Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

покликаючись на те, що [PERSON] з допомогою державного реєстратора Мартинюк Ольги\~Олексіївнизареєструвала без її відома цілий об'єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м., отже право і можливість позивача володіти і розпоряджатись своєю часткою у спільному домоволодінні порушене, позивач у поданій 22 серпня 2018 року позовній заяві просить визнати за нею право власності на Ѕ житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями, визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Мартинюк Ольги Олексіївни, яка перебуває в трудових відносинах з суб'єктом реєстрації комунальне підприємство «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради Рівненської області, про державну реєстрацію прав [PERSON] на окремий об'єкт нерухомості загальною площею 30,5 кв.м. в [ADDRESS] та прав [PERSON] на окремий об'єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв.м., зобов'язати суб'єкт державної реєстрації внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з дотриманням права власності позивача на Ѕ житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями. Учасників справи відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання. Відповідач [PERSON], державний реєстратор Мартинюк О.О. у судове засідання не з'явилися. Директор комунального підприємства "РОБТІ" Тарасюк М.М. просить справу розглядати без їх участі у зв'язку з неможливістю забезпечити явку їх представника та повідомив про звільнення реєстратора Мартинюк\~Н.О. з 05 березня 2013 року. Враховуючи, що сторін належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи,достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку позивача, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності відповідачів в порядку заочного розгляду. Позивач у суді позов підтримує. По суті спору показала, що спірне будинковолодіння, хоча і має різні номери, але це фактично одне приміщення, при цьому вони юридично мають право на рівні частини, а реально її частка менше 1/5 будинку. Даний спір між ними виник у зв'язку з наявним спором щодо порядку користування земельною ділянкою, оскільки їх частки повині бути рівними, але сестра проти цього заперечує. Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що прийняття рішення про реєстрацію права власності відповідача на частину жилого будинку та видача свідоцтва про право власності проведені без подання усіх необхідних документів для реєстрації права власності, визначених законом, що порушує права позивача як співвласника. Вважає, що реєстратором порушені вимоги ст.ст.364, 367, 387 ЦК України та ст.ст.22, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вважає, що заява, яка підписана сторонами, нотаріально посвідчена і подана до РОБТІ, не має жодного юридичного значення, оскільки запис реєстратора суперечить єдиному правовстановлюючому документу, яким є свідоцтво про право на спадщину, а поділ мав би бути нотаріально посвідчений чи вирішений в судовому порядку. На даний час внести зміни у реєстрацію права власності можна лише на підставі рішення суду. Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою. Як встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрами, після смерті [INFO] їх батька [PERSON] успадкували будинок [ADDRESS] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії [NUMBER], видане 18 червня 2013 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори [PERSON], згідно якого позивачу належить Ѕ житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 153,6 кв.м. (житловою площею 94,5 кв.м.). Своє право власності на частку успадкованого будинку позивач зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і отримала витяг з цього реєстру. За твердженням позивача, під час судового розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, позивач дізналась із документів, наданих представником відповідача, що 14 вересня 2016 року за [PERSON] вже зареєстрований в Єдиному реєстрі окремий цілий об'єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв.м., житловою площею 89,4 кв.м., відповідно за нею зареєстровано 30,5 кв.м. загальної площі, 16,4 кв.м. житлової площі. Підставою виникнення права власності стали: нотаріально посвідчена заява сторін про підтвердження можливості розподілу майна від 29 серпня 2016 року та свідоцтво про право на спадщину від 18 червня 2013 року. Рішенням Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області №80 від 08 вересня 2016 року частині позивача присвоєно поштова адреса з вказанням індекса "а". До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст.317 ЦК України. Згідно з нормою ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.3 цього Закону будь-які дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав (в т.ч. права власності) на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, можуть вчинятись, якщо такі права зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, тобто зареєстровані в державному реєстрі прав. Ст.11 цього Закону передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, передбачені ст.24 цього Закону. За правилами ст.26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. Ст.18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з п.п.6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на нерухоме майно є підставою для захисту цього права із застосуванням відповідного визначеного законом способу. Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Відповідно до чинного законодавства, якщо поділ будинку технічно можливий, право власності на нього належним чином оформлене, то поділ такого будинку здійснюється в такому порядку. Власник звертається до органів бюро технічної інвентаризації або інших атестованих суб'єктів господарювання з нотаріально посвідченою заявою про надання висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, а також із заявою про проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, які виникнуть в результаті поділу. Поділ нерухомого майна здійснюється в порядку, визначеному Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18 червня 2007 року. В результаті, власник отримує висновок про технічну можливість поділу об'єкта нерухомого майна та окремий технічний паспорт на кожний такий об'єкт нерухомості. Після отримання висновку власник звертається до органів місцевого самоврядування із заявою про присвоєння об'єктам нерухомості, які виникли в результаті поділу, поштової адреси. Присвоєння поштової адреси об'єктам нерухомості здійснюється в порядку, який встановлюється рішенням органів місцевого самоврядування. Для державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, що створюється шляхом поділу або об'єднання, подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна до його поділу або об'єднання (крім випадків, коли право власності на такий об'єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (крім випадків, коли об'єкт нерухомого майна створюється шляхом поділу або об'єднання без проведення будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення); 3) технічний паспорт на новостворений об'єкт нерухомого майна; 4) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси (крім випадків поділу або об'єднання таких об'єктів нерухомого майна, як квартира, житлове або нежитлове приміщення тощо). Відповідно до п.55 Порядку для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу або об'єднання майна, що перебуває у спільній власності, крім вказаних вище документів, обов'язково подається письмова згода всіх співвласників на проведення поділу або об'єднання майна, що перебуває у спільній власності. А у випадку, якщо в результаті такого поділу або об'єднання змінюється розмір часток у такому праві спільної власності, додатково подається письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на таке майно. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є законом з питань майнового забезпечення, а регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Встановлено, що сторони у справі є суб'єктами права спільної часткової власності щодо спірного об'єкта нерухомого майна. Позивач стверджує, що не відчужувала своєї частки домоволодіння, не відбувалось жодного поділу (виділу) часток з цього домоволодіння в судовому порядку чи на підставі добровільного договору між співвласниками, посвідченому в нотаріальному порядку. Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, дійшовши висновку про законість позовних вимог, тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення. Позивачами належними доказами доведені свої позовні вимоги. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачами, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах /абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003/. Щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 будинковолодіння, то таке вимога задоволенню не підлягає, оскільки таке право позивача ніким не оспорюється. Щодо зобов'язання вчинити певні дії, то зобов'язувати вносити відповідні записи не входить у компетенцію суду, оскільки вони вносяться за заявою власників з дотриманням відповідної процедури. Законним є рішення, винесене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо цивільного провадження, передбачених цим Кодексом. Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд вирішують питання. Відповідно до п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно ст.26 названого Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до пп.10 п.27 Порядку документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач не наполягала на відшкодуванні понесених судових витрат, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed