Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.05.2016 в м. Івано-Франківську по вул. Української Дивізії [PERSON] керуючи транспортним засобом «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER], перебуваючи на другорядній дорозі, не надав перевагу в русі і допустив зіткнення з автомобілем «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідач порушив вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху України та був притягнутий до адміністративної відповідальності за 124 КУпАП та визнаний судом 23.06.2016 року винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки в досудовому порядку даний спір не вирішено, то просить стягнути з відповідача у відповідності до ст. 1191 ЦК України завдану відповідачем шкоду в розмірі 33809,48 грн., та понесені витрати по оплаті судового збору. Представник позивача подав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явились, хоча повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;3) відповідач не подав відзив;4) позивач не заперечеє проти такого вирішення справи. Тому 06.05.2019р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.06.2016, яка набрала законної сили 05.07.2016 [PERSON] визнано винним у вчиненні вищезгаданого ДТП. Оскільки автомобіль [PERSON] отримав механічні пошкодження від зіткнення з автомобілем відповідача [PERSON], який по матеріалах справи є винною особою у цьому зіткненні, то відповідно дії відповідача перебувають у причинному зв'язку з настанням наслідків - шкоди належному [PERSON] автомобілю. Транспортний засіб відповідача не був застрахований, а тому позивачем, відповідно до заяви про виплату страхового відшкодування від 22.09.2016 року та Звіту №109 про оцінку вартості матеріальної шкоди від 20.09.2016 року було сплачено [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 32909,48 грн., що також підтверджується платіжним дорученням №9749/1рв від 08.12.2016 року, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 17-44). Згідно до Звіту №109 про оцінку вартості матеріальної шкоди від 20.09.2016 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобілю «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER] складає 33607,17 грн. Водночас позивач стверджує, що в досудовому порядку на його звернення відповідач не реагував, питання мирного врегулювання спору не вирішено (а.с. 47-49). На підставі наведеного, позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути на його користь із відповідача у відповідності до ст. 1191 ЦК України завдану ним шкоду в розмірі 33809,48 грн. (з яких 32909,48 грн. - сума сплаченого [PERSON] відшкодування матеріального збитку та 900,00 грн. - сума витрат по оплаті послуг оціночного суб'єкта, а.с. -38), та понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Згідно до ст.1166 ЦК України шкода відшкодовується особою яка завдала шкоду, тобто винною особою, а винною особа визнається відповідним рішенням, тобто з моменту, коли рішення суду вступило в законну силу. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнямособи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно до ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довестио бставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 5ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: 1) факт спричинення шкоди; 2) протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, 3) причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, згідно до постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.06.2016 року, яка набрала законної сили 05.07.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП, яке мало місце 22.05.2016р. на вул. Української Дивізії в м. Івано-Франківську (а.с.5). Із змісту вказаного судового рішення, випливає, що судом встановлено наступне, 22.05.2016 приблизно о 04-50 год. [PERSON] керуючи транспортним засобом «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER] по вул. Української Дивізії в м. Івано-Франківську в порушення вимог п. 16.11Правил дорожнього руху України, перебуваючи на другорядній дорозі не надав перевагу в русі та скоїв зіткнення з автомобілем «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, і такими своїми діями [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже факти, встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, а саме факт вчинення відповідачем ДТП, що встановлені вказаною постановою та матеріалами справи, суду не підлягає доказуванню за даною справою. Володільцем пошкодженого транспортного засобу був відповідач. Згідно із статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З метою встановлення вартості матеріального збитку, позивачем було замовлено Звіт №109 про оцінку вартості матеріальної шкоди від 20.09.2016 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобілю «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER], згідно до якого вартість матеріальної шкоди складає 33607,17 грн., при цьому позивачем власнику автомобілю «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER] було сплачено суму 32909,48 грн., а також понесено витрати по оплаті послуг оціночного суб'єкта в розмір 900,00 грн., (а.с. 38). Положеннями ч. 1 ст. 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно доположень ст. 12ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На переконання суду, надані позивачем докази, зокрема, судове рішення від 23.06.2016 року, Звіт №109 про оцінку вартості матеріальної шкоди від 20.09.2016 року вартість матеріального збитку, платіжне доручення №9749/1рв від 08.12.2016 року підтверджують факт спричинення шкоди, протиправність дій відповідача, наявність його вини, а також причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та наслідками у виді шкоди, а крім того право позивача звернутися в суд з вимогою про відшкодування шкоди до власника автомобіля, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відомостей про те, що відповідач підпадає під категорію осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суду не представлено. За таких обставин, суд вважає вимоги позову обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Підсумовуючи наведене суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 33809,48 грн. завданої матеріальної шкоди підлягають до задоволення. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved