Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 26.11.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого з всіма правами та обовязками є АТ «ОТП Банк», правонаступником якого, в свою чергу, є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», - був укладений кредитний договір за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 1 200 000,00 грн. За умовами цього кредитного договору позичальник зобовязався своєчасно, щомісяця, та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом, але порушила зобов'язання викладені в п.п. 1.1, 1.5.1., 1.5.1.1. частини №2 кредитного договору. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2013 року по справі № 1003/13540/12, яке змінено рішенням Апеляційного суду Київської області від 04.04.2013 року, було стягнуто достроково з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитними договорами № ML-011/023/2007 від 26.11. 2007 року в розмірі 7 368 189,77грн., яка станом на дату звернення до суду з даним позовом не погашена. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки (майнової поруки) № РML-011/023/2007. За умовами даного договору іпотеки, для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобовязань, [PERSON] надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 400,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-011/023/2007 від 26.11.2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та третьою особою, та договором поруки № РML-011/023/2007 від 26.11.2007 року , укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем. А тому позивач просить суд звернути стягнення на підставі договору іпотеки № РML-011/023/2007 від 26.11.2007 року на іпотечне майно чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», шляхом проведення торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та кошти отримані від реалізації заставного майна направити на погашення заборгованості в сумі 6178956,50грн. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю підтримала позовні вимоги. Відповідач та його представник позов не визнали, подали письмово викладені заперечення на позов та заяву про застосування строків позовної давності . Третя особа не з»явилася в судове засідання, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, відповідача, оглянувши матеріали справи № 1003\\13540\\12,2\\357\\266\\13, дослідивши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення . Так, судом встановлено, що 26.11.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-011/023/2007. За умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 1 200 000,00 (один мільйон двісті тисяч) гривень зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 1,99% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Кредитні кошти надавались банком на підставі кредитної заяви позичальника від 26.11.2007 року шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку. Встановлено, що погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватись позичальником у строк визначений графіком, щомісяця. Та в строки, передбачені кредитним договором, позичальник зобовязаний здійснювати повернення суми кредиту та сплачувати відсотки у валюті, що відповідає валюті кредиту, згідно з п. 1.11.1. частини №2 кредитного договору. За умовами кредитного договору позичальник зобовязався своєчасно та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом, але порушила зобов'язання викладені в п.п. 1.1, 1.5.1., 1.5.1.1. частини №2 кредитного договору. Також, умовами кредитного договору передбачено за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, зобовязання позичальника сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки, що передбачено п.4.1.1. частини №2 кредитного договору. Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01. 2013 року по справі № 1003/13540/12, яке змінено рішенням Апеляційного суду Київської області від 4 квітня 2013 року, було стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитними договорами № ML-011/023/2007 від 26 листопада 2007 року в розмірі 7368189,77 грн. Слід зазначити, що позов про стягнення боргу по справі в 2012 році було предявлено до позичальника [PERSON] та фінансового поручителя [PERSON] Суд визнав поруку [PERSON] припиненою за вказаними зобовязаннями на підставі ч.4 ст.559 ЦК України та відмовив банку у вимогах щодо стягнення боргу з [PERSON] (а.с.18-27). Встановленим є те, що 26.11.2007 року між банком та [PERSON], було укладено ще й договір іпотеки (майнової поруки) № РML-011/023/2007 (а.с.13-16). За умовами цього договору іпотеки, (п.1.1.) для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобовязань, іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 400,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За умовами договору іпотеки, ( п.2.1.) іпотека за договором іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов»язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Встановлено, що згідно умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-011/023/2007 від 26.11.2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та третьою особою, та договором поруки № РML-011/023/2007 від 26.11. 2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], відповідачем у справі. Тобто, позовна заява подана ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що є процесуальним правонаступником за всіма правами та обовязками ПАТ «ОТП Банк», що в свою чергу, є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк». Підтримуючи позов, представник позивача в судовому засіданні вказала, що позивач правомірно ставить питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача заперечила клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позичальник порушила умови кредитного договору, на сьогоднішній день залишилася непогашена заборгованість за кредитним договором. Припиненою визнана фінансова порука [PERSON], а не майнова його порука. Заперечуючи позов, відповідач зазначив, що його порука припинена, і це підтверджено рішенням суду першої та апеляційної інстанції та банк мав можливість подати позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, але у встановлений строк не скористався своїм правом. Представник відповідача зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду та є всі підстави для застосування положення про строки позовної давності, оскільки з грудня 2009 року кредитор набув права як на стягнення боргу так і права на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки з грудня 2009 року почалося порушення умов кредитного договору, позичальник не провела у строк визначений графіком оплату за кредитним договором, не сплатила черговий платіж. Зазначене було встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28.01.2013 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Так, судом встановлено, що позичальник [PERSON], дійсно, порушила умови кредитного договору, який було укладено між нею та ЗАТ «ОТП Банк», що стверджується рішанням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2013 року у справі № 1003/13540/12, яке змінено рішенням Апеляційного суду Київської області від 4.04.2013 року та було стягнуто з [PERSON] заборгованість і, як зазначила в судовому засіданні представник позивача, на сьогодні залишається непогашеною заборгованість в 6178956,50 грн. Суд звертає увагу, що вказаними судовими рішеннями встановлено факт порушення позичальником графіку платежу кредиту з грудня 2009 року . Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. В ст.1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволеннясвоїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч.1 ст.33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. Умовами вказаного іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги : всі боргові зобовязання, не сплачені боржником, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобовязань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у звязку із реалізацією його прав за цим дговором /п.6.1 договору іпотеки/. Таким чином, позивач має право в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні відповідач [PERSON] посилався на припинення поруки, що передбачено норми ч.4 ст.559 ЦК України щодо припинення договору поруки, вказуючи на те, що він є майновим поручителем позичальника за кредитним договором та фінансова порука вже визнана припиненою. Але Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 23 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Представник відповідача та відповідач, також, звернулися до суду із заявою про застосування строків позовної давності при вирішенні спору. Як зазначалось вище в рішенні, кредитор та позичальник встановили як строк дії кредитного договору -до 22.11.2022 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів згідно Графіка, який є невід'ємною частиною кредитного договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таку правову позицію щодо застосування строків позовної давності до основного зобов'язання та забезпечувальних зобов'язань викладено в Постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування. Як встановлено судом і вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення кредиту позичальником було внесено в грудні 2009 року, а до суду позивач звернувся з даним позовом 12.11.2015 року, про що свідчать дані відстеження пересилання поштових відправлень /результати пошуку за штрихкодовим ідентифікатором /а.с.46/. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). А тому суд вважає, що позивачем дійсно пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed