Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутності, позов не визнає повністю та просить застосувати строки позовної давності. Інші процесуальні дії у справі не вчинялися. Клопотань не надходило. Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 13.02.2008 року був підписаний кредитний договір (далі Договір), що стверджується анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно даного договору відповідач отримав кошти в розмірі 3000 гривень, що підтверджується заявою відповідача [PERSON] від 13.02.2009 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що стверджується копією анкети позичальника( а.с.13) та Умовами і правилами надання банківських послуг (а.с. 14-19). Отже, між позивачем та відповідачем відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Згідно зазначеного вище договору відповідач зобовязався щомісячно сплачувати щомісячні платежі за кредитом. Проте, відповідач порушив свої зобовязання за договором та не сплачував щомісячно встановлені договором платежі, внаслідок чого згідно розрахунку заборгованості утворилася заборгованість за кредитом в сумі 2308,06 грн., 20166,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 7515 грн. - заборгованість за пенею, а всього 31989,19 грн. Суд вважає, що штрафи 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1499,49 грн. штраф (процентна складова) нараховані відповідачу безпідставного, При вирішенні питання про стягнення штрафу суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга\~статті 549 ЦК України).\~\~Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). За положеннями\~статті 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами тарифів, як складової договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 8.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за будь які порушення строків платежів по будь якому грошовому зобов'язанні, передбачених договором більше ніж на 120 днів. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~статті 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи викладене вище суд вважає, що стягнення штрафів з відповідача є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафів не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1050 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обовязковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобовязань за договором позики грошей, порушив свої зобовязання по поверненню суми позики за цим договором. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не виконав його у строк встановлений договором. У справі немає будь-яких фактичних даних про те, що відповідач своєчасно виконав своє грошове зобов'язання за вказаним вище договором і не порушував умови договору, відповідач не надав суду доказів, які б підтвердили ту обставину, що відповідно до ст. 625 та ст.1049 Цивільного кодексу України борг за користування кредитом він повернув позивачу. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій заявив про застосування строків позовної давності. Суд вважає, що в даному випадку слід застосувати строки позовної давності виходячи з такого. Так, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг ( а.с.14-19), сторони дійшли згоди, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення строку дії договору, він автоматично пролонговується на такий самий строк. Договір між сторонами підписаний 13.02.2008 року, не був припинений і продовжувався до 13.02.2010 року. Сторони встановили строк виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, що підтверджується копією анкети позичальника( а.с.13) та Умовами і правилами надання банківських послуг. Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає до кінця місяця. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом установлено, що згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, що підтверджується копією анкети позичальника ( а.с.13) та Умовами і правилами надання банківських послуг. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки, умовами договору передбачені зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір кредиту 13.02.2008 року строк дії якого закінчився 13.02.2010 року. Позивач стверджує, що кінцевий термін повернення кредиту встановлений строком дії картки, проте представник позивача в порушення ст.81 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не надав. Банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише 16.01.2019 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Викладене узгоджується з постановою Верховного Суду України від 19.03.2014 року по справі № 6-20цс-14, реєстровий номер37908433, постановою Верховного Суду від 28.01.2019 року справа № 61-33093кс18). Позивач в порушення ст.81 ЦПК України не подав суду доказів, які підтверджують, що сторони відповідно до положення частини першої\~статті 259\~ЦК України домовлялись про\~зміну тривалості\~позовної давності\~(збільшення),\~а також,\~що відповідач\~вчиняв дії,\~що свідчить\~про визнання\~свого боргу\~або іншого\~обов'язку\~та не\~надав суду\~доказів поважності\~причин пропущення\~строків позовної\~давності. Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наведені вище обставини суд вважає, що позов акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] не підлягає задоволенню повністю і в позові слід відмовити повністю в зв'язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявила позивачка ,а в частині стягнення штрафів слід відмовити повністю за безпідставністю. На підставі ст. ст. ст.252-258,261,267,530,631, 509,525,526,530,551,598,599,611,612,625,629,1046 1050 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed