Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані будівлі, а саме: жилий дім літ А-1, сіни літ. а-1, сіни літ. а1-1, тамбур літ. а3-1, сарай літ. Б-1, гараж літ. Г-1 домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у 1999 році вона власними силами та за власні кошти без відповідного дозволу перебудувала вищевказаний будинок. 10.07.2013 року вона з Маріупольською міською радою уклала договір оренди земельної ділянки, площею 0,0740 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і на якій розташоване її домоволодіння. Мета цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що самочинно збудовані. Згідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 13.07.2010 року №279 самочинно збудовані будівлі відповідають будівельним нормам та правилам, а також забезпечують їх безпечну та надійну експлуатацію. На даний час в неї виникли труднощі щодо набуття права власності на вищевказане домоволодіння з самочинними перебудовами, які не були прийняті в експлуатацію, тому просить визнати за нею право власності на самочинно збудовані будівлі, розташовані на території домоволодіння [ADDRESS]. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позов підтримала повністю. Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав повністю з викладених у ньому підстав та пояснив, що письмової відмови компетентного органу про неможливість прийняти в експлуатацію будинок з самочинно зведеними будівлями у позивачки немає. Визнання права власності їй необхідне для реєстрації у будинку. Представник Маріупольської міської ради у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що домоволодіння [ADDRESS] зведено самовільно, без відповідних дозвільних документів. Об'єкт реконструкції не було прийнято в експлуатацію, отже відсутні документи, які підтверджують відповідність закінчених будівництвом об'єктів проектної документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватись за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи відсутність дають підстави вважати, що має місце спір про право. Проте у справі відсутня відмова інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області у прийнятті в експлуатацію спірного домоволодіння, а отже відсутній спір про право. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правові відносини. Судом встановлено, що на підставі договору оренди земельної ділянки від 10.07.2013 року, укладеного між Маріупольською міською радою (орендодавцем) та [PERSON] (орендарем), останній в оренду була передана земельна ділянка, площею 0,0740 га, яка знаходиться за адресо: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що самочинно збудовані. Дане речове право позивачки [PERSON] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом № 7064666 від 29.07.2013 року Реєстраційної служби Маріупольського міського управляння юстиції Донецької області. Відповідно до висновку будівельно-технічного експертного дослідження ТОВ «Донбасспецмонтаж» №279 від 13.07.2010 року домоволодіння [ADDRESS] знаходяться у задовільному технічному стані і можуть експлуатуватися й надалі. Технічний стан будівельних конструкції жилого будинку А-1, нежилих прибудов а-1, а1-1, тамбура а3-1, гаража Г-1, сарая Б-1, туалета Е-1 та огорожі №1,2 забезпечує їхню безпечну та надійну експлуатацію. Статтями 15 ЦК України та 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Проте позивачкою не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання її прав та законних інтересів щодо самочинного будівництва саме Маріупольською міською радою, оскільки відповідачем ніяких рішень з цього приводу не приймалось. Згідно з вимогами ч.2 ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до змісту пп.1 п."б" ч.1 ст.31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Матеріали справи не містять будь-яких даних про звернення позивачки до органів місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію самочинних побудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні. Оскільки суд не повинен заміняти органи, на які покладені обов'язки по видачі дозволів на будівництво й узгодженню забудови, визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку є винятковим способом захисту права. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Окрім того, ст.375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. Проте позивачкою не надано суду висновку про відповідність самочинно побудованого будинку і споруд санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, а також правилам пожежної безпеки. Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Разом з тим, у матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо того, що саме перебудовано [PERSON] у 1999 році та яким чином і чи є це завершеним будівництвом. Також слід зазначити, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України). Дане роз'яснення закріплено у п.14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed