Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з цим позовом і її представник суду пояснила, що з 2000 року по 2003 рік позивачка проживала з відповідачем однією родиною без реєстрації та ведення спільного господарства. 02 жовтня 2003 року у них народився син [PERSON], який постійно проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається; матеріальної допомоги не надає, аліменти з нього не утримуються. [PERSON] до 2009 року взагалі не визнавав батьківства на дитину. На території України в позивачки не має жодного родича, рідні та близькі проживають на території [PERSON]. У 2013 році позивачка з сином вже виїзджали у гості до рідних, про що є відмітка у паспорті дитини; батько надавав дозвіл на виїзд. Позивачка не має достатнього доходу; утримувати дитину допомагає племінниця [PERSON], яка проживає у [PERSON], що підтверджується банківськими документами про переказ грошових коштів. Родичка також виявила бажання допомогти у лікуванні дитини, яка потребує медичної допомоги та реабілітації, також вона має власне житло та стабільний дохід. Підставою для виїзду за кордон зараз є неможливість пройти обстеження дитини отримати належне лікування і реабілітацію у медичних закладах України. Оскільки, згідно медичних показань є така потреба, а у родачів позивачки є фінансова можливість взяти такі витрати на себе і вже знайдено відповідні умови, та є необхідність вивезти дитину на оздоровлення до [PERSON]. Тому прсить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] з моменту ухвалення рішення по 02 жовтня 2019 року до досягнення ним повноліття до Європейського союзу з відвідуванням [PERSON] та за необхідністі до інших країн цієї зони; дозволити їй без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини за межі України до Європейського союзу з відвідуванням [PERSON] та за необхідністі до інших країн цієї зони. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає частково, не заперечує, щоб дитина лікувалась за кордоном, але не більше, як півроку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її рідною тіткою, у них дуже гарні стосунки. Син позивачки та відповідача [PERSON], хворіє. Вона зі своєю сімєю проживають у [PERSON]. У неї є можливість допомогти позивачці в оздоровленні та лікуванні дитини. Представник третьої особи служба у справах дітей Заводського районну м.Дніпродзержинська державної адміністрації згідно заяви просить слухати справу без їх участі. Вислухавши сторони, свідка, перевіривши матеріали справи суд встановив, що позивачка та відповідач, перебуваючи в цивільному шлюбі з 2000 року по 2013 рік, 02 жовтня 2003 року народили сина [PERSON], батьком якого, у відповідності до свідоцтва про народження серії 1-КИ №248989, виданого Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 702, є відповідач по справі [PERSON] [PERSON] хворіє, що підтверджується медичними документами, долученими до матеріалів справи. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається; матеріальної допомоги не надає, аліменти з нього не утримуються. На території України в позивачки не має родичів; рідні та близькі проживають на території [PERSON]. У 2013 році позивачка з сином виїзджали у гості до рідних, про що є відмітка у паспорті дитини, при цьому батько добровільно надавав дозвіл. На сьогоднішній день позивачка не має достатнього доходу; утримувати дитину їй допомагає племінниця [PERSON], яка проживає у [PERSON], що підтверджується банківськими документами про переказ грошових коштів. Родичка також виявила бажання допомогти у лікуванні дитини, яка потребує медичної допомоги та реабілітації, вона має власне житло і стабільний дохід. Підставою для виїзду за кордон зараз є неможливість пройти обстеження дитини, отримати належне лікування і реабілітацію у медичних закладах України. Аналізуючи спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що вони врегульовані положеннями ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та п.18 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. № 231, згідно яких оформлення проїзного документа на неповнолітню дитину здійснюється на підставі заяви батьків, а у випадку заперечень з боку одного з них може бути здійснене на підставі рішення суду. Статтями ст.23, 33 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей; кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статті 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» вказують на те, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; Згідно з ч.3 ст.151 Сімейного Кодексу України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.153 Сімейного Кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.\~ Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч.2 ст.10 звказаної «Конвенції» зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України\~\~в\~\~європейський\~\~політичний, економічний, правовий\~\~ простір\~\~ з метою\~\~набуття\~\~членства\~\~в Європейському Союзі.

Outcome: approved