Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що він за договором купівлі-продажу від 10.10.2016р. придбав трикімнатну квартиру за адресою: м. Маріуполь, пр-т. Металургів, буд.89. кв.5 у [PERSON], яка зобовязалась звільнити квартиру протягом місяця, однак протягом цього часу квартиру не звільнили її рідні, а саме син [PERSON] та мати - [PERSON], що позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, у звязку з чим він змушений звернутись до суду з даним позовом, яким просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: м. Маріуполь, пр-т Металургів, буд.89. кв.5, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні його власністю, висиливши відповідачів з вказаної квартири, а його вселивши. Позивач та його представники в судове засідання не зявились, надали суду заяви з проханням про розгляду справи за їх відсутності, задоволенням заявлених вимог, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі повідомлялись про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, не сповістивши суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підстав договору купівлі-продажу 10.10.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованому 10.10.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, [PERSON] придбав у [PERSON] трикімнатну квартиру за адресою: м. Маріуполь, пр-т Металургів, буд.89. кв.5 Відповідно до п.5 вищевказаного договору купівлі-продажу [PERSON] стверджувала зокрема, що відносно вказаної квартири не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, третіх осіб згідно ст.659 ЦК України, членів сімї власника житла згідно ст.405 ЦК України та дітей, за якими зберігається право користування квартирою згідно ст. 247, 248 Сімейного кодексу України, які б могли предявити свої вимоги щодо прав власності, або користування цією квартирою немає. Згідно копії довідки №521 від 27.11.2015 року, виданої ТОВ «Житло-Плюс» [PERSON], остання а також [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В той час, як відповідачами доводи та докази, надані позивачем, не спростовані. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказаним право обґрунтовано скористався позивач, як власник квартири за адресою: м. Маріуполь, пр-т. Металургів, буд.89. кв.5. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником (будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, у зв'язку із тим, що минулий власник квартири за адресою: м. Маріуполь, пр-т. Металургів, буд.89. кв.5 [PERSON] втратила право користування та право володіння квартирою, усі мешканці та члени сім'ї власника, а саме відповідачі, втратили також таке право, передбачене ст.156 ЖК України, що є підставою для їх виселення, як осіб, що самовільно зайняли жиле приміщення на підставі ст. 116 ЖК України та на підставі ст. 391 ЦК України з метою усунення обмежень та перешкод у здійсненні права власності позивачем. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316,319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Враховуючи вище наведені норми законодавства, та конкретні обставини справи, а саме те, що спірні відносини виникають між теперішнім власником житла та членами сімї попереднього власника, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: м. Маріуполь, пр-т. Металургів, буд.89. кв.5. Крім того, враховуючи, що позивач фактично обмежений у вільному користуванні нерухомим майном, суд також вважає за необхідне вселити його до належної йому квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved