Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги наступним. 23.12.2003 року він уклав з сільськогосподарським підприємством «Таврія» (далі СП «Таврія») договір купівлі-продажу, згідно якого він купив у СП «Таврія» нежитлове приміщення, зерносклад, що розташований за адресою: [ADDRESS] за 5000 грн. Того ж дня ним було оплачено вартість складу, що підтверджується рахунком № 1 від 23.12.2003 року, і прийнято склад, що підтверджується накладною СП «Таврія» № 1 від 23.12.2003 року. Згідно технічного паспорту на виробничий будинок, зерносклад, загальною площею 674,8 кв.м., складається з літ. А - зерносклад і розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до рішення Миколаївської сільської ради № 12 від 02.12.2015 р. [ADDRESS] Великолепетиського району Херсонської області перейменовано на [ADDRESS]. Відповідно до ст. 44 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на момент укладення договору купівлі-продажу від 23.12.2003 року, вказаний договір повинен був бути укладений лише в письмовій формі. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення чинне на той час законодавство не вимагало. Тому він став власником нерухомого майна з моменту передачі нежитлового приміщення відповідно до ст. 128 ЦК України в редакції 1963 року, тобто з 23.12.2003 року. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Але коли він звернувся до реєстратора, щоб зареєструвати право власності на нежитлову будівлю, зерносклад, то отримав відмову, оскільки, щоб зареєструвати право власності, необхідно, щоб це право було зареєстроване в державному реєстрі права власності за продавцем. Але сільськогосподарське товариство «Таврія» вже припинило свою діяльність, у зв'язку з чим він не може належним чином зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, хоча з 23.12.2003 року він є власником вказаного майна відповідно до чинного на той час законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 48 закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносини, власник може вимагати усунення будь-які порушень його права. На теперішній час захист права власності врегульований Конституцією України ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України власні володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається інше особою. Позивач просить суд визнати за [PERSON], право власності на нежитлову будівлю, зерносклад, загальною площею 674,8 кв.м., до складу якого входять: літ. А - зерносклад, що розташований за адресою [ADDRESS] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просить розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача Мородецький В.В.у судове засідання не з'явився, але надав на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просить розглядати справу у його відсутність. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. 23.12.2003 року сторони уклали договір купівлі-продажу, згідно якого позивач купив у відповідача нежитлове приміщення, зерносклад, що розташований за адресою: [ADDRESS] за 5000 грн. Позивачем оплачено вартість складу, що підтверджується рахунком № 1 від 23.12.2003 року, і прийнято склад, що підтверджується накладною СП «Таврія» № 1 від 23.12.2003 року. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, даний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини між сторонами виникли 23.12.2003 року, тобто до набрання чинності ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а тому до них потрібно застосовувати норми матеріального права, які діяли до набрання чинності цим кодексом, а саме ЦК України від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 44 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на момент укладення договору купівлі-продажу від 23.12.2003 року, вказаний договір повинен був бути укладений лише в письмовій формі. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення чинне на той час законодавство не вимагало. Тому позивач став власником нерухомого майна з моменту передачі нежитлового приміщення відповідно до ст. 128 ЦК України в редакції 1963 року, тобто з 23.12.2003 року. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 01.01.2004 року (надалі Закон № 1952-ІV) обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Згідно технічного паспорту на виробничий будинок, зерносклад, загальною площею 674,8 кв.м., складається з літ. А - зерносклад і розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідно до рішення Миколаївської сільської ради №12 від 02.12.2015 р. [ADDRESS] Великолепетиського району Херсонської області перейменовано на [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про власність» (надалі Закон № 697-ХІІ), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, власник може вимагати усунення будь-які порушень його права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України власні володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права і обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається інше особою. Враховуючи, що [PERSON] з 23.12.2003 року являється власником нежитлової будівлі, зерноскладу, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.12.2003 року, рахунком № 1 від 23.12.2003 року, накладною № 1 від 23.12.2003 року, та визнано представником відповідача, але не може зареєструвати своє право власності, то суд відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 48 Закону № 697-ХІІ, ст.ст. 44-46, 128 ЦК України 1963 року, ст. 4 Закон № 1952-IV, вважає можливим визнати за позивачем право власності на нежитлову будівлю, зерносклад, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 48 закону України "Про власність", ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.ст. 44, 45, 128 ЦК України 1963 року,

Outcome: approved