Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи свій позов, посилаючись на те, що з 02 вересня 2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем , зареєструвавши його у Центральному Відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім"ї, актовий запис за № 1523. Від сумісного життя з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. На протязі сумісного сімейного життя між ними стосунки поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин. З січня 2016 року не підтримують шлюбні відносини, спільного господарства також не ведуть, проживають окремо, примирення між ними не можливе. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Сікорський О.Ф., який діє за ордером серія КС № 22500 від 04.04. 2016 року на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримав та наполягав на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї та примирення між подружжям не можливе , пояснивши, що основною причиною розірвання шлюбу є психологічна несумісність подружжя і до розірвання шлюбу позивачка підійшла виважено. Відповідач [PERSON] не заперечував проти розірвання шлюбу, пояснивши суду, що дружина його опередила з подачею позову про розірвання шлюбу, оскільки він перший поставив питання про розірвання шлюбу, а також вважає, що вони добровільно визначаться щодо матеріальної допомоги доньці та участі у її вихованні, майнового спору не виникає, шлюбні відносини припинені з січня 2016 року , основною причиною розірванню шлюбу на його думку, віртуальна зрада з боку дружини . Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2000 року зареєструвавши його у Центральному Відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім"ї, актовий запис за № 1523 ( а.с.5). Від сумісного життя з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. ( а.с. 6). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони з січня 2016 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю, проживають окремо. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, оскільки вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітньої доньки , сторони визначаться у добровільному порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved