Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», у якому просив стягнути з відповідача свою на користь 59076,05 грн., що включає в себе: середній заробіток за час затримки розрахунку - 26802,09 грн., моральну шкоду - 30 000 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 2017 року [PERSON] звільнено з посади провідного інженера-економіста бухгалтерії ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із переведенням до філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Укрзалізниця». В день звільнення позивачеві не було виплачено заробітну плату в сумі 36 975,19 грн., а відтак позивач звернувся із відповідним позовом до суду. Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 січня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 11 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позов ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», згідно якого не погодився з вимогами позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вважає, що до вказаних вимог має бути застосована позовна давність, на підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Відповідач про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у судове засідання свого представника не направив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що поданий позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [PERSON] працювала на посаді провідного інженера-економіста бухгалтерії ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» з 01 серпня 2013 року, та 11 жовтня 2017 року була звільнена із займаної посади, на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із переведенням до філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Укрзалізниця». Вказані обставини не заперечуються відповідачем. У відповідності до Довідки № 267 від 26 жовтня 2017 року станом на 18 жовтня 2017 року у Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» перед [PERSON] існує заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 36975,19 грн., а саме: липень 2016 року - 1978,22 грн., вересень 2016 року - 1719,89 грн., листопад 2016 року - 1802,41 грн., грудень 2016 року - 3016,32 грн., січень 2017 року - 1998,93 грн., лютий 2017 року - 2440,46 грн., березень 2017 року - 2409,54 грн., квітень 2017 року - 2571,55 грн., травень 2017 року - 2226,60 грн., червень 2017 року - 2501,67 грн., липень 2017 року - 3572,50 грн., серпень 2017 року - 3732,61 грн., вересень 2017 року - 2365,57 грн., жовтень 2016 року - 4638,92 грн., Як стверджує позивач, розрахунок із ним було проведено не в день звільнення, а саме 11 жовтня 2017 року, а лише 19 липня 2018 року, що також не заперечувалось представником відповідача у поданому відзиві. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалось представником відповідача у відзиві, в день звільнення позивача відповідач не провів з нею розрахунок по заробітній платі в сумі 36975,19 грн., а виплатив вказану суму лише 19 липня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Період затримки виплати сум, належних позивачеві при звільненні з 17 жовтня 2017 року по 19 липня 2018 року складає 189 дні. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час, протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Таким чином, середня заробітна плата [PERSON] складає: 3732,61 грн. (серпень) + 2365,57 грн. (вересень) / 43 робочих дні = 141,81 грн. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить: 141,81 грн. * 189 дні = 26 802,09 грн. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, а також перевіривши у судовому засіданні розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, суд, на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 17 жовтня 2017 року по 19 липня 2018 року в розмірі 26 802,09 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на застосування строків позовної давності до вказаних вимог на підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки у відповідності до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року). Більше того, відповідно до п. 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року передбачено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов'язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Таким чином, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є наслідком порушення виплати належних сум працівникові у день звільнення, а відтак вказаний спір належить до категорії тих, що виникають через порушення законодавства про оплату працю, а тому з такими вимогами позивач має право звернутись до суду без обмеження будь-яким строком. Що стосується позовних вимог про відшкодування шкоди,слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов'язково повинен з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, що свідчили б про завдання позивачеві діями відповідача моральної шкоди. При цьому, суд критично відноситься до виписки з історії хвороби № 1302/18, як підтвердження заподіяння [PERSON] моральної шкоди, що виразилось у погіршенні стану здоров'я, оскільки суду не надано доказів, що встановлювали б причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача та погіршенням здоров'я позивача. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. З урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 740 грн.

Outcome: partial