Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання приватизації квартири недійсною, визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про права власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, який під час розгляду справи уточнив (а.с. 106-108) та просить суд внести зміни до Свідоцтва про право власності на житло №229 від 28.09.1993 року і включити [PERSON] як члена сім'ї померлого [PERSON] та зобов'язати органи державної реєстрації речових прав на майно внести відповідні зміни у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він з народження, тобто з 15.11.1973 року, був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] разом із батьком [PERSON], померлим [INFO], та матір`ю [PERSON], померлою [INFO]. 02.08.1993 року його батьками до УЖКГ Криворізького міськвиконкому було подано заяву про проведення приватизації вищезазначеної квартири, проте, з технічної помилки працівника паспортного столу у карточці не було подано даних про нього, який був зареєстрований за цією адресою та станом на 1991 рік вже був повнолітнім. Поки він перебував на строковій службі, на підставі розпорядження №і383, виданого 19.08.1993 року Виконавчим комітетом Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області його батьки приватизували вищезазначену квартиру і отримали Свідоцтво про право власності на житло №229, у якому зазначено, що квартира на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON]. Після смерті батька позивач вирішив звернутися до нотаріуса з питанням отримання свідоцтва про право на спадщину і виявилося, що квартиру було приватизовано і його не було включено у приватизацію майна. Вважає, що його повинно було бути включено у Свідоцтво про право власності на житло №229, видане 28.09.1993 року Виконавчим комітетом Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області членом сім`ї [PERSON] окрім [PERSON]. Тому вважає, що не включення його у приватизацію є прямим порушенням його прав. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнений позов повністю, просила його задовольнити, також пояснила, що позовна давність не пропущена, оскільки позивач, який був зареєстрований у вказаній квартирі з самого народження і є зареєстрований до цього часу, був впевнений, що приватизація відбулась і за його участю, тобто батьки повинні були внести його в заяву про приватизацію, оскільки іншого за законом не передбачено і лише після смерті батьків він дізнався, що вони приватизували квартиру тільки на себе. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно, у встановленому законом порядку, копію уточненої позовної заяви отримав 12.12.2014 року, своїх заперечень не надав. Представник третьої особи - Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції - в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно, надав заяви про розгляд справи за відсутності представника відділу, проти позовних вимог позивача не заперечує та при вирішенні спору по суті повністю покладається на думку суду. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, пояснила, що позивач є її рідним братом і він завжди знав, що квартира була приватизована батьками без його участі, проте доказів на підтвердження цього вона не має, отже вже минув строк позовної давності для розгляду його вимог. Вважає, що цим питанням необхідно було займатись при житті батьків, а не після того, як вони померли. На її думку квартира належала тільки їхнім батькам і приватизація квартири є дійсною та законною. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі та дала пояснення, аналогічні поясненням [PERSON], яка є її рідною сестрою. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, позивач [PERSON] народився [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 14.12.1973 року (а.с.12). Його батьками зазначені [PERSON], померлий [INFO] (а.с.8) та [PERSON], померла [INFO] (а.с.7). За життя батьком позивача [PERSON] була подана заява до УЖКГ міськвиконкому про оформлення передачі у спільну сумісну власність квартири [ADDRESS], яку він займає разом з членами сім'ї на умовах найму (а.с.63). До заяви була додана довідка про склад сім'ї та займані приміщення будинку, будівлі та споруди на прибудинковій території, відповідно до якої у даній квартирі мешкають і мають право на житло дві особи - [PERSON] та [PERSON] (зворот а.с.63). Дана заява 30.07.1992 року підписана наймачем [PERSON] та повнолітнім членом його сім'ї [PERSON], 02.08.1993 року керівником підприємства по обслуговуванню житла та інженером, а 29.07.1993 року - паспортистом. На підставі даної заяви органом приватизації - Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради - було винесено розпорядження № і 383 від 19.08.1993 року (а.с.19) та видано свідоцтво про право власності на житло №229 від 28 вересня 1993 року, зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» у реєстрову книгу за №42п-351-351 (а.с.9-11), яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та члену його сім'ї [PERSON]. При цьому суд вважає, що свідоцтво про право власності на житло було видано з порушенням чинного законодавства, що доводиться наступним. Частиною 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення зберігається за відсутнім наймачем або членом його сім`ї у випадках призову на строкову військову службу - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби. Так, згідно довідки №3004/1 від 03.07.2014 року, виданої Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна організація №20", позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з батьками з 15.11.1973 року. В період часу з 18.01.1991 року по 14.06.1993 року здійснювалась його перереєстрація по досягненню віку. 14.06.1993 року його було знято з реєстраційного обліку в ряди Радянської Армії і повторна реєстрація за вказаною адресою була здійснена 13.01.1995 року і триває до цього часу (а.с.6,13-17,97-98) Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] на час подання його батьком заяви про приватизацію квартири - а саме станом 30.07.1992 року - не лише постійно мешкав у квартирі, а й 15.11.1991 року досяг повнолітнього віку. Крім того, враховуючи, що процес приватизації житла тривав з 30.07.1992 року по 28.09.1993 року, а в період часу з 14.06.1993 року по 13.01.1995 року позивач [PERSON] був призваний на строкову військову службу, його право на житло мало бути збережено у відповідності до діючого на той час законодавства, що здійснено не було. Отже, суд дійшов висновку, що права позивача були дійсно порушені тим, що за позивачем, як за повнолітнім членом сім'ї наймача, який постійно мешкав у квартирі і який в період приватизації квартири був тимчасово відсутнім, у зв'язку із знаходженням в армії, за діючим законодавством повинно було бути збережено його право на житло - вищевказану квартиру, чого зроблено не було, позивача безпідставно не внесли в заяву про приватизацію квартири, позбавивши його права прийняти участь в приватизації. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має законне право на належність йому зазначеної вище квартири на праві спільної сумісної власності разом з батьками - [PERSON] та [PERSON]. Отже, вимога позивача щодо внесення змін до Свідоцтва про право власності на житло №229 від 28.09.1993 року і включення його як члена сім'ї померлого [PERSON] підлягає задоволенню. Не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання органів державної реєстрації речових прав на майно внести відповідні зміни у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спору щодо не внесення відповідних змін у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ще не виникло. При цьому, в разі відмови Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у вчиненні такої дії, вимоги про зобов'язання даного органу внести відповідні зміни, будуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Щодо питання застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що останнє не підлягає розгляду, оскільки у відповідності ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому у даному випадку таке клопотання заявлено третіми особами, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору і, таким чином, не є сторонами у спорі.

Outcome: partial