Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягнення моральної шкоди, в його обґрунтування посилаючись на те, що 10 січня 2015 року нею було здійснено виклик міліції для припинення правопорушення, вчинюваного відносно неї та її сімї з боку водія таксі Renault Trafic. Міліцією було прийнято виклик. Їй разом з її сімєю довелося чекати наряд міліції більше години, однак наряд міліції так і не зявився, а тому жодних дій щодо захисту її порушених прав не було здійснено. Вказана бездіяльність є протиправною та незаконною, та такою, що порушує її права. Посилається на те, що працівники міліції порушили вимоги Наказу МВС України від 22.10.2012р. №940 «Про організацію реагування на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події та забезпечення оперативного інформування в органах і підрозділах внутрішніх справ України». У звязку з приниженням її честі та гідності, душевними переживаннями, позивач просить суд стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. У судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представники відповідачів до судового засідання не зявились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду письмові заперечення, в яких посилались на безпідставність вимог позивача, а тому просили в позові відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Правовою основою діяльності міліції є\~Конституція України,\~Закон України "Про міліцію"\~та інші законодавчі акти України. Законом України "Про міліцію"\~передбачено, що міліція в Україні - це державний озброєний орган державної виконавчої влади, а працівники міліції є представниками державного органу виконавчої влади. Особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, є службовими особами. Судом встановлено, що 10 січня 2015 року до чергової частини АНД PB ДМУ від оператора службі «102» чергової частини штабу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшло анонімне повідомлення про те, що за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Богомаза, 135/2, відбувається конфліктна ситуація з водієм таксі автомобіля «Рено Трафік», д/н [NUMBER]. Вищезазначене повідомлення помічник начальника - оперативний черговий чергової частини штабу АНД PB ДМУ зареєстрував до журналі за №428 від 10.01.2015 року та направив автопатруль полку ПС ДМУ ГУМВС. Як вбачається з матеріалів справи, за скаргою, яка була подана позивачем до Міністерства внутрішніх справ України, ГУМВС України в Дніпропетровській області провело службове розслідування, за результатами якого винних працівників АНД РВ ДМУ та полку патрульної служби ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. 14.02.2015 року [PERSON] було до Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління юстиції була подана заява про вчинення правопорушення гр.. [PERSON], водієм таксі, відносно неї та її родини. За результати перевірки 04.03.2015 року з останнім було проведено профілактичну бесіду із розясненням чинного законодавства, а також винесено йому офіційне застереження. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про міліцію», міліція: 1) забезпечує затриманим та заарештованим (взятим під варту) особам з моменту затримання або арешту (взяття під варту) право захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника, у тому числі безоплатною правовою допомогою відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги, реалізацію інших прав затриманих і заарештованих (взятих під варту) осіб; 2) інформує в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про кожний випадок затримання, арешту чи взяття під варту особи, крім випадків, коли така особа захищає себе особисто чи запросила захисника; 3) негайно, але не пізніш як через дві години після затримання або арешту (взяття під варту) осіб повідомляє про їх місцеперебування родичам та у разі заявлення усної або письмової вимоги - захиснику, а також адміністрації за місцем роботи чи навчання; 4) забезпечує харчування затриманих осіб три рази на добу за єдиними нормами, встановленими Кабінетом Міністрів України; 5) у разі необхідності вживає заходів щодо негайного надання медичної та іншої допомоги затриманим та заарештованим (взятим під варту) особам. У разі заявлення затриманими або заарештованими (взятими під варту) особами усної або письмової вимоги про залучення захисника працівники міліції не мають права вимагати від них надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника. Про заявлення вимоги про залучення захисника або про відмову у залученні захисника у протоколі затримання або постанові про арешт (взяття під варту) робиться відповідний запис, який скріплюється підписом затриманої або заарештованої (взятої під варту) особи. Особам при затриманні або арешті (взятті під варту) працівниками міліції: 1) повідомляються підстави та мотиви такого затримання або арешту (взяття під варту), роз'яснюється право оскаржувати їх у суді; 2) надаються усно роз'яснення частини першої статті 63 Конституції України ( 254к/96-ВР ), права відмовитися від надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника та одночасно в друкованому вигляді - роз'яснення статей 28, 29, 55, 56, 59, 62 і 63 Конституції України та прав осіб, затриманих або заарештованих (взятих під варту), встановлених законами, у тому числі права здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (взяття під варту) особи, права відмовитися від надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника; 3) забезпечується можливість з моменту затримання або арешту (взяття під варту) захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника, у тому числі безоплатною правовою допомогою відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги. У разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, та/або її представники (родичі, захисник) можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. Відшкодуванню підлягають у повному обсязі: 1) заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій або бездіяльності працівників міліції; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), вартість вилученого майна, якщо його повернення в натурі та в тому ж стані стало неможливим; 3) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 4) моральна шкода. Виходячи з даної статі Закону, суд вважає, що вимоги заявника, повязанні із відшкодуванням шкоди, спричиненої неприбуттям працівників міліції за викликом, вищевказаною законодавчою нормою не передбачені, а отже в даному разі право позивача на відшкодування моральної шкоди законодавством не передбачено. Крім того, згідно з тією ж статтею 5 вищезазначеного Закону, передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Однак, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, як того вимагає ст. 60 ЦК України, тому, що їй працівниками міліції Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління юстиції були спричинені моральні страждання внаслідок фізичного чи психічного впливу. А отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого обґрунтування, а тому задоволенню не підлягають. Згідно із ст.88 ЦПК України cудові витрати розподілу не підлягають та відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed