Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із його бабусею [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто момент смерті останньої, яка наступила 27 лютого 2007 року та визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його бабусі [PERSON], яка померла 27 лютого 2007 року: право власності на цілий житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Київська, 4(стара адреса Гагаріна, 22) в с. Бертишів Жидачівського району Львівської області та право на земельну ділянку (пай) площею 1,59 умовних кадастрових гектари на території Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, згідно сертифікату на право на середню земельну частку (пай), виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №472 від 30 липня 1996 року. В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що житловий будинок по вул. Київська, 4 в с. Бертишів Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]О.(дружина), [PERSON] (онук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/3 житлового будинку. 07 грудня 1999 року помер дід позивача [PERSON] (голова двору). Після його смерті відкрилась спадщина на належне померлому майно, яке складається з частки у вищезазначеному дворі та земельна ділянка (пай) площею 1,59 умовних кадастрових гектари на території Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належала померлому згідно сертифікату на право на середню земельну частку (пай) серії ЛВ №015073. Дружина померлого спадщину після смерті останнього фактично прийняла, оскільки вступила в управління та володінням спадковим майном незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила. 27 лютого 2007 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до якої, серед іншого, входить вищезазначене майно успадковане після смерті її чоловіка та належна їй як члену колгоспного двору частку у спірному житловому будинку. На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого належне майно заповіла позивачу. Відтак, останній як єдиний спадкоємець за заповітом, що виявив бажання отримати свідоцтво про право на спадщину, яку фактично прийняв, оскільки на момент її відкриття проживав спільно із спадкодавцем, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим, що він пропустив піврічний термін передбачений цивільним законодавством на подання заяви, та у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Київська, 4 в с. Бертишів Жидачівського району Львівської області та на земельну частку (пай), що знаходиться на території Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє позивача можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримують, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за його відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до витягу з книги погосподарського обліку Кніселівської сільської ради №1782 від 31 жовтня 2016 року, виданого Новострілищанською селищною радою Жидачівського району Львівської області, вбачається що станом на 30 червня 1990 року по с. Бертишів вул. Гагаріга, 22(нова адреса вул. Київська, 4) Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]О.(дружина), [PERSON] (онук) /а.с. 12/. З долученої до матеріалів справи довідки №1902 виданої виконавчим комітетом Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 11 листопада 2016 року, вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 20 червня 1989 року вул. Гагаріна, 22, що у с. Бертишів переіменовано на вул. Київська, 4 в с. Бертишів, а також проведено нумерацію житлових будинків /а.с. 13/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок селі Бертишів по вул. Київська, 4 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]О.(дружина), [PERSON] (онук). Частка кожного члена двору становила 1/3. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть серії І-СГ №170025, що 07 грудня 1999 року помер [PERSON], голова вищевказаного двору. Спадщина(на належну померлому частку спірного житлового будинку та земельну ділянку (пай) площею 1,59 умовних кадастрових гектари на території Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належала померлому згідно сертифікату на право на середню земельну частку (пай) серії ЛВ №015073) відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин). Дослідженими в судовому засіданні обставинами встановлено, що спадкодавець [PERSON], розпорядився своїми правами на випадок смерті та склав заповіт від 07 грудня 1999 року, згідно якого: все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право заповідаю [PERSON]. Разом з тим, судом встановлено, що спадщини позивач після смерті дідуся не прийняв, окрім того проживав окремо. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON]О.(дружина померлого), оскільки як спадкоємець за законом першої черги фактично вступила в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила /а.с. 8-11/. Також в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 27 лютого 2007 року, в с. Бертишів Жидачівського району Львівської області, померла [PERSON], про що 28 лютого 2007 року складено відповідний актовий запис №5 та Кніселівською сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 28 лютого 2007 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №082457 /а.с. 18/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із належної їй як члену суспільної групи господарств «колгоспний двір» частки в житловому будинку в селі Бертишів по вул. Київська, 4 Жидачівського району Львівської області та прийнятої у спадщину після смерті чоловіка частки спірного житлового будинку та земельної ділянки (пай) площею 1,59 умовних кадастрових гектари на території Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належала померлому згідно сертифікату на право на середню земельну частку (пай) серії ЛВ №015073. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 20 січня 2000 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде мені належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON]. Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 20/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В поданій до суду позовній заяві представник позивача пояснив, що протягом останніх років і до дня її смерті [PERSON] спільно проживав зі спадкодавцем [PERSON], оскільки остання була його бабцею та в силу поважного віку потребувала стороннього догляду та допомоги. Вказані обставини підтвердили суду, наданими письмовими поясненнями, свідки [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, що позивач дійсно проживав з своєю бабцею [PERSON]. до дня її смерті спільно, вели спільне господарство. /а.с. 29-32/. У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Встановлення даного факту необхідно для оформлення спадщини, так як у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року№ 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживав з [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто момент смерті останньої, яка наступила 27 лютого 2007 року. Відтак позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON], як такий, що постійно проживав разом із нею, на час відкриття спадщини. Разом з тим, згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №1019/02-31 від 06 грудня 2016 року, виданої завідувачем Жидачівською державною нотаріальною конторою, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його бабусі [PERSON], яка померла 27 лютого 2007 року, у звязку з тим, що він пропустив піврічний термін передбачений цивільним законодавством на подання заяви, та у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Київська, 4 в с. Бертишів Жидачівського району Львівської області та на земельну частку (пай), що знаходиться на території Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій та є спадковим майном /а.с. 21/. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, суд враховує, що поданою на адресу суду заявою від 17 січня 2018 року відповідач [PERSON] повідомив, що від своєї частки в майні колгоспного двору, а також від спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] офіційно відмовляється в користь [PERSON] (позивача) /а.с. 33/ Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право на спадкове майно(земельну частку(пай) та житловий будинок), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved