Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати доручення від 11 травня 2005 року на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] на розпорядження та продаж майнового сертифікату серії ЗП-Х № 1200, вартістю 4999 грн. недійсним, визнати майновий сертифікат на ім'я [PERSON] серії ЗП-Х № 1200, вартістю 4999 грн. незаконним та скасованим та визнати договір купівлі-продажу майнового сертифікату серії ЗП-Х № 1200 за № 3119 від 12.11.2005 року, укладеним від імені [PERSON] її представником за дорученням [PERSON] та [PERSON], недійсним. В обґрунтування позову зазначає, що 06 листопада 2003 року [PERSON] подарувала свій майновий пай позивачу, на підставі договору дарування № 11319, однак 12 листопада 2005 року між представником за дорученням від [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу того ж самого майнового паю. На даний час позивач як власник майнового паю фактично не може користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки існує договір купівлі-продажу, що перешкоджає йому у здійсненні права власності. Представники позивача - [PERSON], адвокат [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Зазначили, що ті обставини, якими була обґрунтована заява про перегляд заочного рішення від 01 листопада 2012 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відповідач [PERSON] від себе особисто та як представник [PERSON], представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в їх задоволення, обґрунтовуючи тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом за захистом своїх порушених прав. Вислухавши пояснення представників позивача, пояснення відповідача [PERSON] від себе особисто та як представника [PERSON], представника відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступними підставами. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У відповідності до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено що 06 листопада 2003 року [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ЗП-Х № 1200, виданого Вознесенською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області 15 серпня 2001 року склали договір, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) у пайовому фонді майна СБК «Нива», що знаходиться в с. Вознесенка Мелітопольського району Запорізької області. Майновий пай складає 0,2778 відсотків вищевказаного пайового фонду, вартістю 6082 грн. Вказаний договір у відповідності з вимогами ст.ст. 727, 728 ЦК України в установленому законом порядку [PERSON] не оскаржувався. Однак, 12 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 10 листопада 2005 року секретарем виконавчого комітету Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, було укладено договір купівлі-продажу майнового паю у пайовому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства СБК «Нива» с. Вознесенка Мелітопольського району Запорізької області номінальною вартістю 4999 грн., відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЗП-Х № 1200, виданого Вознесенською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області 06 серпня 2001 року. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 24 листопада 2008 року [PERSON] умисно склала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: доручення на ім'я [PERSON], розпоряджатись майновими сертифікатами, в тому числі майновим сертифікатом ЗП-Х № 1200, вартістю 4999 грн., на ім'я [PERSON], без відома її власників. Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області провадження по кримінальній справі № 1-587/10 від 11 червня 2010 року по звинуваченню [PERSON] та [PERSON] за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, кваліфікованого як підроблення документа, який видається установою та який надає права, особам маючим право видавати та посвідчувати такі документи, з метою використання його іншою особою, судом припинено в зв'язку із застосуванням амністії. В ухвалі апеляційного суду Запорізької області № 22-917/2011 від 22 лютого 2011 року за апеляційною скаргою Приватного підприємства ПП «Антей» в особі [PERSON] на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2010 року за заявою ПП «Антей» про перегляд рішення за ново виявленими обставинами по справі за позовом [PERSON] до приватного підприємства «Антей» в особі [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном; за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до приватного підприємства «Антей» в особі [PERSON] про усунення перешкод у розпорядженні майновими паями та визнання недійсним договорів оренди та за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визнання недійсним угод купівлі продажу, зазначено, що постановою суду у кримінальній справі від 11 червня 2010 року було встановлено не лише фальшивість довіреностей, а і фальшивість інших доказів, зокрема відносно свідоцтв про право власності на майнові паї, які були підставою для укладення оскаржуваних договорів купівлі продажу. Крім того, ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 квітня 2011 року по справі № 2-а-201/2011 заяву ПП «Антей» про перегляд постанови господарського суду Запорізької області від 17 жовтня 2006 року у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено. Постанову господарського суду Запорізької області від 17 жовтня 2006 року за позовом ПП «Антей» до виконавчого комітету Вознесенської сільської ради Мелітопольського району про скасування рішення скасовано. Ухвала мотивована тим, що за висновком судово-почеркової експертизи усі довіреності від 10 листопада 2005 року на уповноваження [PERSON] розпорядження майновими сертифікатами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виписані [PERSON], а таким чином [PERSON] умисно склала завідомо неправдиві офіційні документи. Отже, в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають. Суб'єктами правочину можуть бути лише особи, які мають необхідний обсяг правочиноздатності, що є елементом цивільної дієздатності. Порушення цієї вимоги тягне за собою визнання правочину недійсним. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 7 від 06.11.2009 року встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є відсутність в учасника правочину (сторони договору) волевиявлення в момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, що порушує публічний порядок, зокрема який спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, незаконне заволодіння майном фізичної особи. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Встановлені судом обставини свідчать про те, що в порушення вимог законодавства, під час укладення договору купівлі-продажу майнового паю від 12 листопада 2005 року не були додержані вимоги ст. ст. 658, 203 Цивільного кодексу України та цей правочин був спрямований на незаконне заволодіння майном, що належить позивачу на праві власності. Однак, відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України). За змістом ч.5 ст.267 ЦК України - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи із зазначених у позові та встановлених судом обставин вбачається, що позивач про порушення своїх прав дізнався в 2006 році. Звідси випливає, що сплив трирічного строку позовної давності буде припадати на 2009 рік. Враховуючи наведене, позивач повинний був довести суду поважність пропуску ним позовної давності на підставі належних та допустимих доказів. Натомість позивачем було надано заперечення на вимогу відповідача про пропущення позовної давності позивачем, відповідно до яких вважає, що з 28 листопада 2005 року, тобто з моменту подачі позову [PERSON] до ПП «Антей» про усунення перешкод в користуванні майном по 22 лютого 2011 року - дата прийняття ухвали апеляційним судом Запорізької області, відповідно до якої скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 26 грудня 2006 року в зв'язку з ново виявленими обставинами, визнавши майнові сертифікати, які придбав [PERSON] та доручення на їх продаж є сфальшованими, тривав розгляд судових справ з цього приводу, а тому строк позовної давності не сплив. Крім того з матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2011 року позивач звертався до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними та скасування майнового сертифікату, за участю третіх осіб на боці відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], [PERSON]. Однак, ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2012 року, вказану позовну заяву залишено без розгляду, застосувавши положення ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. До того ж згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідачем [PERSON] від себе особисто та як представник [PERSON], представником відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] було заявлено в суді про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України. Відповідно до пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, з урахуванням того, що позивачем обрано не той спосіб захисту стосовно поважності пропуску ним позовної давності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed