Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], просили суд усунути перешкоди у здійснені права користування та розпорядження частини жилого будинку та господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS], шляхом вселення в даний будинок; провести розділ зазначеного будинку, виділивши позивачам 32/100 його частини, або 2/3 з 48/100 його частини; визначити порядок користування земельною ділянкою, що належить позивачам у відповідності до їх права власності у вартості будівлі та споруд будинковолодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою, з визначенням меж у відповідності з визначеними долями - 2/3 та 1/3 частини спадкового майна. В обґрунтування позову зазначили, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 3 липня 2008 року, виданого державним нотаріусом Дев'ятої КДНК після смерті батька позивачів [PERSON], їм належить 2/3 частини спадкового майна або 32/100 по 1/3 частини на кожного, або 16/100, яке складається з 48/100 частини жилого будинку, жилою площею 49,2 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS], який зазначений в технічному паспорті під літерою «А» , сараю під літерою «Ж» , вбиральні під літерою «З» , № 1-6,1 спорудження. Вказане майно 19.08.2008 було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 34458 та був виданий технічний паспорт на садибний житловий будинок. На іншу частина будинку в розмірі 1/3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] Також для обслуговування будинку і прибудинкової території згідно кадастрового плану земельної ділянки зазначена земельна ділянка площею 489,4 кв.м. Однак користуватись належною власністю - частиною будинку та земельною ділянкою позивачі не можуть, оскільки відповідач [PERSON] в цьому перешкоджає. Для усунення порушень прав було звернення до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві, на що було повідомлено, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.356 КК України та рекомендовано звернутись до суду для захисту порушених прав, що і змушує звернутись до суду з даним позовом. Таким чином, позивачі вважають, на законних підставах мають право вимагати усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження 2/3 частиною будинку та господарських будівель, розділу даного будинку та господарських будівель, вселення в даний будинок та визначення порядку користування даною земельною ділянкою. В ході розгляду цивільної справи представником [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Київська міська рада про визнання права власності на Ѕ частку спільного майна подружжя, що складається з 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що було видано Дев'ятою КДНК 03.07.2008 [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині визнання права власності на 1/6 частку спадкового майна. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 11 лютого 1992 року після смерті батька [PERSON], [PERSON] Дев'ятою КДНК було видане свідоцтво про право на спадщину за законом Р № 6ДН-601 на 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказане майно було зареєстроване в КМБТІ 28 квітня 1992 року за № 34458. [PERSON], разом зі своїм чоловіком [PERSON] зареєстрована та проживала у вказаному будинку з 1989 року. Оскільки, будинок 1938 року побудови, то до моменту вселення вона разом зі своїм чоловіком змушені були провести зовнішній та внутрішній ремонт. Вони поміняли нічне опалення на газове, зокрема був демонтований димохід та труба, також вирізали отвори в стінах для вікон, обклали будинок цеглою, асфальтували під'їзд до будинку, побудували цегляні сараї замість дерев'яних, здійснили телефонізацію будинку. Внаслідок проведених робіт подружжя будинок значно зріс в ціні. Враховуючи викладене, вважає, що є всі підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя. Проте, [INFO] [PERSON] помер. 3 липня 2008 року позивачу та відповідачам були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна кожному. Оскільки, вказані свідоцтва були видані і на частку позивача у спільному сумісному майні подружжя, то, вважає, що вказані свідоцтва мають бути визнані недійсними в частині визнання права власності на 1/6 частку спадкового майна за кожним спадкоємцем. Позивач також відзначила, що пропустила строк позовної давності з поважної причини, оскільки після смерті чоловіка постійно перебувала в пригніченому стані, є людиною похилого віку, постійно хворіє. Внаслідок перелічених обставин позивач не змогла вчасно звернутись до суду з даним позовом. Зустрічна позовна заява була об'єднана в одне провадження з первісним позовом. В ході розгляду справи, за клопотанням представника позивачів первісного позову, ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 09.04.2014 позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення, в частині позовних вимог про розділ житлового приміщення та визначення порядку користування земельною ділянкою було залишено без розгляду. Позивачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про причини неявки суду не повідомили. Представник позивачів в судовому засіданні просив суд позовні вимоги за первісним позовом задовольнити повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Крім того, представником позивачів було подано заяву про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Головного управління юстиції у м. Києві та представник третьої особи Київської міської ради в судове засідання не зявились, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03.07.2008 державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] прийняла в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], 48/100 частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.5). Право власності [PERSON], [PERSON] по 48/100 частин жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS], також підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, посвідченого 03.07.2008 державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.16, а.с.54). Право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на відповідну частину вказаного житлового будинку підтверджується технічними паспортами на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с.17-20, а.с.50-52). Згідно довідки ДПІ у Солом'янському районі м. Києва від 15.10.2008 №21021/Ч/17-316 за [PERSON] обліковується земельна ділянка площею 326 кв.м та вона звільнена від сплати податку за землю згідно ст.12 ЗУ «Про плату за землю». Заборгованості станом на 15.10.2008 не має (а.с.6). Також згідно довідки ДПІ у Солом'янському районі м. Києва від 19.09.2008 №18371/Н/17-316 [PERSON] сплачує земельний податок за ділянку площею 163 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Заборгованість по сплаті за земельний податок станом на 18.09.2008 не має (а.с.21). [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується будинковою книгою для реєстрації громадян, що проживають в будинку (а.с.57-58). В матеріалах справи міститься проект газифікації жилого будинку [ADDRESS], що свідчить про здійснення переобладнання (а.с.59-65), а також робочий проект телефонізації вказаного ж/будинку, згідно якого було здійснено прокладку телефонного кабелю (а.с.69-71). Згідно довідки ДЕЖ №913 від 29.11.2007, виданої [PERSON], її батько [PERSON] був прописаний в м/р Жуляни в [ADDRESS] з 06.12.1997 по день смерті [INFO] (а.с.93). Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 24.12.2013 №10798/12-43/14163/13-43 щодо об'єкту нерухомого майна житлового будинку за адресою: [ADDRESS], дійсна (ринкова) вартість об'єкта дослідження, саме спадкового майна, розташованого по [ADDRESS], в цінах на момент проведення експертного дослідження, становить 494392 грн, у тому числі: - вартість земельної ділянки загальною площею 489,40 кв.м, призначеної для будівництва і обслуговування жилою будинку, господарських будівель і споруд, що входить до складу об'єкта дослідження, становить 185 810 гривень; - вартість земельних поліпшень (узаконених будівель і споруд), що входять до складу досліджуваного домоволодіння і припадають на частину житлового будинку (літера «А»), а саме квартира №2 загальною площею 51,6 кв.м, становить 308 грн. Розділити частину житловою будинку «А», а саме квартири [ADDRESS], Жуляни на дві окремі ізольовані квартири відповідно до часток 2/3 або 32/100 та 1 /3 або 16/100 не вбачається можливим, оскільки виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири дія ізольованого користування та заселення однією сім'єю не можливо виконати вимоги нормативних документів, зокрема вимоги пунктів 2.9, 2.23, 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», пункт 8.7 ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт". Оскільки розподіл частини житлового будинку «А», а саме квартири №2 на дві окремі ізольовані квартири відповідно до часток 2/3 або 32/100 та 1/3 або 16/100 у відповідності до вимог нормативних документів, не вбачається можливим, дослідження щодо визначення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS], відповідно до часток співвласників 2/3 або 32/100 та 1/3 або 16/100, не проводилось. Виділ по 1/6 частки [PERSON], [PERSON] в частині житлового будинку «А», а саме квартири [ADDRESS], Жуляни для влаштування трьох ізольованих квартир відповідно до часток співвласників 1/6, 1/6 та 4/6 не вбачається можливим, оскільки виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім'єю не можливо виконати вимоги нормативних документів, зокрема вимоги пунктів 2.9, 2.23, 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», пункт 8.7 ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт". Оскільки виділ по 1/6 частки [PERSON], [PERSON] в частині житлового будинку «А», а саме квартири №2 на три окремі ізольовані квартири відповідно до часток 1/6, 1/6 та 4/6 у відповідності до вимог нормативних документів, не вбачається можливим, дослідження щодо визначення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS], відповідно до часток співвласників 1/6, 1/6 та 4/6, не проводилось. Отже, виходячи з того, що відповідності до вимог нормативних документів, розподіл частини житлового будинку «А», а саме квартири №2 для влаштування двох ізольованих квартир по [ADDRESS] в частках 2/3 або 32/100 та 1/3 або 16/100 не вбачається можливим, а також виділ по 1/6 частки [PERSON], [PERSON] та 4/6 [PERSON] для влаштування трьох ізольованих квартири не вбачається можливим, дослідження щодо визначення можливих грошових компенсацій не проводилось (а.с.101-117). В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які своїми поясненнями не змогли чітко визначили природу коштів за рахунок яких начебто покращився будинок крім того, засвідчили, що взагалі не було суттєвого покращення спірного будинку, оскільки проводився поточний ремонт і т.і. та надали (з урахуванням спливу певного проміжку часу) чіткі, послідовні пояснення з цього приводу, які суд приймає до уваги. Крім того, в судовому засіданні була допитана в якості свідка позивач за зустрічним позовом [PERSON], яка засвідчила, що за період шлюбу спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості, однак свідчення були чітко спрямовані на підтримку вимог за зустрічною позовною заявою з урахуванням зацікавленності, як позивача за зустрічним позовом, суд відповідно оцінює дані покази позивача як свідка. У відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вказують позивачі, що вони намагались потрапити в будинок, однак їм чинилися у цьому перешкоди [PERSON] Звернення зі сторони позивачів з цього приводу призводять лише до конфліктних ситуацій, що свідчать про неможливість позивачами користуватись належною їм частиною будинку та перешкоджають їх вселенню та проживанню у спірному будинку. Позовні вимоги щодо наявності перешкод [PERSON] у користуванні належної їй частини земельної ділянки та житлового будинку та неможливістю вселитися у спірний житловий будинок підтверджуються звернення та як наслідок відповіддю Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві від 20.03.2012, де зазначено, що в порушенні кримінальної справи за ст.296 ч.1 КК України на підставі ст.6 п.2 КПК України відмовлено. Однак по даному факту вбачаються ознаки злочину, передбачені ст.356 КК України (а.с.12). Також в матеріалах справи міститься постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.03.2012 відносно [PERSON] за ч.1 ст.296 КК України, де встановлені факти в ході здійснення додаткової перевірки органом досудового слідства щодо наявності перешкод вселення та користування земельною ділянкою та житловим приміщенням (а.с.13). Також вбачається, що [PERSON] зверталась із заявою від 22.03.2012 до Солом'янського РУ ГУ МВС України з приводу порушеного права неможливістю вселитися у спірний житловий будинок та користуватись належної їй частиною земельної ділянки (а.с.23), та отримала відповідь з Солом'янського РУ ГУ МВС України від 28.04.2012, що в даній події вбачаються цивільно-правові відносини (а.с.24). А відтак, суд приходить до висновку, що між позивачами за первісним позовом та відповідачем існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном, який пов'язаний з неможливістю позивачів здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням прав позивачів. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст.9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Згідно зі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, передбачених законодавством. З огляду на викладені норми чинного цивільного та житлового законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та вселення підлягають задоволенню. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. В своєму зустрічному позові [PERSON] посилається на ст.25 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1970 року, та вказує, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст.60 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 28 КпШС України, ч.2 ст.60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Сторона позивача за зустрічним позовом не довела жодним належним та допустимим доказом, наявність істотного збільшення у своїй цінності спірного будинку, за рахунок якого на думку представника позивача [PERSON], повинна була збільшитись частина у спадковому майні [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України та ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданої 19.11.2007 Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №22262 (а.с.67). Відповідно до ст.ст.1261, 1267 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст.1261 ЦК України в рівних частках є позивач за зустрічним позовом - жінка, дочки померлої (відповідачі). Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. В судовому засіданні була досліджена спадкова справа №1329 до майна померлого [INFO] [PERSON], з якої вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] своєчасно звернулись до Дев'ятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом, в результаті чого отримали свідоцтва про право власності за законом на відповідну частку спірного житлового будинку. Заяв про відмову від спадщини не міститься, що свідчить про наявність волевиявлення спадкоємців. Отже, позивачем за зустрічним позовом в ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів стосовно наявності підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою 3 липня 2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, в ході розгляду справи судом представником позивачів було подане клопотання про застосування до зустрічних позовних вимог строку позовної давності. Відповідно ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст.257 ЦК України. Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із змісту зустрічної позовної заяви та пояснень позивача за зустрічним позовом, остання просить визнати поважними причини пропуск строку позовної давності, оскільки після смерті її чоловіка постійно перебувала в пригніченому стані, є людиною похилого віку, постійно хворіє. У підтвердження своїх доводів не надала суду належних та допустимих доказів в контексті ст.ст.58-61 ЦПК України. Позивачем та його представником за зустрічним позовом клопотання про поновлення строку позовної давності не заявлялось та представником позивача суду не було доведено будь-яких поважних причин його пропуску. Відповідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п.11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на вищевикладене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів не знаходить підстав для задоволення зустрічної позовної заяви. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved