Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Маграт Україна» про стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з березня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду провідного юрисконсульта. 29.04.2016 позивача було переведено на посаду заступника директора з юридичних питань. У листопаді 2016 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте у день звільнення відповідач не провів розрахунок з позивачем, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. Судовим наказом від 08.12.2016 з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 4983,28 грн. Лише після отримання судового наказу відповідач здійснив виплату заборгованості, чим порушив строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 11246,72 грн., компенсація втрати частини доходів - 191,36 грн. Такі порушення прав позивача призвели також до завдання їй моральної шкоди (пошук нової роботи, житла), розмір якої оцінений позивачем у 10000,00 грн. Посилаючись на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 21438,08 грн., з яких 11246,72 грн. - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 191,36 грн. - компенсація втрати частини доходу, та 10000,00 грн. - сума моральної шкоди. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримає у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Маграт Україна» Курілов І.М. надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та заперечення проти позову, в яких просить відмовити у його задоволенні з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 03.03.2015 [PERSON] прийнято на роботу в ТОВ «Маграт Україна» на посаду провідного юрисконсульта. З 01.05.2016 позивача переведено на посаду заступника директора з юридичних питань. Наказом ТОВ «Маграт Україна» №29-К від 02.11.2016 позивача було звільнено з посади заступника директора з юридичних питань на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок та не були виплачені належні їй кошти. Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2016 з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 4983,28 грн. 03.02.2017 ТОВ «Маграт Україна» сплатило на користь позивача заборгованість у розмірі 4983,28 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що 02.11.2016 позивач була звільнена з посади заступника директора з юридичних питань, в день звільнення виплата позивачу всіх належних сум здійснена не була, фактичний розрахунок з позивачем проведений після видачі судового наказу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок). Згідно з п.п. 2, 3 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно з ст.ст. 2,3 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як вбачається з матеріалів справи, період затримки розрахунку позивача тривав з 02.11.2016 (дата звільнення) по 08.12.2016 (дата видачі судового наказу), тобто 26 робочих днів. Відтак, у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів за вказаний період. При цьому суд враховує, що після видачі судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі, тобто після 08.12.2016, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Норми статті 117 КЗпП України на вказані правовідносини не поширюються, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 09.12.2016 по 02.02.2017 задоволенню не підлягають з огляду на їх безпідставність. Також позивач просить відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., яка виразилась в моральних стражданнях позивача (пошук нової роботи, житла). Суд вважає, що в задоволенні даної вимоги слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Будь-яких доказів на підтвердження того, що порушення відповідачем норм законів про працю призвели до моральних страждань позивача, порушення її звичного порядку та укладу життя, репутації як сумлінного працівника і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а також позбавили позивача гарантованого Конституцією України та Кодексом Законів про працю України права на працю, суду надано не було. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. З наведених норм закону вбачається, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати та компенсація втрати частини доходів не відносяться до складових заробітної плати, а є санкцією за її невчасну виплату, а тому на ці вимоги поширюється тримісячний строк на звернення до суду, так само як і на вимоги про стягнення моральної шкоди. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з роботи 02.11.2016, судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі видано 08.12.2016, а з позовом про стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди позивач звернулася до суду 17.03.2017. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.05.2017 позовну заяву було повернуто позивачу, копію ухвали позивач отримала 08.06.2017. З даним позовом позивач звернулася до суду 07.09.2017. Суд вважає, що строк на звернення до суду слід обраховувати з дати видачі судового наказу (08.12.2016), а отже позивач звернулася до суду (17.03.2017) з пропуском тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Доказів щодо пропущення цього строку з поважних причин суду не надано, а тому передбачені ст. 234 КЗпП України підстави для його поновлення відсутні. За таких обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. З викладеного,

Outcome: dismissed