Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті її матері - [PERSON], котра померла [INFO], залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Вказує, що за життя спадкодавець [PERSON] усім своїм майном розпорядилася та заповіла таке внуку [PERSON], однак останній не прийняв зазначеної спадщини. Стверджує, що саме вона (позивачка) як єдиний спадкоємець за законом у відповідності до вимог ст.549 ЦК 1963 року прийняла спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON] Зазначає, що з метою оформлення своїх спадкових справ, зверталася до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., однак такий відмовив їй в оформленні права на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно - зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], котра померла [INFO]. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи міститься її заява, в якій така позовні вимоги підтримує та просить справу слухати у її відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності та проти позову не заперечує. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. в судове засідання не з'явився, проте подав копію сторінок спадкової справи після смерті [PERSON], яка померла [INFO], за №405/2017, інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 20.03.2018р. та просив справу слухати у його відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує та просить справу слухати у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Оскільки [PERSON] померла у 1998 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. До складу даної спадщини входить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], 1938 року будівництва, що належав спадкодавцю [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя розпорядилася усім своїм майном, склавши 24.12.1997р. заповіт на ім'я онука [PERSON], третьої особи по справі, однак останній не вчинив жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], та на спірне спадкове майно не претендує, про що зазначив у заяві, поданій 28.03.2018р. на адресу суду. У зв'язку з тим, що спадкоємець за заповітом не прийняв спадщини, право на спадкування такої перейшло до спадкоємців за законом. На час смерті спадкодавця [PERSON] її дочка - позивачка [PERSON] була єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом та така у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON] Як убачається з матеріалів справи, зокрема довідок, виданих виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, за № 317 від 30.05.2017р. та №447 від 02.06.2017р. позивачка [PERSON] проживала з 15.04.1991р. разом з матір'ю [PERSON] до дня її смерті, яка наступила [INFO] та фактично проживає по даний час в господарстві по [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] в управління її спадковим майном вступила саме [PERSON], яка доглядала за житловим будинком, проводила поточні ремонти, обробляла земельні ділянки, сплачувала податки та комунальні послуги. Тобто, вони в силу ст. 549 ЦК УРСР, позивачка [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що належало спадкодавцеві. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], за №405/2017, вбачається, що після смерті [PERSON] в нотаріальну контору зверталася лише позивачка по справі із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Інші ж особи, в тому числі третя особа [PERSON], із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не зверталися. Тобто, інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б претендували на спадщину, крім позивачки [PERSON], судом не встановлено. В той же час, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією заповіту спадкодавця [PERSON]; копіями сторінок спадкової справи після смерті [PERSON] за №405/2017; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 20.03.2018р.; копією свідоцтва про народження [PERSON], позивачки по справі; копією свідоцтва про одруження позивачки; довідками, виданими виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області за №317 від 30.05.2017р., №447 від 02.06.2017р., №455 від 06.06.2017р., №№410-414 від 28.03.2018р.; виписками з по господарських книг по с.Нагірне Мостиського району за 1986-1990р.р., за 1991-1995р.р., за 1996-2000р.р., іншими матеріалами справи. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачки на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачкою у порядку спадкування за законом. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на те, що на час відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належало право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і що безспірно встановлено судом, а також приймаючи до уваги, що таке право перейшло в порядку спадкування за законом до [PERSON], яка у встановленому порядку прийняла дану спадщину, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання за останньою права власності на спірне спадкове майно саме в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачкою [PERSON] сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, зокрема нею зайво сплачений такий на суму 479,77 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми за ухвалою суду, однак лише за клопотанням особи, яка його сплатила. З огляду на наведене, суд не вирішує питання повернення судового збору та роз'яснює позивачці [PERSON] її право на звернення до суду з відповідним клопотанням.

Outcome: approved