Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду мотивуючи тим, що вона являється матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 3 лютого 2020 року у неї відібрано малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , без позбавлення батьківських прав, так як позивач зловживала спиртними напоями та не в повній мірі турбувалася про життя та здоров`я своїх дітей. Позивач просить повернути їй дітей, мотивуючи тим, що вона усвідомила свої помилки у вихованні дітей, зробила відповідні висновки, змінила спосіб життя, який привів до відібрання у неї дітей та запевняє в тому, що буде докладати максимум зусиль для належного виховання та матеріального забезпечення дітей. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась, надіслала клопотання, в якому позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача - Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області, як органу опіки та піклування в підготовче судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти позову не заперечує. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, суд розглядає справу в порядку, встановленому частиною 2 статті 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач - [PERSON] являється матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.10,11). Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у позивача відібрано малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивач порушувала виконання своїх батьківських обов`язків, не мала житлового приміщення (на праві власності або користування) з належними умовами для проживання дітей, зловживала спиртними напоями, не в повній мірі турбувалася про їх життя та здоров`я (а. с. 12-16). Позивач просить повернути їй дітей, мотивуючи тим, що усвідомила своє життя, зробила висновки, змінила спосіб життя та свою поведінку, який привів до відібрання у неї дітей, пролікувалася у наркологічному диспансері та зовсім не вживає спиртних напоїв, розірвала шлюб з колишнім чоловіком та уклала новий шлюб, проживає в будинку з теперішнім чоловіком, разом займаються веденням особистого селянського господарства, запевняє в тому, що буде докладати максимум зусиль для того, щоб діти мали належне виховання, були матеріально забезпечені, а їх права захищені. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 170 Сімейного Кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Судом встановлено, що рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2020 року розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] (а.с. 18-19), а 11 вересня 2020 року позивач уклала шлюб із [PERSON] (а.с.20). На даний час позивач проживає у будинку чоловіка [PERSON] , який не заперечує проти того, щоб діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом з ними, про що подав відповідну заяву (а.с.23). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , складеного комісією Любохинівської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 3 серпня 2020 року встановлено, що позивач проживає у будинку [PERSON] , який на даний час є її чоловіком, у будинку є відповідна кімната для дітей. Крім цього в акті обстеження зазначено, що позивач відвідувала дітей у Волинському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації в м.Ковель Волинської області та має бажання повернути дітей (а.с.22). З характеристики, виданої Любохинівською сільською радою Старовижівського району Волинської області від 13 серпня 2020 року №729 вбачається, що позивач [PERSON] характеризується позитивно, на даний час спиртного не вживає, займається веденням особистого підсобного господарства, проживає разом із [PERSON] у його будинку, має бажання повернути дітей із реабілітаційного центру у сім`ю (а.с.24). Окрім цього, з характеристики на чоловіка позивача [PERSON] , виданої Любохинівською сільською радою Старовижівського району Волинської області від 13 серпня 2020 року №730 вбачається, що [PERSON] працьовитий, доброзичливий, іноді виїжджає на сезонні роботи, разом із позивачем [PERSON] веде спільне господарство. Згідно висновку Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області від 18 серпня 20202 року № 605/36/2-20 про доцільність повернення дітей в сім`ю вбачається, що 07 червня 2019 року у позивача було вилучено дітей з сім`ї та влаштовано до Волинського обласного центу соціально-психологічної реабілітації (м.Ковель), де вони на даний час перебувають. Позивач [PERSON] неодноразово відвідувала дітей, позитивно характеризується по місцю свого проживання, проживає у будинку чоловіка [PERSON] , для дітей є окрема кімната, у будинку чисто (а.с.29). Повідомленням філії "Сенкевичівська" Володимир-Волинського ліцею "Центр освіти" Волинської обласної ради від 20 жовтня 2020 року №1.9/127 зазначено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з моменту зарахування дітей до закладу систематично телефонували та цікавились дітьми (а.с.38). Згідно до ст.111 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 112 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що встановлені в судовому засіданні обставини вказують на те, що позивач дійсно прагне піклуватися про дітей, дбати про їх виховання та навчання, пролікувалася в наркологічному диспансері (а.с.17) та не вживає спиртних напоїв, займається веденням особистого селянського господарства, проживає у будинку з чоловіком, позитивно характеризується, тобто створила відповідні умови для проживання дітей, а відтак є можливість повернення матері дітей, які були відібрані за рішенням суду, а також припинення стягнення аліментів з позивача. Вказані правовідносини регулюються статтею 170 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини та практикою Європейського суду з прав людини.

Outcome: approved