Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він мешкає [ADDRESS]. В 2012 році відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до нього та відповідача [PERSON] про поділ спільної власності, при цьому до ознайомлення з матеріалами позовної заяви він вважав, що відповідач [PERSON] не прописаний за місцем його (позивача) проживання, фактично в квартирі не мешкає, а тому не може вважатися співвласником квартири. В той же час, з позову відповідача він дізнався, що у 2001 році його мати -відповідачка у справі [PERSON] подала заяву про приватизацію квартири [ADDRESS], в звязку з чим органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло від 18 листопада 2001 року на підставі розпорядження органу приватизації №620 від 08 листопада 2001 року, про існування якого йому раніше було не відомо та яке він не бачив взагалі, а з зазначеного вбачається, що про зазначені обставини він дізнався лише у 2012 році, він не є таким, що пропустив строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, так як з умовами оскаржуваного розпорядження він не ознайомлювався, а свідоцтво одержав нещодавно. До настання повноліття він не погоджувався на приватизацію спірної квартири, письмової згоди не надавав, а відповідач [PERSON] з її пояснень заяву щодо приватизації квартири на відповідача [PERSON] не подавала, а приватизацію квартири з його участю пояснювала тим, що останній був прописаний в даній квартирі. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду «Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщення у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення гуртожитку». На виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду наказом Державного комітету України по житлового-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 затверджене положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Відповідач [PERSON] самостійно без згоди інших співвласників квартири подавала заяву на приватизацію житла, хоча відповідач [PERSON] повинен був засвідчити своїм власноручним підписом дану заяву, оскільки особисто письмової заяви про приватизацію квартири не подавав. З посиланням на ч.2, ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначив, що передача квартири (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку, при цьому передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, а відповідно до ст.112 ЦК УРСР в редакції станом на дану приватизації майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам та іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність (часткова власність) з визначенням часток або без визначення часток (сумісна власність). В той же час, в свідоцтві про право власності на житло, частки не визначені, хоча в заяві відповідача [PERSON] про це вказано, а зазначено - в рівних долях, що не відповідає зазначеним нормам цивільного законодавства. Відповідачем [PERSON] заява була подана 20 липня 2001 року, тоді як рішення про приватизацію було прийняте 08 листопада 2001 року, тобто з порушенням встановлених законодавством строків прийняття відповідного рішення за заявою громадян про приватизацію квартири Солонянського району Дніпропетровської області, та визначеного Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян порядку подання громадянами відповідних заяв та необхідних документів. Ні він, будучи неповнолітнім, ні відповідач [PERSON] згоди на приватизацію квартири не надавали, в звязку з чим він змушений звернутися з позовом до суду про визнання розпорядження органу приватизації незаконним та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 08 листопада 2001 року, оскільки їх видача порушує його права на приватизацію житла за власним волевиявленням, а також у звязку з порушенням встановленого порядку їх видачі та передачі квартири у власність шляхом її приватизації. В судовому засіданні позивач та його представники [PERSON], [PERSON] (а.с.15), позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Прохали визнати розпорядження органу приватизації незаконним та скасувати його, визнати недійсним свідоцтва про право власності на житло від 08 листопада 2001 року, оскільки прийняття зазначеного рішення органу приватизації прийняте в порушення порядку розгляду заяв громадян про приватизацію житла, в супереч волевиявленню позивача, який не давав згоди на приватизацію спірної квартири, як не надавав такої згоди і відповідач [PERSON] Здійснена приватизація квартири за заявою лише відповідача [PERSON] без згоди інших повнолітніх членів сімї , в тому числі і відповідача [PERSON], суперечить як чинному на той період законодавству, так і позбавило позивача права на приватизацію іншого житла, в тому числі позбавило і його менших братів прийняти участь у приватизації. Крім цього представник позивача [PERSON] зазначив, що при приватизації спірної квартири також допущено порушення в частині не зазначення як в розпорядженні органу приватизації, так і в свідоцтва про право власності на житло площа квартири, при цьому площа приватизованої квартири значно більша, ніж по встановленій на той період норми безоплатної приватизації, а за залишки житлової площі не було здійснено відповідної оплати на користь держави. Відповідач [PERSON] ([PERSON]М.), яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.112), у судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, в звязку з чим суд ухвалив розглядати справу за її відсутності, оскільки її інтереси в судовому засіданні представляє її представник [PERSON] з усіма повноваження сторони у справі (а.с.25-27). В судовому засіданні 22 червня 2015 року відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, пояснила, що письмової заяви на приватизацію відповідач [PERSON] не подавав, вона звернулась з заявою про приватизацію самостійно і почала здійснити приватизацію квартири лише на себе та свого неповнолітнього на той час сина [PERSON], при цьому відмітка про приватизацію квартири в паспорті сина при його отриманні не ставилася, хто отримував документи в БТІ щодо приватизації, в тому числі свідоцтво про приватизацію, не памятає. Зазначила, що шлюб з відповідачем [PERSON] розірвано 01 листопада 2011 року, а в 2012-2013 роках між ними виник спір з приводу поділу спільного майна, в тому числі і спірної приватизованої квартири. Позов визнає, оскільки на період приватизації спірної квартири у неї з відповідачем були напружені сімейні стосунки, які періодично то налагоджувались, то погіршувались, у звязку з чим вона не бажала його участі у приватизації квартири, щоб захистити інтереси свого неповнолітнього сина та з врахуванням того, що дана квартира була виділена їй як молодому спеціалісту. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] позовні вимоги з підстав та обставин, зазначених в позовній заяві, не заперечувала. Пояснила, що [PERSON] хотіла приватизувати квартиру лише на себе та сина [PERSON], про що відповідач [PERSON] знав, оскільки в сімї на той період, як і в послідуючому до розірвання шлюбу були напружені стосунки, а прийняте рішення органу приватизації суперечить волевиявленню [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надавши і письмові заперечення проти позову (а.с.28-29), при цьому пояснили, що спірну квартиру [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] одержали для своєї сімї під час перебування у шлюбі в 1998 році, після чого вселились в дану квартиру, прописались в ній та проживали однією сімєю. Документи на приватизацію квартири дійсно подавала відповідачка [PERSON], вона ж сама і отримала свідоцтво про приватизацію, але це було їх спільне рішення і він висловив також свою згоду на приватизацію спірної квартири, про що достовірно відомо відповідачці [PERSON], так і органу приватизації, рішення якого за даним позовом оспорюється, хоч в заяві про приватизацію і відсутній його підпис, оскільки він в той час працював в міліції, то не мав можливості вникати в вирішення цього питання. Після приватизації також було видано технічний паспорт на квартиру. Крім цього, зазначили, що позивач, який є його сином, народився 25 жовтня 1992 року, у звязку з чим на момент приватизації житла, йому було лише повних 9 років, а отже в силу ст.14 ЦК України 1963 року, його згоду на реалізацію ним, як громадянином України, права на приватизацію житла, здійснювали батьки, в тому числі мати, за заявою якої й відбулася приватизація квартири, а його згода або заперечення для приватизації не вимагалася. Право позивача на приватизацію квартири, який був членом сімї та мав право користуватися квартирою, було б порушене лише у випадку якщо на його імя не була здійснена приватизація, або якщо його доля була визначена в меншому розмірі ніж 1/3 - пропорційно до кількох членів сімї, які проживали та були прописані в квартирі. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, оскільки з моменту досягнення повноліття, коли позивач мав дізнатися про наявність в нього права власності на 1/3 частину квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 листопада 2001 року, сплило щонайменше 7 років, а строк позовної давності, якщо його обчислювати з дати досягнення ним повноліття сплив 25 жовтня 2013 року, в звязку з чим, вважали, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача. Допущені при приватизації спірної квартири органом приватизації порушення не порушують прав та інтересів позивача, а стосуються більше інтересів відповідача, який не оспорює ні рішення органу приватизації, на виданого останнім свідоцтва про право на житло, оскільки здійснена приватизація не суперечить ні його інтересам, ні його волевиявленню, яке в тому числі і від його імені було реалізоване відповідачкою [PERSON] як його дружиною і відповідало їх спільному рішенню. Коли вирішувалось питання приватизації у них в сімї були хороші сімейно-шлюбні стосунки, про що свідчить і та обставина, що у них після цього народилось ще двоє дітей, а питання розірвання шлюбу виникло значно пізніше, ніж вирішувалось питання приватизації спірної квартири. Також відповідач [PERSON] зазначив, що на період приватизації квартири працював в органах міліції, у звязку з чим при здійсненні приватизації надавав довідку з місця роботи. Представник відповідача - Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (а.с.114, 118), в судове засідання не зявився. Згідно поданих до суду листів прохали проводити розгляд справи у відсутність їх представника, проти позову не заперечували, але будь-якого обґрунтування своєї позиції не зазначили (а.с.а.с.19,58). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що відповідачі у справі є його батьками, які на даний час спільно не проживають, після чого з 01 квітня 2011 року відносини з батьком [PERSON] складні. Про приватизацію квартири йому було відомо, але про те, що квартира приватизована на трьох, в тому числі і на батька, дізнався лише коли він звернувся до суду з позовом, в тому числі і до нього, про розділ квартири десь в кінці 2012 - початків 2013 років, у звязку з чим про порушення своїх прав на приватизацію спірної квартири він і дізнався саме з цього періоду. Від матері [PERSON] йому відомо, що вона хотіла приватизувати квартиру лише на себе та нього, але в заяві офіційно не писала, що лише на двох осіб. Проведеною без його згоди приватизацією спірної квартири порушено його права на вільне волевиявлення щодо приватизації певного житла, при цього щодо даної конкретної квартири він би відмовився від приватизації своєї частки на користь своїх менших братів, які народились пізніше і не приймали участі в приватизації квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з відповідачем [PERSON] заходилась у шлюбі до 2011 року, при цьому стосунки між ними в період проживання однією сімєю були напруженими, вона чоловікові не довіряла, у звязку з чим при вирішенні питання щодо приватизації квартири, яка була виділена їй як молодому спеціалістові та її сімї, прийняла рішення сама, при цьому вона мала бажання приватизувати її лише на себе та свого неповнолітнього сина [PERSON], але без участі відповідача [PERSON], щоб захисти права своєї дитини. При подачі заяви на приватизацію про приватизацію квартири лише на себе та сина не зазначила, хоча заява підписана лише нею. Вказану заяву повинен був підписати і відповідач [PERSON], але вона йому про це не повідомила. Довідку про склад сімї в орган приватизації також надавала вона З відповідачем [PERSON] обговорювала питання приватизації, при цьому хотіла щоб він відмовився від своєї частки в приватизації, але він на це згоден не був. Бажає, щоб спірне житло належало лише їх спільним з відповідачем трьом дітям, при цьому згодна відмовиться на їх користь і від належної їй частки квартири. Її син [PERSON], який є позивачем у даній справі, про приватизацію квартири на трьох осіб, в тому числі на відповідача [PERSON], дізнався від неї, коли останній у звязку з розірванням між ними шлюбу подав позов до суду про розділ квартири, а документи побачив у 2012-2013 роках, коли вона ознайомила його з позовною заявою відповідача, оскільки син також був відповідачем за даним позовом, але всі документи з суду приходили на її адресу, в тому числі і для сина, у звязку з чим вона і розповіла сину (позивачеві), що його батько хоче відсудити 1/3 частину квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з 2000 року була керівником органу приватизації Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області, де працює з 1992 року. Сімю [PERSON] знає тривалий час, а в період, коли вони проживали однією сімєю, вони періодично зустрічались і сімями. Відповідачка [PERSON] спочатку звертався до селищної ради з приводу приватизації спірного житла на себе та на сина, де їй нею (свідком) було розяснено, що згідно законодавства про приватизацію всі особи, які проживають в квартирі та зареєстровані, мають право на приватизацію житла. В послідуючому [PERSON] принесла письмову заяву про передачу житла у власність, заява була підписана лише нею, при цьому їй знову було розяснено, що всі особи, які бажають приймати участь в приватизації повинні підтвердити свою згоду підписом. В подальшому органом приватизації дана заява була передана до БТІ та надано замовлення для підготовки документів щодо приватизації та виготовлено технічний паспорт на квартиру, а свідоцтво про право власності на житло видавав орган БТІ, але підписувала вона як керівник органу приватизації, при цьому в розпорядженні органу приватизації зазначено всі особи, які були зареєстровані в квартирі. Коли [PERSON] подавала заяву про приватизацію, то говорила, що хоче приватизувати квартиру на двох осіб, на себе та її сина [PERSON], але вона їй ще раз розяснила, що приватизація здійснюється на всіх членів сімї, а згоду на приватизацію всі повнолітні члени сімї повинні підтвердити своїми підписами. Крім заяви, [PERSON] також подавала довідку Солонянської селищної ради про склад сімї, де і зазначені всі особи, які проживали та були зареєстровані в квартирі на період подачі заяви про приватизацію житла. Вважала, що зазначене в свідоцтві про право на житло - в рівних долях і є визначенням рівних часток кожного члена сімї [PERSON], які приймали участь у приватизації. Будь-яких визначених законом про приватизацію підстав для відмови у здійсненні приватизації за заявою [PERSON] не було, а допущені неточності в документах не свідчать про порушення законодавства про приватизацію та про недійсність виданих органом приватизації документів. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові\~\~докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов задоволенню\~\~не підлягає з наступних підстав. Відповідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що як вбачається з наданої суду ТОВ «Абріс» матеріалів інвентарної справи №16793/220 липня 2001 року [PERSON] до Солонянської селищної ради Дніпропетровської області було подано підписану нею письмову заяву про передачу у приватну спільну сумісну власність, квартири, яку займає вона з членами сімї на умовах найму та зазначено, що згідно з законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» її сімї встановлена пільга по безоплатній передачі житла. При оформленні квартири у спільну часткову власність прохала передбачити розподіл долях власності між членами сімї в рівних долях (а.с.64), а уповноваженим власником квартири визначити її [PERSON], додавши в якості додатку до заяви довідку про склад сім»ї та документи, що підтверджують право на пільги по безоплатному одержанні у власність житла (а.с.65). Згідно виданої керівником підприємства по обслуговуванню житла за печаткою Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.65) у квартирі за адресою: смт.Солоне вул.Строменко, 29/2 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON], [INFO], голова сімї, прописана з 1971 року; [PERSON], [INFO], чоловік, прописаний з 22 жовтня 1998 року; [PERSON], [INFO], син. Крім цього зазначено, що ізольована квартира складається з трьох кімнат житловою площею 46,2 кв. м, кухні площею 16,9 кв. м, вбиральні площею 2,4 кв.м, коридору площею 10,2 кв.м, ванна площею 4,9 кв.м, загальна площа квартири 90,4 кв. м, а також за наймачами закріплено підвал площею 130 кв.м та ? частина гаража. Підпис [PERSON] в даній заяві відсутній. Згідно зазначеної заяви [PERSON] ТОВ «Абріс» 08 листопада 2001 року виготовлено технічний паспорт на кв.2 в житловому будинку №29 по вул.Строменко Солонянського району Дніпропетровської області (а.с. 67-67), а рішенням виконавчого комітету Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області №102 від 16 жовтня 2001 року у звязку з приватизаціє житла розділено та закріплено за кожною з квартир даного житлового будинку присадибну земельну ділянку (а.с.70). Згідно розпорядження органу приватизації Солонянської селищної ради Дніпропетровської області №620 від 08 листопада 2001 року за підписом керівника органу приватизації [PERSON] прохання наймача [PERSON] на приватизацію найманої квартири задоволено та передано вказану квартиру у приватну спільну (сумісну чи часткову) власність (а.с.71). Також вказаним розпорядженням затверджено розрахунок безоплатно приватизуємої площі та вартість надлишків загальної площі квартири (а.с.66) надано вказівку товариству з обмеженою відповідальністю «Абрис» оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін. 08 листопада 2001 року органом приватизації Солонянської селищної ради Дніпропетровської області на підставі розпорядження №620 від 08 листопада 2001 року було виготовлено свідоцтво про право власності на житло, згідно якого орган приватизації Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області посвідчив, що квартира 2 в житловому будинку №29 по вул.Строменко Солонянського району Дніпропетровської області приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві приватної спільної сумісної власності громадянам: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с.11,72), а ТОВ «Абрис» дана квартира зареєстрована на праві спільної сумісної власності за зазначеними особами, про що внесено запис у реєстрову книгу Д1 під реєстраційним номером 291/291 (а.с.72). Згідно ст.1, ст.2, ст.3 Закону країни "Про приватизацію державного житлового фонду", в редакції яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду це відчудження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін..) державного житлового фронду на користь громадян України, при цьому державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі, потребуючих поліпшення житлових умов, а незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність займані ними квартири громадян, які зазначено в ст.10 Закону. Відповідно до п. 5 ст. 5 цього Закону кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, при цьому право на приватизацію житла передбачено і ст.9 Житлового кодексу Української РСР 1983 року, в редакції чинній на період виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовка та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Відповідно до п.п. 18, 19 Положення про порядок передачі квартири (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держкомунгоспу від 15.09.1992 року № 56, діючому в редакції станом на момент передачі квартири у власність [PERSON] та членам її сімї, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинок) підтверджується письмово і додається до заяви. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації на підставі заяви громадянина приймають рішення про приватизацію, згідно з яким житло передається у приватну власність. Така передача житла у власність громадян оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації та не потребує нотаріального посвідчення, а зазначене свідчить про те, що Закон передбачає, по-перше, наявність волі громадянина на приватизацію житла; по-друге, прийняття відповідного рішення органом приватизації, який у конкретних правовідносинах впроваджує волю держави, що виражена у Законі. При цьому, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком обмежень, що встановлені для приватизації деяких категорій житла (квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, тощо), тому лише громадянин може як відмовитись, так і погодитись на приватизацію найманого ним житла з державного житлового фонду. Його контрагенти - державні приватизаційні органи - у разі виявлення відповідної волі громадянина щодо приватизації житла мають лише обов'язок здійснити оформлення необхідних приватизаційних документів та, за малим винятком що стосується обмеження на приватизацію деяких категорій житла, не можуть відмовити у приватизації. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що орган приватизації Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області здійснив передачу квартири у власність громадян - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях згідно рішення (розпорядження) цього органу. [PERSON] як основний квартиронаймач погодилась з такою передачею, засвідчивши це власним підписом у поданій письмовій заяві, де зазначила, що прохає здійснити приватизацію займаного її сімєю житла, при цьому до складу її сімї на період вирішення питання про приватизації входили як позивач [PERSON], який є спільним сином відповідачів і на той період був малолітнім, у звязку з чим його інтереси в даному питанні представляли його батьки згідно ст.14 ЦК України 1963 року та ст.60 КпШС Української РСР 1969 року, які були чинним на період виникнення спірних правовідносин, так і відповідач [PERSON], з яким [PERSON] на той період знаходилась в зареєстрованому шлюбі, тому не можуть бути прийняті судом до уваги як доводи позивача [PERSON], в тому числі допитаного як свідок, про те, що приватизація проведена без його згоди, так як така згода малолітньої дитини не передбачена законом, так відповідача [PERSON], в тому числі допитаної в якості свідка, про те, що вона мала намір приватизувати спірну квартиру тільки на себе та свого малолітнього сина, так як суперечать дослідженим судом письмовим доказам та показам свідка [PERSON], достовірність яких відповідачкою [PERSON] не оспорювалась, а їх покази в якості свідків в цій частині оцінуються судом критично як заінтересованих у результаті розгляду справи осіб, що випливає з повідомлень сторін про наявність в провадженні суду іншої цивільної справи за позовом відповідача [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл спірної квартири у звязку з розірванням шлюбу. З показів свідка [PERSON] в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] як особа, яка звернулась до органу приватизації з заявою про приватизацію найманого нею та її сімєю майна, була обізнана щодо порядку приватизації та кола осіб, які мають право на приватизацію житла і що таке право є і у відповідача [PERSON], який проживав та був зареєстрований в приватизованій квартирі. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації виготовив та свідоцтво про право власності на житло, яке є правовстановлюючим документом, який засвідчує право власності на житло, реєстрація якого проведена ТОВ «Абріс» у відповідності до чинного на зазначений період законодавства, вказані дії вчинялись саме з волевиявлення сторони у справі [PERSON] та [PERSON] як повнолітніх членів сімї, а наявність такого волевиявлення на приватизацію квартири у відповіла [PERSON] підтверджена ним в судовому засіданні при розгляду даної справи, що свідчить про те, що з цього періоду як відповідачеві [PERSON], так і відповідачеві [PERSON] було достовірно відомо як про спірне розпорядження органу приватизації, так і про видане на підставі нього свідоцтво про право на житло, але ніхто із них в тому числі в інтересах спільної малолітньої (неповнолітньої дитини) - [PERSON], в установленому законом порядку його не оскаржував. Нормативними актами, якими врегульовано питання приватизації, передбачено, що при видачі власнику квартири (будинку) свідоцтва про право власності на житло у паспортах усіх повнолітніх членів сім'ї власника і у свідоцтвах про народження неповнолітніх осіб робиться помітка про те, у якому обсязі ними використано право на безоплатну приватизацію житла. Це необхідно для підтвердження використання громадянином права на безоплатну приватизацію, яке надається лише один раз та для визначення невикористаної частки житлового чеку за яку можна отримувати акції приватизованих державних підприємств, а відсутність такої відмітки в свідоцтві про народження позивача сама по собі не є підставою для скасування рішення органу приватизації та не свідчить про те, що йому не було відомо, в тому числі і після досягнення повноліття, про приватизацію спірної квартири його батьками , в тому числі за участю відповідача [PERSON] Оскільки передача квартири 2 в житловому будинку №29 по вул.Строменко Солонянського району Дніпропетровської області із державного житлового фонду у приватну спільну власність як позивача, так і відповідачів проведена на підставі заяви наймача [PERSON], при цьому з моменту подання відповідних документів на приватизацію квартири (разом із відповідною заявою про бажання приватизувати її) та до моменту видачі розпорядження (тобто до моменту прийняття рішення органом приватизації про приватизацію) як [PERSON] так і члени її сімї: чоловік - [PERSON], які діяли і в інтересах малолітнього сина - [PERSON], який досяг повноліття лише 15 жовтня 2010 року, свого волевиявлення не змінювали, то і видані 08 листопада 2001 року розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право на житло є таким, що видане з дотриманням норм чинного законодавства, а підстав для відмови у здійсненні приватизації у органів приватизації не було підстав. Судом встановлено, що дійсно в процесі здійснення приватизації спірної квартири органом приватизації було допущені певні недоліки в оформлені як заяви [PERSON], де відсутній підпис іншого повнолітнього члена сімї відповідача [PERSON], так і у розпорядженні органу приватизації №620 від 08.11.2001 року та свідоцтві про право на житло (а.с.64,71,72), де не заповнені всі пункти, в тому числі в свідоцтві про приватизацію не зазначено розмір загальної площі квартири та його вартість, але самі по собі вказані недоліки не є підставою для визнання приватизації незаконною та їх скасування, при цьому судом враховується, що в свідоцтві про право на житло зазначено, що характеристика квартири та її обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва, при цьому у наявному в інвентарній справі на квартиру технічному паспорті зазначені як її технічні характеристики, так і розмір загальної та житлової площі (а.с.67-69). Зазначені порушення могли б свідчити про порушення прав відповідача [PERSON], але ним приватизація спірної квартири не оспорюється. Більш того, як він зазначив в судовому засіданні відповідає його інтересам та волевиявленню як на період здійснення приватизації, так і на період розгляду справи судом. Відповідно до ст.112 ЦК УРСР в редакції станом на дану приватизації майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам та іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність (часткова власність) з визначенням часток або без визначення часток (сумісна власність). Судом встановлено, що приватизації квартири була здійснена у спільну власність в рівних долях, що вбачається з тексту свідоцтва про право на житло (а.с.72), який не суперечить письмовій заяві [PERSON] про приватизацію (а.с.64) та розпорядженню органу приватизації №620 від 08 листопада 2001 року (а.с.71), в якому як надрукованому бланку не підкреслено передати квартиру в приватну (сумісну чи часткову) власність. Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд приходить до висновку, що позивачем в межах заявленого позову не було надано суду належних і допустимих доказів того, що його право порушено, а приватизація спірної квартири суперечила його волевиявленню, а досліджені судом письмові докази, а також покази свідків спростовують обставини, на які посилався позивач. Відповідно до\~ст.71 Цивільного кодексу України\~(1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.76 вищевказаного Кодексу, перебіг строку позовної давності виникає з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.\~Статтею 257 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, також передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень чинного\~Цивільного кодексу України, правила\~Цивільного кодексу України\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.\~\~ \~\~\~\~\~\~\~Згідно\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. \~\~\~\~\~\~\~\~Оскільки з моменту виникнення спірних правовідносин до дня звернення позивача з позовом до суду минуло більше 13 років і за цей період ні позивачем, ні відповідачами до 06 березня 2015 року, тобто дня подачі до суду даного позову, не вчинялось будь-яких дій щодо захисту своїх прав, тому суд вважає, пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідачем [PERSON] та його представником в письмових запереченнях проти позову (а.с.28-30) заявлено про застосування до даного позову строку позовної давності, а дана заява підтримана в судовому засіданні, при цьому судом враховується, що позивачем [PERSON] не надано суду жодних доказів того, що про наявність оспорюваного рішення органу приватизації та свідоцтва про право на житло йому стало відомо лише в кінці 2012 на початку 2013 року, в тому числі і доказів того коли такий спір виник в суді та відкрито провадження у справі, коли ним отримано копію позовної заяви, в той час як документи щодо приватизації зберігались безпосередньо у його матері - відповідачки [PERSON], якій достовірно відомо всі обставини приватизації спірного житла та з якою він проживає, так як зазначена в позовній заяві адреса його фактичного проживання і є спірною квартирою (а.с.3), а інше місце реєстрації місця його проживання викликане навчанням в навчальному закладі в м. Дніпропетровську, при цьому судом оцінюються критично покази позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо зазначених обставин та вважає, що вони викликані заінтересованістю зазначених осіб уникнути спору з приводу розділу належного сторонам на праві спільної часткової власності житла за позовом відповідача [PERSON] Відповідно до ст.ст.12, 13, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому захисту підлягають задоволенню позови тільки щодо порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав фізичної особи, на якій лежить обов'язок довести факт порушення цих прав, в той час як позивач не довів порушення його права, у звязку з чим в задоволені позову необхідно відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed