Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся з позовом до суду про визнання недійсним кредитного договору № 28806С134 від 19.10.2006 року укладеного між ним та Відкритим акціонерним товариством «Державний експертно-імпортний банк України» та застосування до сторін наслідків недійсності правочину у вигляді двухсторонньої реституції. Свої вимоги мотивує тим, що 19.10.2006 року між позивачем та ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України», було укладено Кредитний договір № 28806С134 зі змінами та доповненнями, відповідно до умов якого Банк прийняв на себе зобов'язання надати позивачу кредит в розмірі 1 355 000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 15.10.2027 року на придбання житлового будинку, що розташований на земельній ділянці за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Старокиївська, приватний будинок. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватись відповідно до умов договору та графіку щомісячних платежів. 27.08.2014 р. відповідач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, предметом якого була вимога Банку про стягнення з відповідача грошової заборгованості за Кредитним договором. Під час судового розгляду вказаної справи, ухвалою суду від 09.01.2015 року призначено судову економічну (бухгалтерську) експертизу. Згідно із висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Гриненко І.М. за № 4952-45 від 25.06.2015 р. встановлено, що: грошова заборгованість [PERSON] перед Банком по Кредитному договору підтверджена частково на суму 1 556 187,52 швейцарських франків, у Кредитному договорі не визначено сукупну вартість кредиту, позичальник отримував кошти в національній валюті, а не в валюті яка встановлена у Кредитному договорі. Посилаючись на те, що відповідачем не надано позивачу повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, в порушення пунктів 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 розділу 3 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», за якою Банк повинен не просто надавати інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а така інформація має міститися в кредитному договорі або додатку до нього і бути наданою у письмовій формі. А також на те, що умова щодо надання кредиту у сумі 1 355 000,00 швейцарських франків не відповідає дійсності з огляду на те, що відповідно до умов Договору кредит надавався шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника [NUMBER] відкритий у Банку, а тому усі дії сторін вчинені ними щодо укладення та виконання Кредитного договору, були спрямовані на надання відповідачем позивачу саме певної грошової суми у національній валюті України - гривні, та аж ніяк не в швейцарських франках, позивач просить задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним Кредитний договір № 28806С134 від 19.10.2006 р., застосувавши до сторін наслідки визнання правочину недійсним у вигляді двохсторонньої реституції. У судовому засіданні представник позивача з викладених вище підстав просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надавши письмові заперечення та пояснив, що 19.10.2006 р. між Банком та позивачем було укладено Кредитний договір № 28806С134 із змінами та доповненнями. На виконання положень п.2.1 ст. 2 Кредитного договору Банк надав позичальнику кредит у сумі 1 355 000,00 швейцарських франків, з кінцевою датою його погашення 15.10.2027 р., при цьому, позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту у строк та у сумах, визначених графіком, що є додатком до Кредитного договору. Відповідно до Кредитного договору за користування кредитом позивач зобов'язаний сплачувати Банку проценти у розмірі та строки, встановлені Договором та щомісячно сплачувати Банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту (швейцарські франки) у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином LIBOR (12m)+6,52%, але не менше 8,5% річних. Позичальником було порушено порядок погашення кредиту та сплати процентів, нарахованих за користування кредитом, у зв'язку з чим у 2010 та 2011 роках за ініціативою позивача було укладено між сторонами додаткові угоди, відповідно до яких [PERSON] було надано розстрочку у виплаті заборгованості по кредитному договору, яка на той час утворилась та змінено строки і розмір погашення кредитних коштів і нарахованих відсотків відповідно до нового графіку погашення кредиту за договором. Проте, позивачем знову було порушено умови договору з урахуванням внесених змін, в результаті чого, Банк направив позичальнику відповідні вимоги щодо дострокового погашення заборгованості за кредитом, а також про усунення порушення зобов'язань за Кредитним договором. Однак, всупереч взятих на себе зобов'язань, позивачем не погашено у встановлені строки заборгованості за Кредитним договором у зв'язку з чим, Банк звернувся до суду з відповідними вимогами до позивача. Провадження у даній справі на даний час зупинено. Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до умов Договору було здійснено продаж кредитних коштів в розмірі 1 355 000,00 швейцарських франків та проведено зарахування гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника [NUMBER], також здійснено виплату позичальнику гривневого еквівалента кредитних коштів через касу Банку. Надання коштів за Кредитним договором Банком здійснювалося саме у валюті Кредиту, тобто у швейцарських франках, а не у національній валюті, як зазначає позивач. Що стосується вимог позивача щодо того, що Банк не надав йому письмової інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту є не підтвердженим та спростовується змістом Кредитного договору, а також наявністю підпису позивача у Кредитному договорі, Додатках до нього та всіх договорах про внесення змін до Кредитного договору, що свідчить про те, що позивач погодився з усіма умовами Кредитного договору та належним чином був ознайомлений з ними. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як убачається із матеріалів справи, 19.10.2006 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України», назву якого змінено на ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України», було укладено Кредитний договір № 28806С134 відповідно до умов якого банк прийняв на себе зобов'язання надати позивачу кредит в розмірі 1 355 000,00 швейцарських франків з кінцевою датою його погашення 15.10.2027 року на придбання житлового будинку, що розташований на земельній ділянці за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Старокиївська, приватний будинок. При цьому позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту у строк та у сумах, які визначені графіком, що є Додатком до Кредитного договору ( підпункт 2.4.1 пункту 2.4 статті 2 Кредитного договору). Згідно підпункту 2.5.1 п.2.5 ст. 2 Кредитного договору за користування кредитом Позичальник зобов'язався сплачувати Банку проценти у розмірі та строки, встановлені Кредитним договором. Крім того, згідно з п.2.2.1 п.2.2 ст. 2 Кредитного договору Позичальник зобов'язався щомісячно сплачувати Банку проценти за користування кредитом у валюті (швейцарські франки) у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином LIBOR (12m)+6,52%, але не менше 8,5% річних. Відповідно до п.п.2.2.2. Договору позичальник зобов'язаний за рахунок власних коштів до отримання кредиту сплатити Банку комісію за надання кредиту, яка складає 0, 5 % від суми кредиту. Згідно із п.п.2.3.2. Договору кредит надається шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника [NUMBER] відкритий у банку. У п.п.2.4.1. Договору зазначено, що позичальник зобов'язаний погасити кредит шляхом перерахування коштів на рахунок, вказаний у п. п. 2.3.1 Кредитного договору в строк, зазначений в п.2.1 ст. 2 Кредитного договору. Погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання кредиту в сумах, визначених графіком погашення кредиту. Строки, передбачені графіком за Договором є обов'язковими. 19.10.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 28806С134 від 19.10.2006 року відповідно до умов якої було визначено інший порядок погашення кредиту за договором та відсотків за його користування згідно графіка погашення кредиту, а саме: з урахуванням простроченої заборгованості, яка виникла у позивача перед відповідачем. 28.02.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 28806С134 від 19.10.2006 року відповідно до умов якої графік погашення кредиту за договором у додатку № 1 до договору було викладено у новій редакції, з урахуванням простроченої заборгованості, яка виникла у позивача перед відповідачем. Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 610 цього кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У зв'язку з тим, що позивачем не належним чином виконувалися зобов'язання за Кредитним договором, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом, 07.03.2014 р. Банком на ім'я позивача були направлені відповідні вимоги № 153-7/77 та № 153-7/78 про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором, крім того, вимогу № 153-7/161 про усунення порушення зобов'язань за Кредитним договором. Вимогу кредитора позичальник не виконав, а тому у вересні 2014 року Банк звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за Кредитним договором. Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Гриненко І.М. за № 4952-45 від 25.06.2015 р. встановлено, що: грошова заборгованість [PERSON] перед Банком по Кредитному договору підтверджена частково на суму 1 556 187,52 швейцарських франків, у Кредитному договорі не визначено сукупну вартість кредиту, позичальник отримував кошти в національній валюті, а не в валюті яка встановлена у Кредитному договорі. Відповідно до ст. ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії. Як підтверджується матеріалами справи, 05.10.2011 р. ПАТ «Державному експертно-імпортному банку України» Національним Банком України було видано Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій № 2 згідно з додатком до зазначеної ліцензії (а.с.120-121). Як убачається із Договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти в розмірі 1 355 000,00 швейцарських франків, шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за свій рахунок з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок відкритий у банку на його ім»я. Вказана обставина визнається і представниками сторін. Також [PERSON] здійснював погашення кредиту з 2006 року відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, тобто виконував умови передбачені цим договором та визнав їх, у 2010 та 2011 роках укладав із Банком додаткові угоди з метою зміни графіку погашення заборгованості за оспорюваним кредитним договором та тільки після звернення Банку з позовом до суду про дострокове стягнення з нього грошових коштів за кредитним договором, у 2015 році, тобто через 9 років після отримання кредиту, заявляє вимоги про визнання вказаного договору кредиту недійсним. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача щодо порушення відповідачем пунктів 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 розділу 3 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», за якими Банк не зазначив в кредитному договорі або додатку до нього у письмовій формі сукупну вартість кредиту, оскільки оспорюваний договір укладено між сторонами 19 жовтня 2006 року, тобто до винесення Національним банком України вказаної Постанови. Крім того, до кредитного договору було надано графік погашення кредиту, який являється невід»ємним додатком № 1 до оспорюваного кредитного договору який уточнювався протягом дії кредитного договору і містив строки, розмір погашення кредиту та залишок заборгованості за кредитом на кінець періоду. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на означене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Як убачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами. Крім того, позивач вважає недійсним кредитний договір як такий, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», «Про банки і банківську діяльність», містить несправедливі і не зрозумілі умови, укладений внаслідок застосування банком нечесної підприємницької практики та відносяться до таких, що вводять споживача в оману. Також позивач послався на те, що при укладенні договору, Банк всупереч вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, а також не мав права нараховувати пеню та відсотки в іноземній валюті. У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed