Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом, в якому із врахуванням уточнень посилалися на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 1997 року к. 1 в будинку 1 по вул. Жуковського в м. Дніпропетровську належала [PERSON], [PERSON] [PERSON] на праві спільної сумісної власності, зареєстрованій 20 лютого 1997 року в КП «ДМБТІ» № 22к-106. на той час було відкрито особовий рахунок [NUMBER] та видана абонентська книжка - договір на поставку природного газу. У січні 2002 року на підставі заяви [PERSON] відповідачами було складено акт про демонтаж газових приладів та закриття особового рахунку [NUMBER]. В жовтні 2007 року позивачі набули право приватної власності на [ADDRESS] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2012 року, яке зареєстрували 30 липня 2013 року. [INFO] року померла [PERSON] в зв'язку з чим припинилися зобов'язання по договору між [PERSON] та відповідачем. Позивачі в 2013 році неодноразово зверталися до відповідача з проханням укласти з ними договір та анулювати помилково нараховану заборгованість, однак відповідачем було проігноровано їх заяви та роз'яснено порядок укладення договору. В зв'язку з існуючою заборгованістю відповідачем неправомірно було відмовлено в підключенні спірної квартири до газопостачання. Оскільки в січні 2014 року температура повітря сягала до - 25 градусів позивачі змушенні були сплатити суму боргу в розмірі 10 005 грн. 78 коп., щоб відповідач поновив в їхню квартиру газопостачання. Тому позивачі просять суд визнати відмови відповідача в укладенні з ними договору про поставку природного газу безпідставною, та стягнути з відповідача на користь [PERSON] сплачений борг в розмірі 10 056 грн. 76 коп. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до ПАТ «Дніпрогаз» про захист прав споживачів. Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 22 січня 2014 року - скасовані. Не погодившись із рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилалися на порушення судом норм матеріального права, а саме: позивачі не приймали боргових зобов'язань попереднього власника житла як спадкоємці, а за договором дарування такі зобов'язання їм не передавались; не застосовані норми законодавства, яке регулює надання житлово-комунальних послуг та послуг із газопостачання; не враховано доказів про те, що борг попередніх власників житла за газопостачання був підставою для відмови в укладенні договору між сторонами; відповідач безпідставно отримав грошові кошти від позивачки. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20 лютого 1997 року /а.с. 5/. Між [PERSON] та відповідачем було укладено договір на поставку природного газу за адресою [ADDRESS] та відкрито особовий рахунок [NUMBER] /а.с.6/. 04 жовтня 2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування подарували належну їм квартиру [PERSON] 2/3 частини та 1/3 частину [PERSON] /а.с. 122/. З метою поліпшення житлових умов позивачами було здійснено реконструкцію та переобладнано квартиру, після чого рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2012 року визнано за позивачами право власності, /а.с.7-8/, яке 30 липня 2013 року було зареєстровано за ними, що підтверджується витягом № 7271542 та № 727147 /а.с. 9-10/. Відповідно до службової записки від 24 січня 2002 року /а.с. 88/ та розрахунку заборгованості /а.с. 99/ встановлено, що в [ADDRESS] було тимчасово припинено подачу природного газу. Як вбачається із заяв /а.с.12-13/ позивачі, неодноразово зверталися до відвідача із проханням, анулювати помилково нараховану заборгованість та укласти з ними договір на постачання природного газу. В своїх відповідях відповідач роз'яснив порядок укладення договорів на постачання природного газу /а.с.14-15/. Взаємовідносини між газопостачальними організаціями, газотранспортними організаціями та громадянами - споживачами газу регулюються Правилами надання населенню послуг з газопостачання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 19 грудня 1999 року № 2246. Пунктом 29 Правил передбачено зобов'язання споживача, зокрема, укласти договір в письмовій формі, пройти інструктаж з безпечного користування газом у побуті, в тому числі ознайомитися з інструкцією з правил безпечного користування газовими приладами і пристроями, виконувати вимоги Правил безпеки систем газопостачання та цих Правил. 06 листопада 2013 року між [PERSON] та ПП «Імперія» було укладено договір підряду № 34 на виконання газифікації житлового будинку за адресою [ADDRESS] /а.с.16/ 15 грудня 2013 року між [PERSON] та ПП «Імперія» підписано акт здачі - прийому виконаних робіт /а.с. 20/. 20 січня 2014 року було складено акт на включення газу. /а.с. 81/ 28 січня 2014 року було укладено договори на поставку природного газу №822915 між [PERSON] та відповідачем /а.с. 66-70/ та договір [NUMBER] між [PERSON] та відповідачем /а.с. 61-65/ та видані абонентські книжки. Дослідивши матеріали справи, суд не знайшов підстав для задоволення позову стосовно визнання відмови відповідача на укладення договорів на постачання природного газу безпідставною, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються лише на їх припущеннях та нічим не підтверджуються. При розгляді даної справи позивачами не доведено протиправності дій відповідача, не надано жодного доказу стосовно відмови відповідача на укладення з ними договорів на постачання природного газу, стосовно тиску з боку відповідача на позивачів з вимогою сплати боргу в розмірі 10 000 грн. Крім того, відповідачем надано розрахунок заборгованості за споживання природного газу в [ADDRESS] яка становить 10 005 грн. 78 коп. /а.с. 99/. Позивачами в судовому засіданні було надано квитанцію про сплату 28 січня 2014 року [PERSON] 10 005 грн. 78 коп., але у своїх позовних вимогах позивачі просять суд стягнути із відповідача на користь [PERSON] 10 005 грн. 78 коп., як безпідставно отримані грошові кошти. Однак, як вбачається з наданих доказів, данні грошові кошти були сплачені як борг за природний газ і тому не можуть вважатися як безпідставно отримані, окрім того згідно квитанції дану суму сплатила [PERSON], а позивачі просять стягнути її на користь [PERSON] що є безпідставним. За таких обставин суд не знайшов підстав для задоволення вимог позивачів та вважав їх необґрунтованими. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі, а також судом неправильно застосовані норми матеріального права. Частиною 4 статті 633 ЦК України передбачено, що підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). Відповідно до вимог ч.2 ст.649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом. Статтею 646 ЦК України передбачено, що відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію. Відповідно до вимог п.1 ч.3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальній послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; Згідно п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальній послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; Пунктом 4 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 19 грудня 1999 року передбачено, що послуги з газопостачання надаються споживачеві на підставі договору, що укладається між ним та газопостачальним підприємством відповідно до типового договору, затвердженого у встановленому порядку. Договір підписується газопостачальним підприємством і споживачем протягом 14 календарних днів з дня отримання відповідної заяви від споживача. Газопостачальні підприємства, що здійснюють постачання природного газу на закріпленій території, не мають права відмовити споживачеві, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору. А Типовий договір про надання населенню послуг із газопостачання, затверджений постановою КМ України №938 від 05.07.2006 року. Як вбачається із матеріалів справи 04 жовтня 2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування подарували належну їм квартиру [PERSON] 2/3 частини та 1/3 частину [PERSON] /а.с. 122/. Постачання газу у вказану квартиру було припинено із 2002 року, у квартирі були демонтовані газові прибори, що підтверджується відповідними актами, службовими записками ПАТ «Дніпрогаз» (а.с.88,129-133). Але разом із тим, ПАТ «Дніпрогаз» нарахувало заборгованість по оплаті за газопостачання на загальну суму 10 005,78 гривень на користувача [PERSON], за період із 1996 року до 01.07.2008 року, що підтверджується розрахунком самого товариства (а.с.99). Товариство зобов'язувало позивачів сплатити саме цю суму боргу, відмовляючи в підключенні квартири до газопостачання. Квартира була відключена від газопостачання із 2002 року, а тому нарахування із цього часу оплати за газопостачання є неправомірним, оскільки послуги із газопостачання з цього часу не надавались. Разом із тим, на неодноразові звернення позивачів щодо відновлення газопостачання ПАТ «Дніпрогаз» у своїх листах вимагало від відповідачів погашення всієї заборгованості за послуги газопостачання по відкритому рахунку на попереднього користувача, але із такими вимогами до суду не зверталось. Таким чином, в порушення вимог ч.4. ст.633 ЦК України, ст.21 Закону України «Про житлово-комунальній послуги», п.4 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою КМ України №2246, від 09.12.1999 року, постанови КМ України, від 05.07.2006 року № 938 "Про затвердження типового договору про надання населенню послуг із газопостачання" ПАТ «Дніпрогаз» неправомірно вимагало погашення боргу колишнього власника квартири, нарахованого самим товариством в тому числі і за період, коли не було газопостачання у цю квартиру. Тоді як вимогами зазначених законів та нормативних актів, передбачено взаємний обов'язок споживача та виконавця укласти договір із газопостачання. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", постанови КМ України №2246 від 09.12.1999 року, постанови КМ України №938 від 05.07.2006 року вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору. Але ПАТ «Дніпрогаз» уклало договір на газопостачання із позивачамитільки після вимушеної сплати ними суми боргу 28 січня 2014 року. Також відповідачем надано розрахунок заборгованості за споживання природного газу в [ADDRESS] яка становить 10 005 грн. 78 коп. /а.с. 99/. Позивачкою в судовому засіданні було надано квитанцію про сплату 28 січня 2014 року [PERSON] 10005,78 грн. При апеляційному розгляді справи було встановлено, що попередній співвласник квартири - [PERSON] померла у 2012 році, чого не заперечував і представник відповідача. Як вбачається із наданих доказів - оригіналів чека та повідомлень, ця сума була сплачена як борг за природний газ із зазначенням прізвища уже померлої особи. Таким чином, ці кошти є безпідставно отримані, оскільки цю суму сплатила [PERSON], чого не спростовував у судовому засіданні і представник відповідача, а тому необхідно стягнути її на користь [PERSON], відповідно до вимог ст.1212 ЦК України. А на підставі ст.88 ЦПК України, підпунктів 1,2 пункту 1 частини 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» із товариства необхідно стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 365 гривень 40 копійок (243,6 гривень за позовні вимоги матеріального характеру, а 121,8 гривень за позовні вимоги нематеріального характеру). Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати на підставі ст. 309 ЦПК України, задовольнивши позовні вимоги позивачів.

Outcome: approved