Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, обґрунтовуючи підставність вимог з огляду на таке. 03.09.1996 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. [PERSON] договір пройшов державну реєстрацію 11.09.1996 року в КП "ВООБТІ". Ураховуючи те, що [PERSON] не мав наміру проживати в квартирі, тому запропонував їй, [PERSON], проживати там, утримувати квартиру, сплачувати всі необхідні платежі та термін її проживання не обмежив. Вона вселилась та зареєструвалась в даній квартирі, де й проживає по даний час. Усі витрати по приведенню квартири у належний для проживання стан несла тільки вона. [PERSON] ніколи не проживав в даній квартирі та не був там зареєстрований, до квартири ніколи не навідувався. За час проживання вона провела поточний ремонт квартири, зробила парове опалення, провела газ, воду, сплачувала всі комунальні послуги, витрачала кошти на вивіз сміття та облаштування території біля житлового будинку. Тобто вже дев'ятнадцять років вона відкрито для третіх осіб, безперервно володіє вищевказаною квартирою. Володіння даним майном почалося в неї більш як за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто до 01 січня 2004 року. Ураховуючи наведене позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру № 31, загальною площею 32,2 кв. м., житловою площею 17, 4 кв. м. в будинку № 5, розташованому по вулиці Столярського в місті Липовець, Липовецького району, Вінницької області, за набувальною давністю. В судове засідання позивач не зявилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи здійснювати за її відсутності. Відповідач в судове засідання також не зявився, в заяві, яку адресував суду зазначив про визнання позову, не заперечував проти його задоволення, а розгляд справи просив здійснювати за його відсутності. Прийнявши до уваги те, що сторони скористались наданим їм ч.2 ст.158 ЦПК України правом заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає правилам ст.169, 197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. Як убачається із Договору купівлі продажу від 03.09.1996 року, [PERSON] набув у власність квартиру за №31 в смт. Липовець, по вул.. Столярського 5, Липовецького району Вінницької області. Згідно штемпеля проставленого на зворотній стороні Договору, обєкт нерухомості було зареєстровано 11.09.1996 року органами державної реєстрації Липовецьким відділенням «ВОО БТІ» за [PERSON] (а.с.6-7). Згідно паспортних документів [PERSON], останній зареєстрований в [INFO] з 28.05.1991 року (а.с.5) інших відміток про реєстрацію місця проживання не встановлено. Відповідно до [PERSON] обстеження матеріально побутових умов проживання, в однокімнатній квартирі за №31 в житловому будинку №5 по вул.. Столярського в м. Липовець Липовецького району Вінницької області проживає [PERSON], яка там і зареєстрована з вересня 1996 року. [PERSON] складений депутатом міської ради [PERSON] та за участі [PERSON], [PERSON] 11.09.2015 року та засвідчений їх підписами. Факт проживання та реєстрації [PERSON] за адресою спірного обєкта нерухомості доведено також реєстрацією в паспортних документах [PERSON] (а.с.3-4). Користувачем комунальних послуг в квартирі за №31 в житловому будинку за №5 по вул.. Столярського в місті Липовець Вінницької області таких як електроенергія, вода, газ відповідно до укладених Договорів, які містяться в матеріалах цивільної справи є [PERSON], відповідно яка й сплачує комунальні платежі, в підтвердження чого слугують квитанції, що містяться в матеріалах справи (а.с.14-16). Обставини щодо добросовісного заволодіння позивачем чужим майном, відкритого для третіх осіб, безперервного володіння вищевказаним нерухомим майном протягом більш як десяти років були визнані сторонами спору, а відтак в силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім цього, відповідач позов визнав, надавши письмову заяву відповідного змісту. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. В судовому засіданні беззаперечно доведено та сторонами не заперечувалось те, що з 1996 р. по даний час позивачка добросовісно, відкрито володіє майном, у виді: квартири за №31 в смт. Липовець, по вул.. Столярського 5, Липовецького району Вінницької області. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс України набирає чинності з 01.01.2004, отже, за загальним правилом, встановленим нормою ст. 58 Конституції України, цей Кодекс не має зворотної дії в часі, тобто, не поширюється на правовідносини, які існувало до введення його в дію. Разом з тим, згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто, відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися не раніше, ніж з 01.01.2001, отже, позовні вимоги про визнання права власності на спірний об'єкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду саме з цієї дати. Дані правовідносини регулюються: - ч. 1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає право на ефективне мирне володіння майном; - ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; - ч. 1 ст. 344 ЦК України, передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність); - ч. 4 ст. 344 ЦК України, визначає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду; - ст.19 Законом України від 01.07.2004, № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішень судів, що набрали законної сили. Ураховуючи встановлені судом обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов до переконання, що вони доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на нормах чинного законодавства та доводять порушення прав позивача зі сторони відповідача. Разом з цим, суд враховує визнання відповідачем позовних вимог за даним позовом, при цьому судом зясовано, що це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, відтак суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому у разі задоволення позову присуджує із відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної суми позовних вимог. Крім цього судом враховано, що позивачем при предявлені позову було сплачено суму судового збору у розмірі 1\~380 гривень, на що вказує квитанція (а.с.1), у той час як ціна позову становить 92\~000 гривень, отож 1% від ціни позову для фізичних осіб складає 920 гривень, тому 460 гривень підлягає поверненню. На підставі викладеного та

Outcome: approved