Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить винести рішення, яким встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Новоселиця Попільнянського району Житомирської області, українець, громадянин України, житель [ADDRESS] є батьком її малолітнього сина [PERSON], [INFO], уродженця с. Самгородок Сквирського району Київської області, українця, громадянина України посилаючись на те, що з травня 2011 року вона з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах тобто вели спільне господарство і були пов'язані спільним побутом. В травні 2013 року вона завагітніла і повідомила про це відповідача. За час вагітності відповідач проявляв до неї дбайливе ставлення та не заперечував, щодо народження дитини. [INFO] року в неї народився син [PERSON]. Відповідач особисто забирав її та дитину з пологового будинку. Виявляв до дитини батьківську турботу та піклування. Через деякий час, поведінка відповідача кардинально змінилася і він почав висловлювати думки, що дитина походить не від нього і у зв'язку з чим відмовився подати до органів РАЦС спільну заяву про походження дитину, у зв'язку з чим вона була змушена зробити запис про батька у Книзі реєстрації народжень відповідно до вимог ст. 135 СК України. На даний час відповідач, надає дитині матеріальну допомогу, періодично відвідує, тощо. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на наведенні вище обставини та просив ухвалити рішення по суті позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав повністю посилаючись на те, що перебування позивача та відповідача у фактичних шлюбних відносинах не свідчить про походження дитини від певного чоловіка та крім того, згідно генетичного дослідження відповідач [PERSON] не є батьком малолітнього [PERSON] Суд вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Судом встановлено, що сторони по справі з травня 2011 року по березень 2014 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. [PERSON], не перебуваючи у шлюбі, [INFO] року народила сина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, яке міститься в матеріалах справи. Відповідно до висновку судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи N 219 від 17.04.2014 року проведеною по крові, було встановлено : вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менше ніж 99,9% . Таким чином, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. В силу ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального Кодексу України. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей до їх повноліття та захист державою сім'ї, дитинства, материнства і батьківства закріплені у ст. 51 Конституції України. Вищезазначена конституційна норма про захист материнства та дитинства стала стимулом для пошуку позивачем справедливого рішення. У ст. 128 СК України йдеться про визнання судом батьківства за відсутності заяв, право на подання яких встановлено ст. ст. 126 і 127 вищезазначеного Кодексу, тому відповідно до цього визнання батьківства судом можливо лише завдяки встановленню кровного споріднення між дитиною і певним чоловіком. На підтвердження батьківства відповідача, щодо народження позивачем сина, на думку суду є та обставина, що він за власний рахунок двічі проводив генетичні дослідження в комерційних установах, які давали протилежно різні результати щодо батьківства, тощо. Також, суд, при прийнятті рішення не приймає до уваги дані дослідження, у зв'язку з тим, що в даних дослідженнях не зазначено у кого відбирались зразки і які саме, не зазначено чи мають дані установи ліцензію на проведення даного виду дослідження, експерти не попереджувались про кримінальну відповідальність. Відповідно до ст. 7 Конвенції "Про права дитини" - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Згідно постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Приймаючи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], внаслідок чого вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а батьком дитини в актовому записі про її народження слід вказати відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved