Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивачка просить суд визнати за нею право користування житловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вказані кімнати були надані її матері на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку, виданого АТ «Харківський молочний комбінат». До 2014 року будинок мав статус гуртожитку. В 2014 році вказаний будинок було передано до комунальної власності м.Харкова, нумерація кімнат була змінена на «146», «147». При зміні статусу житлового будинку позивачці не було надано нових документів на право користування житлом. Договір найму з позивачкою не укладався, вона не зверталася до відповідача чи його органів з заявою про укладення договору найму житла. На підставі ст.64 ЖК України, з урахуванням тривалого часу проживання в кімнатах, позивачка просить суд визнати за нею право користування вказаними кімнатами. Представник позивачки підтримує позові вимоги і вважає, що позивачка не зобов`язана звертатися до відповідача з метою укладення договору найму житла, а має право безпосередньо звернутися до суду з даним позовом. Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, надав суду відзив на позов. За таких обставин суд розглядає дану позовну заяву у відсутності представника відповідача. В поданому відзиві представник відповідача проти позову заперечує, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилається на те, що згідно до ст.61 ЖК України користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Позивачка не зверталася до відповідача щодо визнання її наймачем за раніше начебто укладеним договором найму жилого приміщення замість [PERSON] , не отримувала відмову відповідача з цього питання. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та відмови управління обліку та розподілу житлової площі Харківської міської ради у наданні цих кімнат. Визнання за позивачкою права користування кімнатами призведе до поліпшення її житлових умов за відсутності об`єктивних умов для цього. Судом встановлено, що на підставі ордера №19 від 03.05.2006 року, виданого АТ «Харківський молочний комбінат», [PERSON] разом із донькою - [PERSON] отримали право на проживання в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , площею 28.4 (а.с.9). Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, сформованої 27.02.2019 року, позивачка зареєстрована в кв. [ADDRESS] одна. Вказана обставину позивачка підтвердила в судовому засіданні 21.01.2021 року. Раніше у зазначених кімнатах також була зареєстрована [PERSON] (а.с.10). На підставі рішення 34 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про комунальну власність м.Харкова» від 06.08.2014 року №1617/14 будинок по [ADDRESS] було прийнято до комунальної власності територіальної громади м.Харкова. Актом прийому-передачі від 30.11.2014 року було здійснено передачу вказаного будинку на баланс КП «Жилкомсервіс» (а.с.5-8). Вказані обставини підтверджуються відзивом відповідача (а.с.33-34). Згідно до копій наданих позивачкою квитанцій про сплату за комунальні послуги, особовий рахунок № [NUMBER] щодо сплати послуг відкрито на ім`я [PERSON] . Інших письмових чи інших доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка та її представник суду не надали, не заявляли суду клопотання про витребування доказів, вважали достатніми надані суду докази. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає дану позовну заяву в межах заявлених позивачкою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. В обґрунтування необхідності подання даної позовної вимоги позивачка посилається в своєму позові на те, що при зміні статусу житлового будинку та зміні його власника, нових документів на право користування житлом їй видано не було. Таким чином, сторонами по даній справі не оспорюється та підтверджено зазначеними вище документами право позивачки на користування вказаними вище житловими приміщеннями, а тому вимогу позивачки про визнання за нею права користування житловим приміщенням слід вважати безпідставною. Позивачка посилається на ст.ст.9, 64 ЖК України, ст.47 Конституції України, як на підставу своїх позовних вимог. Згідно до наданих суду пояснень і доказів, право [PERSON] на житло ніким не оспорюється. Відповідно до ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Згідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Листом від 05.08.2019 року начальника управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради підтверджується та обставина, що позивачка [PERSON] не зверталася до виконкому Харківської міської ради із зверненням щодо визнання її наймачем житлового приміщення - кімнат 146,147 вказаного вище будинку (а.с.36). Вказані обставини не заперечуються позивачкою та її представником, які не вважають за необхідне зверталася до відповідача щодо визнання позивачки наймачем за раніше начебто укладеним договором найму жилого приміщення замість [PERSON] . Оцінюючи надані суду докази суд враховує, що відповідно до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно до ст.63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Приймаючи до уваги викладене, що позивачка не зверталася до відповідача щодо визнання її наймачем за раніше начебто укладеним договором найму жилого приміщення замість [PERSON] , не отримувала відмову відповідача з цього питання, то відсутні підстави передбачені ст.ст.9,64 ЖК України для задоволення позовних вимог. Розглядаючи дану позовну заяву суд бере до уваги і наступне. Відповідно до ч.2 ст.130 ЖК України особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Законом України від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» було передбачено забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальних громад. Відповідно до п.5 ч.1 ст.5 Закону України від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом та відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, а саме: а) залишити житловий комплекс гуртожитку у статусі гуртожитку та дозволити приватизацію його жилих і нежилих приміщень. У такому разі здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями в порядку, передбаченому цим Законом; б) надати цілісному майновому комплексу статус "соціальне житло" та не дозволяти приватизацію його жилих приміщень. в) перепрофілювати гуртожиток та використовувати цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку за іншим призначенням. г) знести цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку та вжити заходів щодо будівництва на звільненій земельній ділянці соціального житла або продажу земельної ділянки на аукціоні згідно із земельним законодавством. ґ) знести колишній гуртожиток (відповідний цілісний майновий комплекс) та вивільнити земельну ділянку з наступним її продажем на аукціоні. Позивачка та її представник не надали суду докази того, яке конкретно рішення було прийнято щодо подальшого використання гуртожитку, в якому проживає позивачка. Також суду не було надано докази того, як змінилася адреса спірних кімнат з 46, 47 на 146, 147. Згідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно до п.2-1 ст.18 Закону України від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», органи місцевого самоврядування у житловій сфері після передачі гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону приймають рішення відповідно до глави 4 "Користування гуртожитками" Житлового кодексу Української РСР про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, та видають їм спеціальні ордери на право вселення на відповідну жилу площу в гуртожитку. Беручи до уваги вищевикладене, відсутність підстав для визнання за позивачкою права користування вказаними кімнатами згідно ст.ст.9, 64 ЖК України, ст.47 Конституції України, враховуючи недоказаність обставин, які мають значення для справи, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Зважаючи на те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачки відносяться на її рахунок і стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed