Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу матері. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 26.06.2007 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від спільного шлюбу вони мають малолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO], який зареєстрований та проживає разом з батьком. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. В травні 2014 року відповідач виїхала з місця проживання сім'ї, з цього часу не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться його долею, тому виховання та утримання сина повністю здійснює позивач. [PERSON] фактично самоусунулась від обов'язку по вихованню дитини, на зв'язок не виходить, місце проживання її невідоме, на неодноразові вимоги позивача надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу матері не реагує. За таких обставин, оскільки дитині необхідно виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення, тому просять надати такий дозвіл на виїзд без дозволу та супроводу матері строком на 10 місяців з березня 2017 року по грудень 2017 року у супроводі батька до Арабської республіки Єгипет, Швейцарської Конфедерації, Австрійської Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Французької Республіки. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що відповідач ніколи не перешкоджала синові виїзду за кордон, вважала, що йому потрібно відпочивати та оздоровлюватись за межами України, тому вона не уникала, а приходила до нотаріальних органів для оформлення такої заяви. Але дане питання відповідач бажає узгодити з позивачем, уклавши нотаріально посвідчену угоду про надання дозволу батьком дитини на виїзд сина з матір'ю за межі України без супроводу батька. Також вона хоче, щоб позивач особисто прийшов до нотаріуса для перемовин та укладення угоди, а не уповноважував на це свого представника. Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.2, ст.10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як встановлено у судовому засіданні, 26.06.2007 року сторони зареєстрували між собою шлюб (а.с.5). Від спільного шлюбу вони мають малолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO] (а.с.6), який зареєстрований та проживає разом з батьком. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.10-11). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 року було залишено без змін (а.с.7-9), тобто рішення суду першої інстанції вступило в законну силу 26.11.2014 року. За приписами ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2.02.2015 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання їх малолітнього сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини від всіх її доходів щомісяця, починаючи з 30.10.2014 року і до його повноліття (а.с.12-13). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2.02.2015 року було залишено без змін (а.с.16-18), тобто рішення суду першої інстанції вступило в законну силу 16.09.2015 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 року було визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] до 14 років з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.20-23). Дане судове рішення набрало законної сили 30.11.2015 року (а.с.23). Зазначеним процесуальним судовим документом було встановлено, що з червня 2014 року позивач [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS], а відповідачка [PERSON] з цього часу - окремо від родини орендує квартиру [ADDRESS] (а.с.21). Вказані обставини не доказуються при розгляді даної цивільної справи. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Згідно ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 „Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Як зазначає п.22, ч.1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як вбачається з тексту позовної заяви та пояснень позивача та його представника, відповідач, виїхавши в червні 2014 року в орендовану квартиру, не з'являлась до колишнього місця проживання, не цікавилась життям сина, не телефонувала йому, тому встановити її місце проживання, контактні засоби зв'язку для позивача було неможливо. За таких обставин позивач звернувся до суду про надання дозволу щодо виїзду малолітньої дитини за кордон без дозволу матері у супроводі батька. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона ніколи не перешкоджала синові виїзду за кордон, не уникала, а приходила до нотаріальних органів для оформлення такої заяви. Але дане питання відповідач бажає узгодити з позивачем, уклавши нотаріально посвідчену угоду про надання дозволу батьком дитини на виїзд сина з матір'ю за межі України без супроводу батька. Також вона хоче, щоб позивач особисто прийшов до нотаріуса для перемовин та укладення угоди, а не уповноважував на це свого представника. Оцінюючи позицію відповідача у судовому засіданні щодо предмету спору, а також не визнання нею позовних вимог з вказаних підстав, суд вважає, що вона своїми умовами, викладеними позивачу, перешкоджає своєму синові виїзду за кордон з батьком, так як нотаріально посвідчена заява про надання дозволу дитині на виїзд за межі України є одностороннім правочином і оформляється особою у односторонньому порядку з передачею права нотаріальному органу направити або передати її адресатові. Відповідач такої дії не вчиняє, включаючи і події 24.03.2017 року, де [PERSON] з'явилась на пропозицію позивача до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Л.І., але, знаходячись в приміщенні нотаріуса, зазначену вище заяву не оформила, а на прохання представника позивача [PERSON] вчинити вказаний правочин, висунула ті ж пропозиції, описані вище. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним позов задовольнити частково, надавши дозвіл позивачу на виїзд за межі України разом з сином [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON] у супроводі батька [PERSON] у період з 11.04.2017 року по 31.12.2017 року включно до Арабської республіки Єгипет, Швейцарської Конфедерації, Австрійської Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Французької Республіки, в задоволенні решти вимог періоду з березня 2017 року по 10.04.2017 року слід відмовити, так як його термін минув. Згідно ст.79; 88 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє даний позов, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640 грн. судового збору, який був сплачений останнім при зверненні до суду.

Outcome: partial