Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м. у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.09.2017 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Гаєвською О.О. було посвідчено заповіт [PERSON] . При складанні заповіту була допущена технічна описка, що виразилась у порушенні синтаксичної побудови речень документа. Згідно тексту заповіту зазначено наступне: «Я, [PERSON] ….. на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені на праві особистої власності частину квартири [ADDRESS] та все моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде мені належати на день смерті і на що я матиму право за законом заповідаю [PERSON] , [INFO] належну мені на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] заповідаю [PERSON] , [INFO] » [INFO] [PERSON] помер. Єдиними спадкоємцями до майна померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , які вчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 27.08.2020 року державний нотаріус Сабадаш О.В. видала спадкоємцю [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на 1/7 частину квартири [ADDRESS] . 15.09.2020 року [PERSON] подала на особистому прийомі в державній нотаріальній конторі заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом . 01.10.2020 року державний нотаріус Сабадаш О.В. за результатом розгляду документів [PERSON] для оформлення спадкових прав на квартиру за адресою: [ADDRESS] прийняла рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи своє рішення тим, що нею була надана правова оцінка заповіту в частині волевиявлення заповідачем бажання заповідати на ім`я [PERSON] вищевказану квартиру. Зроблено посилання на те, що заповіт складений таким чином, що однозначно встановити волевиявлення померлого [INFO] [PERSON] в тій частині де заповідано майно на ім`я [PERSON] неможливо, оскільки у тій частині тексту, якою заповідано майно на користь [PERSON] , зазначено, що йому заповідано все те, що буде належати заповідачу на день його смерті без будь-яких застережень. На думку нотаріуса ці два твердження протирічать одне одному, що може в майбутньому спричинити спори між спадкоємцями щодо отримання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] і це слугувало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Вважає, що зміст заповіту містить логічні неточності, але з урахуванням того, що речення про волю заповідача передати [PERSON] конкретно визначену квартиру в самому документів знаходиться після речення про заповідання [PERSON] можна тлумачити так, що воля відносно конкретної квартири заповідної [PERSON] є однозначною. Технічна помилка при складанні заповіту нотаріусом Гаєвською О.О. допущено у зв`язку з використанням шаблону попередньо збереженого документа, згідно змісту якого був лише один заповідач. В таких випадках, як правило, вказують конкретне майно та все інше майно яке буде належати заповідачу на день смерті. Зміст заповіту в частині того, що [PERSON] заповідав належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] саме [PERSON] є однозначним, чітким та зрозумілим волевиявленням. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та у справі призначено підготовче судове засідання. 18.11.2020 року від представника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли пояснення в яких він при ухваленні рішення покладався на розсуд суду та просив справу розглядати без його участі. 26.11.2020 року в судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.11.2020 року витребувано у Десятої Київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] 23.11.2020 року від Десятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №994/2019 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 09.12.2020 року від Десятої Київської державної нотаріальної контори повторно надійшла копія спадкової справи №994/2019 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 16.12.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки сторони можуть розтлумачити заповіт відповідно до вимог ст. 1256 ЦК України, а у разі спору здійснити тлумачення заповіту судом відповідно до ст. 213 ЦК України. В свою чергу, позивачем не надано доказів, що між сторонами існує спір. При цьому, технічна описка в заповіті, про яку стверджує позивач, яка на її думку є очевидною і не впливає на розуміння змісту заповіту, не потребує тлумаченню заповіту згідно зі ст. 1256 ЦК України. Також зазначив, що фактичні спірні правовідносини пов`язані з тлумаченням заповіту, а не з визнання права власності на спадкове майно. Отже, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, вимоги позивача є безпідставними та у даній конкретній ситуації відсутній предмет спору. Представник відповідача також проси закрити провадження у вказаній справі. 09.02.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 09.02.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення лінгвістичної експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2021 року у справі призначено судову лінгвістичну експертизу. Постановою Київського апеляційного суду від 05.04.2021 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2021 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення експертизи відмовлено, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Підставою для скасування вказаної ухвали суду стало те, що для встановлення волевиявлення померлого [PERSON] , викладеного у заповіті від 23.09.2017 року, необхідно надати правову, а не лінгвістичну оцінку, а тому призначення судово-лінгвістичної експертизи не вимагається. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні 17.08.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про допит свідка відмовлено та задоволено клопотання про долучення доказів. Також у судовому засіданні 17.08.2021 року суд перейшов до судових дебатів. 19.08.2021 року від представника відповідача надійшла заява про відвід судді. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2021 року визнано заяву представника відповідача про відвід судді необґрунтованою. 20.08.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.09.2021 року заяву представника [PERSON] про відвід судді Оксюти Т.Г. залишено без задоволення. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві. Також, від представника відповідача надійшли клопотання про об`єднання цивільних справ в одне провадження, витребування доказів, та зупинення провадження у справі. Однак, у зв`язку з тим, що суд перейшов до судових дебатів у справі, під час яких крім промов учасників судового провадження, будь-яких інших дій чинним законодавством не передбачено, вказані клопотання залишені без розгляду. Представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться письмові пояснення в яких він при ухваленні рішення покладався на розсуд суду та просив справу розглядати без його участі. Третя особа державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вислухавши думку позивача та її представника, представника відповідача, врахувавши письмові пояснення Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] від 11.09.2019 року виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, [PERSON] помер [INFO] . За життя, 23.09.2017 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме належну йому на праві особистої власності частину квартири [ADDRESS] та все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом заповів [PERSON] , [INFO] ; належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] . Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 23.09.2017 року, зареєстровано в реєстрі за №5-426. З матеріалів спадкової справи №994/2019, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що 28.09.2019 року позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини. 02.03.2020 року від відповідача [PERSON] також надійшла заява про прийняття спадщини. 27.08.2020 року відповідачу [PERSON] державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 1/7 частки квартири [ADDRESS] . 15.09.2020 року [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . 01.10.2020 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] після померлого [INFO] . Підставою для відмови у видачі свідоцтва нотаріусом зазначено те, що нею була надана правова оцінка заповіту в частині волевиявлення заповідачем бажання заповідати на її ім`я вищевказану квартиру. Заповіт складений таким чином, що однозначно встановити волевиявлення померлого [INFO] [PERSON] в тій частині, де заповідано майно на ім`я [PERSON] неможливо, оскільки у тій частині тексту, якою заповідано майно на користь [PERSON] , зазначено, що йому заповідано все те, що буде належати заповідача на день його смерті без будь-яких застережень. Ці два твердження протирічать одне одному, що може в майбутньому спричинити спори між спадкоємцями щодо отримання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Позивач вважає вказану відмову неправомірною та просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м. у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Представник відповідача заперечуючи проти позову зазначив, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки сторони можуть розтлумачити заповіт відповідно до вимог ст. 1256 ЦК України або у судовому порядку. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки з матеріалів спадкової справи вбачається, що державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори на адресу [PERSON] було направлено лист про призначення зустрічі з іншим спадкоємцем [PERSON] для спільного тлумачення заповіту в частині волевиявлення щодо спадкування. При цьому, тлумачення заповіту не відбулося у зв`язку з неявкою [PERSON] . Твердження відповідача про те, що ним не отримано вказаного листа не підтверджується жодним доказом у справі та є суб`єктивним. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Положеннями статті 1256 ЦК України визначено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малось на увазі. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід враховувати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Судом достовірно встановлено, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо спадкового майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується наявністю іншого позову [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним заповіту. Вказаний позов був поданий 27.07.2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва, тобто через дев`ять місяців після звернення [PERSON] до Солом`янського суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.07.2021 року позов [PERSON] передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва та ухвалою від 20.09.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Отже, факт подання такої позовної заяви свідчить про наявність спору між сторонами. Таким чином, позивачем вірно обраний спосіб захисту свого порушеного права. При вивченні матеріалів справи та змісту заповіту встановлено, що він містить логічні неточності, але з урахуванням того, що речення про волю заповідача передати [PERSON] конкретно визначену квартиру в самому документі знаходиться після речення про заповідані права [PERSON] слід вважати, що воля відносно конкретної квартири заповіданої [PERSON] є однозначною. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №994/2019, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , останнім вчинено заповіт на користь двох спадкоємців, в якому ним розподілено спадщину на випадок його смерті. Вказаний заповіт є зрозумілим та в судовому порядку недійсним не визнавався. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивач позбавлена можливості здійснити своє право на спадкування після смерті [PERSON] за заповітом, таке право підлягає відновленню в судовому порядку. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про необхідність визнання за позивачем права власності у порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м. Відповідно до ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 9405,00 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу то слід зазначити наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем на підтвердження надання їй правничої допомоги на суму 21000,00 грн., надано копію договору про надання правової допомоги адвоката від 09.09.2020 року, копію ордеру серії КС №664624 від 09.09.2020 року, копію акту про надання послуг від 05.10.2020 року, копію квитанції №29/20 від 05.10.2020 року на суму 21000,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 21000,00 грн.

Outcome: approved