сторін [PERSON] [INFO] разом з батьком; припинити стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання їхньої доньки [PERSON]. Після уточнення позовних вимог відповідач позов визнала. Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судовому засіданні підтримала висновок виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, оскільки це відповідає інтересам дитини, яка сама висловила бажання проживати саме з батьком, у вирішенні питання про припинення стягнення аліментів покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймають участь у розгляді справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з наступних підстав. По справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2003 року, шлюб було розірвано відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.10.2015 року по справі № 357/11427/15-ц 2/357/3617/15 за позовом [PERSON], що стверджується копією цього рішення, яке набрало законної сили 03.11.2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] [INFO], що слідує з копії свідоцтва про народження дитини. В судовому засіданні встановлено, що до розірвання шлюбу, сторони з донькою проживали у квартирі № [ADDRESS], квартира належить на праві власності матері позивача. Після розірвання шлюбу позивач з донькою проживає за вказаною вище адресою, що стверджується копією довідки Товариства власників квартир «Першотравневець», а відповідач проживає по [ADDRESS], це житло їй не належить, зареєстрована в [ADDRESS]. Згідно копії акту обстеження умов проживання від 29.12.2016 року, складеного представниками служби у справах дітей Білоцерківської міської ради за місцем проживання позивача з донькою, житло складається з 3-х житлових кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, житлові кімнати оформлені як вітальня, спальня, дитяча кімната, умебльовані згідно з функціональним призначенням, житло підтримується в належному санітарно-гігієнічному стані, позивачем створено всі умови для проживання та всебічного розвитку його доньки. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками малолітня [PERSON] залишилася проживати з батьком, але у зв'язку з тим, що позивач був призваний на службу та приймав участь в АТО, донька деякий час проживала з матір'ю, але після його повернення з вересня 2016 року постійно проживає з ним. Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 84 від 14.03.2017 року «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON]», визначено місце проживання дитини разом з її батьком, який проживає за адресою: [ADDRESS], що слідує з цього рішення. Як вбачається зі змісту рішення, дане питання розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на засіданні була присутня мати дівчинки, яка не заперечувала щодо проживання дочки з батьком, комісією було також враховано бажання [PERSON] проживати саме з батьком. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини. В ст.150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так у вказаній статті зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради, який являється органом опіки і піклування, 14.03.2017 року було прийнято рішення за № 84, на яке вказано вище, «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON]» і згідно до висновку, який міститься у вказаному рішенні, місце проживання дитини визначено разом з батьком. За ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В судовому засіданні було вислухано думку малолітньої [PERSON], яка вказала на те, що вона бажає проживати з батьком, що вона зустрічається з матір'ю, яка надає їй кошти по 50-80 грн., також інколи купляє одяг, вести домашнє господарство їм допомагає бабуся. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дочки до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом приймаються до уваги ті обставини, що після розлучення батьків [PERSON] залишилася проживати з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов'язки, забезпечує дитину всім необхідним, у квартирі, де проживає батько з [PERSON], вона має окрему кімнату, це її світ, де вона звикла проводити час, де вона відчуває себе комфортно і захищено. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання малолітньої доньки сторін разом з батьком судом, крім наведених вище обставин, враховується думка та бажання самої [PERSON], а також той факт, що мати дівчинки не заперечує щодо її проживання з батьком. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою саме забезпечення інтересів дитини, необхідно на даний час визначити місце проживання дитини з батьком, оскільки останній найбільш оптимально може забезпечити умови проживання та виховання дитини. Суд також вважає, що в даному випадку дитина не буде розлученою з матір'ю, оскільки мати дівчинки проживає не в іншому населеному пункті, мати має можливість за бажанням приймати участь у вихованні та утриманні своєї доньки, цікавитися її навчанням та успіхами, станом здоров'я, піклуватися про неї. Отже, проаналізувавши все наведене вище, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини саме з батьком, оскільки це буде в її інтересах з врахуванням її бажання, а вирішити питання всупереч думці дитини в даному випадку підстав немає, тоді як всі норми законодавства і міжнародного права першочергову увагу при вирішенні такого спору приділяють як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач просив також суд вирішити питання про припинення стягнення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання їхньої доньки, оскільки вона проживає з ним та перебуває на його утриманні. В судовому засіданні встановлено, що за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2016 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання їхньої доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.08.2016 року до досягнення повноліття, що слідує з копії даного рішення. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено судом і вказано вище, донька сторін [PERSON] проживає з батьком та перебуває на його утриманні, її місце проживання визначено разом з батьком, а тому підстави для стягнення з нього аліментів на користь матері дитини, з якою [PERSON] не проживає, відсутні. На підставі ст.88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає відшкодуванню на користь держави за рахунок відповідача судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved