Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 02.11.2017 року мотивуючи тим, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року, у справі №810/4205/16, було задоволено її адміністративний позов до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області та Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, та визнано протиправною відмову відповідача у прийнятті документів та оформленні подання до Київської обласної державної адміністрації щодо оформлення їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, викладену в листі від 12.01.2017 року №109, зобов'язано відповідача направити подання до департаменту для вирішення питання про присвоєння їй статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року було задоволено апеляційну скаргу департаменту, вищезазначену постанову Київського окружного адміністративного суду було скасовано в частині зобов'язання департаменту видати їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, а в решті постанову суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 року у вказаній справі на підставі її заяви було роз'яснено постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року, в якій зазначено, що постанова підлягає обов'язковому виконанню, шляхом розгляду питання щодо надання їй статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії із врахуванням встановлених судом фактів та видачі відповідного посвідчення. 26 липня 2017 року вона отримала посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, серія [NUMBER]. Відповідно до приписів статей 3, 8 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як встановлено вищезазначеними рішеннями суду відповідачі, які є суб'єктами владних повноважень, своєю відмовою у прийнятті її документів та оформленні подання і видачі відповідного посвідчення порушили її права. Своєю протиправною бездіяльністю відповідачі завдали їй значної моральної шкоди як немайнових витрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті: негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні переживання, психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Судові розгляди її позовної заяви до відповідачів потягли за собою нераціональне витрачення життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подання. Позивач просила стягнути з відповідача Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 27.11.2017 року позивач [PERSON] подала уточнену позовну заяву в якій зазначила відповідачами Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області та Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації та просила стягнути солідарно на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Представник відповідача - Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області, згідно довіреності у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та надав до суду відзив з якого вбачається, що 27.01.2015 року управлінням було прийнято документи [PERSON], про що в журналі прийому громадян на отримання посвідчення зроблено запис за №15. На підставі звернення громадян, зокрема і звернення позивача, управлінням було підготовлено подання виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, яке разом з документами 04.02.2015 року було подано до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації для вирішення питання про видачу позивачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1. Подання виконавчого комітету Білоцерківської міської ради оформлюється у вигляді списку осіб для встановлення статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та підписується заступником міського голови згідно з розподілом обов'язків. 04.02.2015 року Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації було відмовлено у прийнятті подання виконавчого комітету Білоцерківської міської ради та повідомлено, що надалі такі подання прийматись не буде. Свою позицію департамент обґрунтував змінами у чинному законодавстві, обумовленими набранням чинності Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VII. 05.02.2015 року до управління надійшов лист Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації від 04.02.2015 року №05-49-263, яким повідомлено про відмову у прийнятті подання виконавчого комітету Білоцерківської міської ради. З цього моменту управлінню було повідомлено про необхідність роз'яснювальної роботи серед громадян щодо неприйняття Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації документів через відсутність правових підстав для встановлення статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Так, за вказівкою Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації відповідні роз'яснення були надані [PERSON] 06.02.2015 року позивач забрала оригінал поданих раніше документів, про що свідчить запис, зроблений нею на копії заяви, яка подавалась до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації. Лише 09.04.2015 року на ім'я заступника міського голови надійшов лист Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації від 27.03.2015 року №05-49-709 про відмову у прийнятті подання виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, яке було подано до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації 04.02.2015 року. Також, в даному листі зазначено, що [PERSON] окремо повідомлено про причини повернення її документів. В подальшому, під час виконання делегованих повноважень управління діяло у відповідності до роз'яснень Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації. Починаючи з 2015 року Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації не приймались документи громадян для встановлення статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи інакше як за рішенням суду. 01.03.2017 року [PERSON] звернулась з позовом до Київського окружного суду, яким було винесено постанову про задоволення позовних вимог. Не зважаючи на оскарження Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації вказаної постанови в апеляційному порядку, управлінням ще 20.03.2017 року було прийнято документи в позивача, про що в журналі прийому громадян на отримання посвідчення зроблено запис за №25. На підставі поданих документів управлінням було підготовлено список осіб для встановлення статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, який разом із супровідним листом виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 03.04.2017 року №1155/1-7 було передано до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації 05.04.2017 року. Постанова Київського окружного адміністративного суду набрала законної сили лише 13.06.2017 року. Управління в межах своїх повноважень сприяло задоволення вимог [PERSON], приймаючи її документи та доставляючи їх на розгляд до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, як це було зроблено у 2015 році та згодом у 2017 році. Повноваження щодо видачі посвідчень особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи покладаються на Київську обласну державну адміністрацію. Тому, управління не має повноважень чи важелів впливу на Київську обласну державну адміністрацію і не може форсувати чи якимось іншим чином впливати на процес прийняття рішень про видачу відповідних посвідчень, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, згідно довіреності у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та надав до суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позивач в позовній заяві вказує на те що, департаментом порушено її права, що полягають в неприйнятті та не оформленні подання до департаменту, що підтверджується рішеннями судів першої та апеляційної інстанції в адміністративній справі №810/4205/17 вищевказане порушене право й стало підставою звернення з дійсним позовом про відшкодування моральної шкоди. Проте таке твердження позивача не відповідає дійсності так, як департамент не приймає документів від громадян для формування подання та не формує подання. Зазначене підтверджується судовими рішеннями в згаданій адміністративній справі. На виконання вказаних рішень суду департаментом розглянуто подання Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області щодо оформлення позивачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та за наслідками розгляду їй видано відповідне посвідчення. В своїх запереченнях у вище згаданій адміністративній справі департамент опирався на правову позицію міністерства соціальної політики України, висвітлену в листі від 08.06.2015 року №658/20/112-15, згідно якого потерпілі внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії мають правові підстави для отримання посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії у разі видачі медико-соціальною експертною комісією довідки про встановлення причинного зв'язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою до набрання чинності Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-УІІІ. Тобто, виходячи з викладеного, департамент діяв в межах чинного законодавства, а при набранні чинності рішенням суду прийняв до уваги доводи суду та належним чином його виконав, чим не порушив законні права та інтереси позивача. У позовній заяві не зазначено та до неї не додано доказів спричинення позивачу моральної шкоди, а саме - наявність моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та необхідність додаткових зусиль для організації позивачем свого життя. Посилання лише на норми законодавства, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди за відсутністю належних доказів не є підставою для відшкодування такої шкоди. Тому, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно експертного висновку №19 від 25.11.2014 року (а.с.125) [PERSON] має захворювання пов'язане з впливом аварії ЧАЕС. Як вбачається з довідки серії АВ №0206201 (а.с.126) [PERSON] отримала третю групу інвалідності з 22.12.2014 року, довічно. 27.01.2015 року [PERSON] звернулася з заявою до заступника голови обласної державної адміністрації, про видачу посвідчення постраждалої від аварії на ЧАЕС категорія 1А (а.с.107). 04.02.2015 року було погоджено Директором департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації Мартинюком Л.О. список осіб, для визначення статусу постраждалого від аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1А, документи яких відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 по м. Біла Церква (а.с.47-48) в даному списку перебувала і [PERSON], [INFO]. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року (а.с.8-14) визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області у прийнятті документів та оформленні подання до Київської обласної державної адміністрації, щодо оформлення [PERSON] посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, викладену у листі від 12.01.2017 року №109. Зобов'язано Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області направити подання до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації для вирішення питання про присвоєння [PERSON] статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації розглянути подання Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області про встановлення [PERSON] статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати [PERSON] посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року (а.с.15-17) постанову Київського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року скасовано в частині зобов'язання Департамента соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації видати [PERSON] посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, в решті постанова суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з довідки серії АВ №0512769 (а.с.127) [PERSON] отримала другу групу інвалідності з 28.01.2016 року, довічно. 03.04.2017 року Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області направив список осіб, для визначення статусу постраждалого від аварії на Чорнобильській АЕС, документи яких відповідають вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 р. №51, до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації управління соціального захисту населення постраждалого від Чорнобильської катастрофи, в даному списку зазначена і [PERSON] (а.с.53). 26.07.2017 року було погоджено Директором департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації Мартинюком Л.О. список осіб, для визначення статусу постраждалого від аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1А, документи яких відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 по м. Біла Церква, відносно [PERSON] [INFO]. (а.с.54) 26.07.2017 року [PERSON] отримала посвідчення особи, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС категорії 1 серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач подала до суду в підтвердження завдання їй відповідачами моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. виписки із історії хвороби, видані Ендокринологічним центром Київської обласної клінічної лікарні( а.с. 123-124). Однак, суд не приймає дані докази в підтвердження розміру моральної шкоди, оскільки з вказаних виписок вбачається, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні з 25.04.2014 року по 05.05.2014 року та з 05.01.2016 року по 12.01.2016 року, у зв'язку з лікуванням захворювань пов'язаних з наслідками аварії на ЧАЕС, а не внаслідок відмови відповідачів у прийнятті її документів та видачі посвідчення категорії 1, тому дані документи є лише підтвердженням стану здоров'я позивача і в даному контексті враховуються судом разом з іншими доказами щодо встановлення групи інвалідності. Так, відповідач Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області листом від 06.02.2015 року за № 1616 відмовив позивачу у прийнятті документів на підставі листа Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації № 05-49-263 від 04.02.2015 року та листом № 109 від 12.01.2017 року позивач повторно отримала відмову відповідачів у вирішені питання щодо отримання посвідчення категорії 1, і лише на підставі рішень суду: постанови Київського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року, позивач 26.07.2017 року отримала статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та отримала відповідне посвідчення. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової шкоди). Статтею 56 Конституції України, визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від обставин, передбачених ч.3 ст.23 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Так, відповідно до ч.2 ст. 1167, ст. 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі та гідності, у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, інших цивільних прав. Відповідно до п.9 Пленуму ВС України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами від 27.02.2009 р.) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості». Відповідачами спричинено позивачу моральну шкоду, яка полягає в порушенні прав позивача, душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї з їх боку. Право позивача було порушено внаслідок чого вона вимушена була звертатися до суду для захисту своїх прав. Правовідносини щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди мають похідний характер і пов'язані з встановленням факту порушення прав особи незаконними діями або бездіяльністю органу владних повноважень. Тобто, позивач протягом тривалого часу за наявності законних на те підстав була позбавлена права на соціальний захист, яке гарантоване державою у ст. 46 Конституції України. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачу моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27.07.2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику відшкодування моральної шкоди, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Протиправні дії Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області та Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації призвели до порушення звичного способу життя позивача, необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Позивач змушена була звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги. Це, в свою чергу, спричинило позивачу психоемоційні переживання, хвилювання, нервування, погіршення стосунків з оточуючими людьми. Отже, суд немає сумнівів щодо наявності правових підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди в результаті протиправних дій Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області та Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, які встановлені постановами суду, про що зазначено вище в рішенні. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст. 23 ЦК України враховує характер правопорушення, незаконне порушення гарантованого Конституцією та Законами України права на соціальний захист з боку державних органів, в той час, коли саме вони, в першу чергу, зобов'язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Також, суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, а саме те, що, набувши законне очікуване право на видачу чорнобильського посвідчення 1 категорії вона на протязі тривалого часу обмежувалась в його отриманні та використанні визначених законом пільг, була змушена звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги. Все це призвело, на думку суду, до суттєвої зміни звичного укладу її життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та поновлення своїх прав. Вказані обставини, на думку суду, викликали у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинили душевні переживання та страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому стягує солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000, 00 грн.

Outcome: partial