Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі 23029,16 гривень, а також судові витрати у сумі 1378 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 липня 2013 року з вини відповідача, який керував автомобілем [NUMBER] була скоєна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON], який йому належить на праві власності. Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб склав 27035,02 гривень. 30 жовтня 2013 року [PERSON], скориставшись своїм правом, передбаченим Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», подав заяву з метою отримання грошового відшкодування за шкоду, завдану відповідачем та, оскільки останнім у добровільному порядку матеріальну шкоду не відшкодовано, у звязку з настанням страхового випадку, позивачем здійснено виплату [PERSON] у розмірі 22529,16 гривень, крім того позивачем були понесені витрати на аварійного комісара у розмірі 500 гривень. Таким чином загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 23029,16 гривень, та, оскільки, як вбачається з постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності вбачається, що останній знаходився у трудових відносинах з ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО», зазначена сума підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Моторне (транспортне) страхове бюро України зверталося до відповідача з письмовими вимогами щодо добровільної сплати зазначеної суми, однак до теперішнього часу зазначена сума не сплачена. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, якою просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги задовольнити, стягнути з [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 23029,16 гривень та судовий збір у розмірі 1378 гривень, а у разі підтвердження трудових відносин [PERSON] з ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО», просить стягнути зазначену суму відшкодування з останнього. Представник ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО» [PERSON], який діє на підставі довіреності у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. Крім того, Головою правління ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО» [PERSON] надані суду заперечення, згідно яких відповідач заперечує проти стягнення витрат на аварійного комісара у розмірі 500 гривень з тих підстав, що ця сума не зазначена в звіті №294/08.2013 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 08 жовтня 2013 року, а тому не є оціненою шкодою, таких витрат потерпілий [PERSON] не поніс, крім того зазначені кошти були сплачені зовсім іншій особі ТОВ «Сател Груп», наявність будь-яких відносин з яким позивач у судовому засідання не підтвердив. Також представником відповідача зазначено, що в момент ДТП, що сталася 29 липня 2013 року у м. Харкові та території ТЦ «Барабашово» за участю належного ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО» автомобіля [NUMBER] та належного [PERSON] автомобіля [NUMBER], водій автомобіля «ЗИЛ-433371» знаходився в трудових відносинах з ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО» і виконував свої трудові обовязки. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В матеріалах справи мається його заява про скасування заочного рішення, в якій містяться його пояснення. Зазначені пояснення відповідача є по суті є його письмовими запереченнями проти позову, які є аналогічними запереченням, викладеним представником ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО». Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. Автомобіль марки Fiat Doblo, 2008 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ХАА №420949. Як вбачається зі змісту постанови Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2013 року, 29 липня 2013 року о 12 годині 20 хвилин на території ТЦ «Барабашова» [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], не надав дорогу автомобілю [NUMBER], що наближався з правого боку та допустив з ним зіткнення. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Постанова набрала законної сили. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанова з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29 липня 2013 року, транспортний засіб Fiat Doblo, 2008 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень, що підтверджується довідкою про скоєння дорожньо-транспортної пригоди від 29 липня 2013 року, заявою [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди від 30 жовтня 2013 року, протоколом огляду транспортного засобу від 30 серпня 2013 року. Таким чином, суд вважає встановленим, що шкоду майну [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 29 липня 2013 року завдано з вини відповідача [PERSON] За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Відповідно ж до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанова від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13. Судом встановлено, що на момент ДТП 29 липня 2013 року відповідач [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ПАТ «[PERSON] та Ко» та був працевлаштований водієм пожежного автомобіля, що підтверджується випискою з наказу про прийняття на роботу №442-к від 16 травня 2013 року та випискою з наказу про звільнення №886-к від 29 вересня 2014 року. Крім того, з письмових пояснень представника ПАТ «[PERSON] та Ко» вбачається, що автомобіль [NUMBER], за участю якого сталося ДТП, належить ПАТ «[PERSON] та Ко», на момент ДТП [PERSON] виконував свої трудові обовязки. Таким чином, судом встановлено, що особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створило підвищену небезпеку є ПАТ «[PERSON] та Ко», а тому обовязок по відшкодуванню шкоди покладається саме на власника джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Згідно звіту №294/08.2013 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 08 жовтня 2013 року, матеріальний збиток, завданий власникові Fiat Doblo реєстраційний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових КТЗ складає 27035,02 гривень. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним обєднанням страховиків, які здійснюють обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Згідно п.п. «а», п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 30 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON]» від 04 грудня 2013 року № 4583 Фінансовому управлінню наказано сплатити на рахунок [PERSON] суму у розмірі 22529,16 гривень за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Судом встановлено, що позивачем виплачено на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 22529,16 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №1/21398 від 05 грудня 2013 року та довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України № 1 від 23 жовтня 2013 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, позивач набув право зворотної вимоги до відповідача ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО» у розмірі виплаченого страхового відшкодування 22529,16 гривень. Крім того, як вбачається з платіжного доручення № 1/1-22700 від 11 березня 2014 року, МТСБУ були сплачені послуги аварійного комісара у розмірі 500 гривень. Відповідно до вимог ч. 40.3 ст. 40 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону. Таким чином, вартість таких послуг у розмірі 500 гривень підлягає стягненню також з відповідача ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО». При цьому, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача ПАТ «[PERSON] АВЕК та КО» про те, що ця сума не зазначена в звіті №294/08.2013 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 08 жовтня 2013 року, а тому не є оціненою шкодою, таких витрат потерпілий [PERSON] не поніс, а також про те, що зазначені кошти були сплачені зовсім іншій особі ТОВ «Сател Груп», оскільки такі доводи спростовуються змістом [PERSON] №ОУ-0000195 від 18 жовтня 2013 року, укладеним МТСБУ та ТОВ «Сател Груп» про виконання оціночних робіт вартістю 500 гривень, який підтверджує, що аварійний комісар був залучений МТСБУ саме у звязку з настанням вищевказаного ДТП, змістом звіту №294/08.2013 від 08 жовтня 2013 року, який складений саме спеціалістом-автотоварознавцем ТОВ «Сател Груп». Крім того, як визначено ч. 40.3 ст. 40 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» такі витрати несе не потерплий, а МТСБУ. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно квитанції № 42177 від 29 березня 2016 року, позивачем при предявленні позову був сплачений судовий збір у розмірі 1378 гривень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Позивачем документально підтверджені понесені ним судові витрати. Питання про розподіл понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме суд стягує з відповідача [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] АВЕК та КО» суму судового збору у повному обсязі.

Outcome: partial