Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], 3-ті особи: [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у користування жилим приміщенням шляхом вселення. [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Любов Віталіївни, про визнання права власності. Позивачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд усунути [PERSON] з боку [PERSON] перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до будинку [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом передачі ключів від вказаного будинку; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 400 грн. та судові витрати по справі 114 грн. 70 коп. Не заперечували проти задоволення позовної заяви [PERSON] та визнання за останнім право власності на 1/2 частину житлового будинку А-1 загальною площею 71,1 м , житловою площею 35,4 м та надвірні будівлі: літню кухню Г, вбиральню В, вхід в погріб Д, гараж 3, душ И, споруди №1-4, І, К по [ADDRESS], та на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1588 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у судове засідання 06 березня 2014 року не з'явився, відповідно до письмових заперечень проти позову просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити, оскільки позивачці ніхто не чинить перешкод у користуванні будинком. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомили. [PERSON] у судовому засіданні просив суд винести рішення згідно вимог чинного законодавства. Державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Л.В. у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомила. Суд, заслухавши у судовому засіданні пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки та [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 29.08.1979 року Виконавчим комітетом Підгородненської міської Ради і зареєстрованого в Новомосковському інвентар бюро 29.08.1979 року за № 2392-18, батьку позивачки [PERSON] належав житловий будинок із відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS], розташованих на земельній ділянці площею 0,1588 гектарів, наданій у приватну власність батькові для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства (Державний акт на право приватної власності на землю: серія IV-ДП №074063, виданого виконкомом Підгородненської міської Ради 29.09.1997 року, згідно рішення №213 від 24.09.1997 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів за № 1353 від 29.09.1997 року). 21.12.2004 року на підставі договору дарування (Договір дарування: серії ВВТ №628528 від 21.12.2004 р. за № 8211), батько позивачки - [PERSON], подарував позивачці 1/2 частину спірного житлового будинку [ADDRESS]. Право власності зареєстроване позивачкою в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за №8775005 від 24.12.2004 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 24.12.2004 року. Також, 21.12.2004 року на підставі договору дарування земельної ділянки (Договір дарування земельної ділянки: серії ВВТ №628529 від 21.12.2004 р. за № 8213), батько позивачки - [PERSON], подарував позивачці земельну ділянку площею 794 кв.м., розміщену на території Підгородненської міської Ради Дніпропетровського району [ADDRESS], призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, та ведення особистого підсобного господарства. [INFO] року батько позивачки - [PERSON], [INFO], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 26 вересня 2013 року Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №270. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги в порядку спадкування за законом являються позивачка та її рідний брат - [PERSON] (ст.1261 ЦК України). 09.02.2010 року позивачка з братом, звернулись до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори, у відповідності до ст.1268, 1269, 1270 ЦК України. Позивачкою була подана заява про відмову від прийняття спадщини після померлого батька - [PERSON], на користь сина померлого - [PERSON], а братом [PERSON] заява про прийняття спадщини, а саме майна, яке складається з : 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та приватизованої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, позивачці та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та приватизованої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Відповідно довідки №11 від 12.06.2013р. наданої Вуличним комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровської області в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою угодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, порядок володіння та користування житловим будинком, який по [ADDRESS], між нею та [PERSON] не визначався, так як вважали це зайвим оскільки є рідними братом та сестрою. Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином [PERSON] має право користуватися спірним житловим будинком по [ADDRESS], оскільки він є сином [PERSON], який володіє вказаним будинком разом зі позивачкою на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, ч.4 ст.156 ЖК України закріплено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] виїхав з України мешкати до Германії, а в спірному будинку по [ADDRESS] з 2010 року залишився проживати його син - [PERSON]. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, з початку 2011 року, внаслідок погіршення родинних стосунків, відповідач [PERSON], проживаючи в спірному житловому будинку по [ADDRESS], створює їй перешкоди у володінні та користуванні спірним будинком, а саме - змінивши самовільно замок на дверях будинку та не допускаючи до будинку ні її ні її сина - [PERSON], який також зареєстрований за даною адресою, чим створює перешкоди в користуванні належною їй частиною будинку, порушуючи при цьому її законні права як власника. Вона неодноразово зверталася до брата - [PERSON], який приїжджав на декілька днів з Германії, та до його сина - [PERSON] з проханням усунути перешкоди в користуванні спірним житловим будинком мирним шляхом, але марно. Окрім того, відповідач [PERSON] постійно ображає її, погрожує її сину фізичною розправою. Внаслідок цього між ними склались неприязнені стосунки. З приводу неправомірної поведінки [PERSON] та [PERSON] вона та син неодноразово зверталися до Дніпропетровського РВ ДМУ УМВС України із заявою про прийняття заходів щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком по [ADDRESS]. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 17 постанови N 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" та п.7 постанови N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції України про те, що це право є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Непорушність права власності гарантована також ст. 321 ЦК України. Згідно зі ст. ст. 386, 391 ЦК України його захист забезпечується державою і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги позивачки у частині усунення перешкод шляхом вселення та передачі ключів від спірного будинку знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди, суд приходить до висновку про часткове задовлення позовних вимог у цій частині виходячи з наступного. Так, згідно ч.1 ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п.1 та п.2 ч.2 ст. 23 Цивільного Кодексу України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч.4 ст. 23 Цивільного Кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч.1 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч.2 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 Цивільного Кодексу України). Частиною 1 ст. 1167 Цивільного Кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із змінами внесеними постановою ПВСУ № 5 від 25.05.2001р. - спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень. У даному випадку були порушені права позивача, як власника, які закріплені в ст. 41 Конституції України (кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути незаконно позбавлений права користування). Суд приходить до висновку про наявність у позивачки на протязі тривалого періоду часу моральних переживань в зв'язку з порушеннями її права як власника 1/2 частини спірного будинку, позивачка була змушена звертатися до органів внутрішніх справ з приводу неправомірної поведінки відповідача [PERSON] Всі ці обставини негативно сказались на моральному стані позивачки. Однак,

Outcome: partial