Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивачка звернулася із вказаним позовом посилаючись на те, що з 07.08.13 вона працювала у відповідача на посаді посудомийки. Перед початком роботи вона подала заяву про прийняття на роботу, надала копію паспорта та оригінал трудової книжки. 08.12.13 вона подала заяву про звільнення за власним бажанням і віддала директору підприємства Пліс І.М.. При звільненні їй не повернули трудову книжку та не виплатили розрахункових коштів, при цьому директор пояснила, що вона працювала з випробуванням і де її трудова книжка, не знає. Через відсутність трудової книжки вона не має змоги працевлаштуватися чи стати на облік в центрі зайнятості. Просить зообов»язати відповідача повернути заповнену трудову книжку. В судовому засіданні позивачка доповнила свої позовні вимоги вимогою стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з часу звільнення по час винесення рішення по справі да доповнила пояснення, що з нею не розрахувалися за 19 днів роботи в листопаді та 5 днів в грудні 2013 року. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що після звільнення з роботи і відмови у видачі трудової книжки позивачка звернулася із заявою до інспектора праці, який провів перевірку на підприємстві і склав протокол на керівника підприємства за затримку видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні. Вказаний протокол розглянутий суддею і на директора підприємства накладено адміністративне стягнення. Тобто факт, що позивачка працювала у відповідача і їй не видана трудова книжка та не проведений розрахунок являється безспірним фактом, який не потребує доказування. Вважає, що підстав для застосування строків давності, на яких наполягає представник відповідача, немає, так як для стягнення заробітної плати не існує строків давності. Представник відповідача - Пліс І.М. суду пояснила, що позивачка на підприємстві не працювала і при зверненні за роботою трудової книжки не надавала. Тому підстав для повернення їй трудової книжки немає і також немає підстав для проведення з нею кінцевого розрахунку. Представник відповідача - Бербен Т.В. суду пояснила, що підстав для задоволення позову немає, так як позивачка не працювала на підприємстві і, крім того, нею пропущений термін звернення до суду, так як у відповідності до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Свідок [PERSON] суду показав, що з 2011 року працює адміністратором ПП «Лісотель». В кінці літа зранку побачив [PERSON], яка сиділа на задньому дворі ресторану і пила каву. До цього її не знав. На підприємстві в якості посудомийки вона не працювала. Свідок [PERSON] суду показав, що знає [PERSON]. В кінці серпня 2014 року зустрів її і сказав, шо хоче йти на роботу в «Лісотель» кухарем, Вона повідомила, що працювала в «Лісотелі», але там в неї случився конфлікт і вона звільнилася. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що з 07.08.13 позивачка працювала у відповідача на посаді посудомийки. Перед початком роботи вона подала заяву про прийняття на роботу, надала копію паспорта та оригінал трудової книжки. 08.12.13 вона подала директору підприємства Пліс І.М. заяву про звільнення за власним бажанням. При звільненні позивачці не повернули трудову книжку та не виплатили розрахункових коштів. Позивачка просить зообов»язати відповідача повернути заповнену трудову книжку та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з часу звільнення по час винесення рішення по справі. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Ст.117 КЗпПУ передбачено, що в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, тобто в день звільнення, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Аналогічна вимога закону передбачена у ч.4 ст.235 КзпПУ, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що постанова судді про застосування адміністративного стягнення до директора ПП «Лісотель» Пліс І.М. від 03.03.14 за в порушення законодавства про працю, а саме: найманого працівника [PERSON] допущено до роботи мийниці посуди без проходження медичного огляду, з 07.08.13 не оформлені трудові відносини та не оформлено належним чином трудову книжку, не забезпечений достовірний облік виконуваної нею роботи з 07.08 по 08.12.13, при звільненні не проведено виплату всіх сум, що підлягають виплаті в день звільнення та не видано належно заповнену трудову книжку, набула законної сили, суд вважає, що вказаною постановою підтверджені трудові відносини позивачки з відповідачем з 7 серпня по 8 грудня 2013 року і у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України вказані обставини не доказуються при розгляді інших справ. Суд вважає, що через затримку розрахунку позивачка була позбавлена можливості вести нормальне життя, а через невидачу трудової книжки вона не змогла працевлаштуватися. Також підлягає стягненню на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Середній заробіток суд обчислює відповідно до п.п.2,8 положення, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", Закону України "Про оплату праці" і заробітної плати позивачки за жовтень, листопад 2013 року, що становить 2296 грн. (1148х2). Середньоденна заробітна плата позивачки становить 45 грн. (2296 грн. : 51 день). Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки становить: Твердження представника позивача, що позивачка згідно зі ст.233 КЗпП України пропустила строк звернення до суду і у відповідності до ст.267 ЦК України до її вимог необхідно застосувати позовну давність, суд до уваги не приймає, так як ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено звернення до суду про стягнення належної працівникові заробітної плавти без обмеження будь-яким строком. Вимоги ст.238 КЗпП України суд до уваги також не приймає, так як в даному випадку мається заборгованість не тільки з виплати середнього заробітку, а й заборгованої заробітної плати.

Outcome: approved