Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], станом на 1991рік відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і його членами були: вона (позивачка), її баба по родинній лінії батька [PERSON] та її батьки - [PERSON] та [PERSON], отже зазначений будинок належав їм по 1/4 частині кожному. Вказує, що [INFO], її (позивачки) матір - [PERSON] померла. За свого життя заповіту вона не складала. Спадщину після її смерті прийняли позивачка та [PERSON] (батько позивачки) так як постійно проживали в будинку та фактично вступили в управління спадковим майном відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Отже після смерті [PERSON], позивачка та батько позивачки [PERSON] успадкували по 3/8 частки у спірному житловому будинку. Зазначає, що [INFO] померла її баба [PERSON]. За свого життя заповіту вона не зробила. Спадщину після смерті баби прийняв батько позивачки [PERSON],оскільки фактично вступив в управління спадковим майном відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Таким чином, частка [PERSON] в житловому будинку збільшилася до 5/8 частин. Також позивачка стверджує, що [INFO] помер її батько [PERSON] За свого життя він зробив заповіт, яким усе своє майно заповів позивачці. Спадщину після смерті батька вона прийняла, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, так як на момент смерті разом з ним проживала. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на спірний житловий будинок вона не має можливості, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому звернулася до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в цілому. В підготовче засідання позивачка не з'явилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглянути у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області у підготовче засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори у підготовче засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи Мостиської районної державної адміністрації Львівської області у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), її син [PERSON], невістка [PERSON] та онука [PERSON] (позивачка у справі). Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивачки). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004року. А у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила Цивільного кодексу Української РСР, в тому числі щодо прийняття спадщини. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла у 1994 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом були чоловік померлої - [PERSON] та донька (позивачка у справі), які фактично вступили в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинили дії, які свідчать про прийняття ними спадщини після смерті [PERSON] Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №51668320 від 23.04.2018року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Таким чином, після смерті [PERSON], її право власності на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку перейшло за загальними правилами спадкування до чоловіка [PERSON] та доньки (позивачки), у зв'язку з чим їхні частки у майні колгоспного двору збільшилися до 3/8. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] (баби позивачки по родинній лінії батька). Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом був її син [PERSON], який фактично вступив в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №51668352 від 23.04.2018року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Таким чином, після смерті [PERSON] її право власності на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку перейшло за загальними правилами спадкування до сина [PERSON], який з урахуванням своєї 3/8 частини у майні колгоспного двору, став власником 5/8 частин такого. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивачки). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №355/2014, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 05.05.2014року, яким усе своє майно заповів дочці [PERSON] (позивачці у справі), яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки постійно проживала разом із ним на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявила про відмову від спадщини. Інші спадкоємці після смерті [PERSON], а саме сестра позивачки - [PERSON] спадщину не прийняла і відповідно до ст. 1274 ЦК України заявила про відмову від неї в користь позивачки. Тобто інших, крім позивачки, спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті її батька [PERSON], чи претендували б на таку немає. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно (спірний житловий будинок) позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.10.2015 року; довідками, виданими виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №1150, №1149 та №1151 від 01.12.2017року, №1069 від 30.10.2017року; копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018985676 від 07.11.2017 року; повідомленням Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Вих №02-14/712 від 06.11.2017року; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON]; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копією спадкової справи №355/2014, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області після смерті [PERSON]; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкритя спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачкою права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в цілому (3/8 частини - в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та 5/8 частини - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]).

Outcome: approved