Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що [INFO] року померла його бабуся - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на 18/50 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя, а саме, 19.02.1997 року, [PERSON] склала заповіт, за яким все належне їй на час смерті майно вона заповіла позивачу. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач не звертався, оскільки помилково вважав, що проживаючи разом із спадкодавцем, він приняв спадщину. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було нотаріусом відмовлено та рекомендовано в судовому порядку встановити факт проживання зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, тобто на [INFO] року. Позивач [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, з участю його представника [PERSON], позов просив задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги в повному обсязі, пояснивши, що позивач змалку мешкав разом із бабусею, після закінчення навчання в школі він вів з нею спільне господарство, вони мали спільний бюджет та мешкали однією родиною. Після смерті спадкодавця позивач ніс витрати на її поховання та до теперішнього часу продовжує мешкати у спадковому будинку, оскільки вважав, що він фактично прийняв спадщину. Представник відповідача - Маріупольської міської ради Іванченко Н.О., яка діє на підставі довіреності, просила прийняти рішення у відповідності до норм діючого законодавства України. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим 14.07.2012 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис про смерть № 543 (а.с. 4). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 18/50 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], які належать їй на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.1987р. (а.с. 5-6). Відповідно до наданого суду заповіту, складеного 19.02.1997 року [PERSON], який посвідчений державним нотаріусом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори, реєстровий №3-209, все належне на час смерті майно вона заповідала позивачу [PERSON]. Вищезазначений заповіт на час відкриття спадщини не змінений та не скасований. (а.с. 7). Як слід з відповіді Другої Маріупольської державної нотаріальної контори № 265/01-16 від 10.03.15 року, спадкової справи після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, не зареєстровано (а.с. 37). Таким чином, судом інших спадкоємців не встановлено. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко М.Л. від 10.02.2015 року, позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] в м. Маріуполі, після смерті [PERSON], оскільки спадкоємцем пропущений строк прийняття спадщини, як того вимагає п. 1 ст. 1269, п. 1 ст. 1270 ЦК України (а.с. 28). Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1233 ЦК України заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи. Згідно зі ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно мешкав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається прийнявши спадщину. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до п. 2 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" вбачається - якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року вбачається, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2003 року товаришувала із [PERSON], яка померла у 2012 році, та майже щодня була в неї вдома, оскільки мешкала у сусідньому будинку. Їй достовірно відомо, що позивач з 2003 року мешкав однією родиною із своєю бабусею [PERSON], оскільки той не захотиів мешкати із своєю матір"ю. Фона відносилась до онука дуже дбайливо. Коли він закінчив навчання у школі та працевлаштувався, в них був спільний бюджет, вони разом вели спільне господарство, разом придбали продукти, меблі, робили ремонт у будинку. За життя [PERSON] неодноразово висловлювала своє наполегливе бажання заповісти цей будинок лише своєму онукові [PERSON]. Після її смерті онук її поховав за власні кошти, жив у цьому будинку, робив ремонт, здійснює інші господарські роботи по домогосподарству. Підтвердила факт того, що позивач на момент смерті [PERSON] мешкав разом з нею однією родиною та вів з нею спільне господарство. Свідок [PERSON] також беззастережно підтвердив факт того, що на момент смерті [PERSON], позивач постійно мешкав разом із нею в будинку [ADDRESS] міста Маріуполя та вів з нею спільне господарство, вони мали взаємні права та обов"язки, спільний бюджет та мешкали як одна родина. Встановлення факту проживання позивача зі спадкодавницею за однією адресою на час відкриття спадщини має для [PERSON] юридичне значення та дозволяє йому реалізувати право на оформлення спадщини. За наведених обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, [PERSON], який є спадкоємцем, після смерті [PERSON] не може реалізувати своє право на прийняття спадщини, тому з метою захисту спадкових справ позивача, суд задовольняє позов в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved