Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач Державне житлово-комунальне підприємство НАН України звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , про виселення з службового житла з наданням іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі ордеру від 20.07.2009 року № 4146 до службового житла, як співробітник ДЖКП НАН України, до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було поселено [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] 23.09.2009 року між ДЖКП НАН України та [PERSON] було укладено відповідний договір найму службового приміщення. У зв`язку із переведенням [PERSON] на іншу посаду вказаний договір був розірваний та [PERSON] виселився з займаного приміщення. 07.10.2010 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва, шлюб між [PERSON] та відповідачкою було розірвано. 27.02.2017 року [PERSON] видано ордер на поселення до нового житла за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка разом з дитиною на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] , та заперечує проти добровільного виселення, ігнорує те, що право користування спірним житлом виникло у неї як у члена родини співробітника ДЖКП НАН України та надається в користування як службове. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить виселити [PERSON] та неповнолітню дитину [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з наданням іншого житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та пояснив, що співробітник підприємства [PERSON] вселився до спірного приміщення на час трудових відносин ДЖКП НАН України. На даний час трудові відносини з [PERSON] припинені, йому надано інше житлове приміщення. Оскільки шлюб між відповідачкою та [PERSON] розірвано, [PERSON] безпідставно займає спірне житлове приміщення. У зв`язку викладеним представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що у спірному житловому приміщенні проживає разом зі своєю неповнолітньою донькою. Відповідачка зазначає, що вона сама виховує дитину та іншого житла не має. Крім того, житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] надано нинішній дружині [PERSON] , тому відповідачка з дитиною не може туди вселитись. На підставі викладеного [PERSON] просить суд в задоволені позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що згідно Договору найму службового житла від 23.09.2009 року наймач квартири має право за згодою інших осіб, які проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму. [PERSON] згоду на розірвання Договору не надавала, тому зазначений Договір продовжує діяти. Крім того, [PERSON] на даний час зареєстрований в спірному жилому приміщенні. Відповідачка є одинокою особою з неповнолітньою дитиною, тому не може бути виселена з зазначеного жилого приміщення. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить постановити рішення з урахуванням житлових інтересів малолітньої дитини та розглядати справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ДЖКП НАН України задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі ордеру від 20.07.2009 року № 4146 [PERSON] на сім`ю з трьох осіб (він, дружина [PERSON] та дитина [PERSON] ) було надано службове житло, а саме квартира [ADDRESS] (а.с. 3). 23.09.2009 року між ДЖКП НАН України та [PERSON] був укладений Договір найму службового приміщення (а.с. 4). 07.10.2010 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був розірваний (а.с. 6). 06.06.2017 року Додатковою угодою до договору найму службового житла від 23.09.2009 року на підставі заяви [PERSON] від 08.02.2017 року розірвано договір найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У своїх позовних вимогах позивач просить суд виселити відповідачку та її неповнолітню дочку з займаного жилого приміщення, зважаючи на те, що трудові правовідносини з її чоловіком припинені, шлюб між ними розірвано, а тому підстав для проживання відповідачки з дитиною у службовому житлі немає. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 132 ЖК України осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. ст. 6, 127 ЖК Української РСР житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з малолітньою дитиною з квартири, що є службовим житлом, критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Згідно із ст.. 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Статтею 124 Житлового кодексу України визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ст. 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: -осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; -осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; -осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; -осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; -пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; -одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що будинок за адресою: [ADDRESS] є власністю НАН України і перебуває на балансі ДЖКП НАН України. Спірне жиле приміщення було надано [PERSON] , який перебуває у трудових відносинах з НАН України. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує про те, що трудові відносини з [PERSON] були припинені, при цьому жодних належних доказів на підтвердження припинення трудових відносин з третьою особою суду надано не було. Крім того, закон передбачає заборону виселення з жилого приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Як встановлено при розгляді справи та не оспорювалося учасниками справи, відповідачка [PERSON] проживає разом з неповнолітньою дитиною у спірному жилому приміщенні, тривалий час батько дитини не цікавиться нею, не надає матеріальну допомогу та не спілкується з дитиною. Таким чином, суд вважає підставними та такими, що заслуговують на увагу, доводи відповідачки про те, що вона є одинокою особою з неповнолітньою дочкою, яка не може бути виселена з службового житла. Крім того, позивач просить суд виселити відповідачку разом з дитиною до гуртожитку по [ADDRESS] . Як встановлено при розгляді справи, [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , на сім`ю з трьох осіб (вона, чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] , [INFO]) був виданий ордер № 3 на житлову площу в гуртожитку, а саме право зайняти з сім`єю житлову площу у гуртожитку [ADDRESS] , з 27.02.2017 року по термін роботи в установі НАН України (а.с.8). З наведеного вбачається, що у кімнаті, до якої позивач пропонує вселити відповідачку разом з дитиною проживає нова сім`я третьої особи [PERSON] з 3 осіб. Суд вважає, що вселення відповідачки з дитиною до вказаної кімнати значно погіршить не тільки житлові умови для проживання відповідачки та двох неповнолітніх дітей, але й створить конфліктну ситуацію між колишнім подружжям та новою дружиною третьої особи. Також слід зазначити, що постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2017 року, що набрала законної сили, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, а саме за вчинення економічного насильства відносно своєї неповнолітньої дочки [PERSON] . Відповідно до постанови судді [PERSON] квартирі [ADDRESS] демонтував кран для води, щоб встановити його за місцем свого проживання. Даний факт свідчить про те, що стосунки у колишнього подружжя конфліктні, відношення батька до дитини негативне, він вчиняє дії, направлені на погіршення життя дитини, що також свідчить про те, що спільне проживання в одній кімнаті у гуртожитку є неможливим. Також слід зазначити, що відповідачка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] зареєстровані у спірному жилому приміщенні у встановленому законом порядку, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для виселення відповідачки та її неповнолітньої дитини, а тому суд вважає позов ДЖКП НАН України безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed