Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд: - Визнати недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену в газеті «Событие» № [NUMBER] ([NUMBER]) від [INFO] року в статті «[INFO]», зокрема у якій йшлося про те, що: «[INFO]», «Вот уже несколько лет оформление земельных отношений в Петриковском районе напрямую зависит от нового руководителя фракции «Демократы» Днепродзержинского горсовета [PERSON] - без его фирм, которые меняют название с завидной периодичностью, невозможно решить земельные вопросы - жителям дают понять, что иначе они будут бегать по инстанциям несколько лет, и им сразу выдают платёжки с «нужными» реквизитами», «Несколько лет 477 жителей Куриловки, Елизаветовки и Николаевки пытаются забрать свои деньги у депутата горсовета Днепродзержинска [PERSON]»; «… [PERSON] и [PERSON], представители жителей трёх сел, с которыми [PERSON] в 2011 году заключил договора через свою фирму на оформление технической документации и дальнейшего проведения регистрации земельных участков. [PERSON] лично, из рук в руки, взял документы и 45 тысяч гривен», «Документация так и не была подготовлена, но и свои деньги у «землеустроителя» [PERSON] забрать не удалось», «Жители сел знают, куда [PERSON] дел наши деньги, - он в это время поменял свой «Шевроле» на «Мерседес»; - Зобов'язати відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «Подія» як засновника та видавця газети «Событие» спростувати інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, протягом місяця з дати набрання рішення суду законної сили, публікацією тексту спростування такого змісту: «06 листопада 2013 року у номері [NUMBER] ([NUMBER]) газети «Событие» у статті «[INFO]» була викладена інформація, що не відповідає дійсності, наступного змісту: «[INFO]», «Вот уже несколько лет оформление земельных отношений в Петриковском районе напрямую зависит от нового руководителя фракции «Демократы» Днепродзержинского горсовета [PERSON] - без его фирм, которые меняют название с завидной периодичностью, невозможно решить земельные вопросы - жителям дают понять, что иначе они будут бегать по инстанциям несколько лет, и им сразу выдают платёжки с «нужными» реквизитами», «Несколько лет 477 жителей Куриловки, Елизаветовки и Николаевки пытаются забрать свои деньги у депутата горсовета Днепродзержинска [PERSON]»; «… [PERSON] и [PERSON], представители жителей трёх сел, с которыми [PERSON] в 2011 году заключил договора через свою фирму на оформление технической документации и дальнейшего проведения регистрации земельных участков. [PERSON] лично, из рук в руки, взял документы и [NUMBER] тысяч гривен», «Документация так и не была подготовлена, но и свои деньги у «землеустроителя» [PERSON] забрать не удалось», «Жители сел знают, куда [PERSON] дел наши деньги, - он в это время поменял свой «Шевроле» на «Мерседес»; - стягнути з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «Подія», [PERSON], [PERSON] як видавців газети «Событие» солідарно на користь позивача [PERSON] як компенсацію моральної шкоди 200 000,00 (двісті тисяч) гривень; - стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «Подія», як засновника та видавця газети «Событие» на користь позивача [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 729,40 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов свого довірителя підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Видавничий будинок «Подія» - Черненко Т.Б. позов не визнав у повному обсязі, та, в обґрунтування своїх заперечень суду зазначив, що, дійсно, деякі мешканці сіл Миколаївка, Єлизаветівка, Курилівка звертались до редакції газети «Событие» із заявою щодо масових махінацій із земельних питань у Петриківському районі. Відповідачем зазначені відомості перевірялись, про що свідчать надані відповідачем договори, укладені між ТОВ «Дніпропетровська обласна земельна агенція» та ПП «КМС». В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала у повному обсязі, та, в обґрунтування своїх заперечень суду зазначила, що, відомості, викладені в газеті «Событие» № [NUMBER] ([NUMBER]) від [INFO] року в статті «[INFO]», викладені зі слів мешканців сіл Миколаївка, Єлизаветівка, Кирилівка, факт звернення яких до редакції газети «Событие» підтверджується відповідною заявою. При цьому, вказані відомості є оціночним судженням автора, і не містять фактичних даних, які потребують підтвердження. В судове засідання відповідач - генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «Подія» [PERSON] не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Водночас, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом в ході розгляду справи, [INFO] року в газеті «Событие» № [NUMBER] ([NUMBER]) в статті «[INFO]», надруковано наступну інформацію: «Вот уже несколько лет оформление земельных отношений в Петриковском районе напрямую зависит от нового руководителя фракции «Демократы» Днепродзержинского горсовета [PERSON] - без его фирм, которые меняют название с завидной периодичностью, невозможно решить земельные вопросы - жителям дают понять, что иначе они будут бегать по инстанциям несколько лет, и им сразу выдают платёжки с «нужными» реквизитами», «Несколько лет 477 жителей Куриловки, Елизаветовки и Николаевки пытаются забрать свои деньги у депутата горсовета Днепродзержинска [PERSON]»; «… [PERSON] и [PERSON], представители жителей трёх сел, с которыми [PERSON] в 2011 году заключил договора через свою фирму на оформление технической документации и дальнейшего проведения регистрации земельных участков. [PERSON] лично, из рук в руки, взял документы и [NUMBER] тысяч гривен», «Документация так и не была подготовлена, но и свои деньги у «землеустроителя» [PERSON] забрать не удалось», «Жители сел знают, куда [PERSON] дел наши деньги, - он в это время поменял свой «Шевроле» на «Мерседес»; Вищевказану інформацію, викладену та поширену в газеті «Событие» № [NUMBER] ([NUMBER]) від [INFO] року в статті «[INFO]», позивач вважає такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а також такою, що не відповідає дійсності, на підставі чого просить суд зобов'язати відповідача її спростувати, та стягнути водночас з відповідачів завдану позивачу моральну шкоду. Згідно ст.277 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу заявлених ним позовних вимог, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Частиною 1 ст.270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. При цьому, право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до роз'яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (п.п. 18, 19, 21) позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, або оціночним судженням. Згідно ч.2 ст. ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При цьому, згідно ч.1 ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є основною складовою права, захищеного ст. 10 Конвенції. Свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів, публічних осіб і сформувати свій погляд на них. Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, публічної особи, а не приватної особи. На відміну від останньої публічній особі неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вищезгадані висловлювання, висловлені автором в газеті «Событие» № [NUMBER] ([NUMBER]) від [INFO] року в статті «[INFO]», є саме судженнями автора, а не його твердженнями. Таким чином, дослідивши у сукупності наявні у справі докази, та, враховуючи, що, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку, суд, встановивши, що, в ході розгляду справи в діях відповідача не було встановлено складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, а саме сукупність таких обставин, як: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право - дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, так як обставини, на які позивач посилається, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, не містять складу правопорушення у діях відповідача, наявність якого може бути підставою для задоволення даного позову. Враховуючи, також, що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд, з урахуванням положення ст.88 ЦПК України, вважає також за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed