Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом в подальшому уточнивши його про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 602/25-184 від 28.12.2005 р. укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON], відповідачу надано кредит у сумі 20000,00 доларів США із зобовязанням повернути всю суму кредиту та проценти за ним в розмірі 12,5 відсотків річних до 28.12.2015 р. Станом на 19.12.2014 р. [PERSON] допустила заборгованість по кредитному договору № 602/25-184 від 28.12.2005 р. в розмірі 25\~610,04 доларів США. Відповідач просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 25610,04 доларів США та сплачений судовий збір в розмірі 3654,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позов з уточненням підтримав, пояснення дав аналогічні поясненням викладеним у позові, просить позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили, просили суд врахувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.02.2012 р. та судову практику з вказаних питань. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 5 ст.\~124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.\~ Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~223 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.\~У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.\~ Після набрання\~законної сили\~рішення суду сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оскаржувати в іншому процесі встановлені судом факти та правовідносини.\~ Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.\~205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі у випадку, якщо набрали чинності рішення суду або ухвала суду про припинення провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими ж\~сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.\~ Як вбачається з рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.02.2012 р. позовні вимоги позивача ПАТ «Укрсоцбанк» були задоволені в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредитному договору № 602/25-184 від 28.12.2005 р. в загальній сумі еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 244248,09 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечними договорами №6421 та №1765, предметом якої є нерухоме майно квартира по вул. героїв УПА, 6/14 у м. Львові загальною площею 56,7 кв.м. та комору в підвалі 2,4 кв.м. Як вбачається з рішення суду від 28.02.2012 р. іпотечні договори №6421 та №1765 були укладені між позивачем та відповідачем 29.12.2005 р. та 11.05.2007 р. з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитними договорами № 602/25-184 від 28.12.2005 р. та № 600/07-081 від 11.05.2007 р. На підставі рішення суду від 28.02.2012 р. позивачу ПАТ «Укрсоцбанк» виданий виконавчий лист від 28.02.2012 р., який було скеровано на виконання в Франківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції. 25.06.2014 р. державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану в звязку з прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.14 р. На підставі абз.1-3 п. 17 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами від 07.02.2014 року встановлено, що Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. В Постанові конкретно передбачено право кредитора саме на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625\~ГК, так як зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК, що також не позбавляє кредитора права на отримання відсотків за користування кредитом та пені (які за відповідні періоди не були стягнуті), передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту,\~а не на повторне стягнення тіла кредиту. Варто також відзначити, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно Закону України № 1304-VII від 03.06.14 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно ст. 3 Закону, останній набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Таким чином, оскільки позивачем згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.02.2012 р. було стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредитному договору № 602/25-184 від 28.12.2005 р. в загальній сумі еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 244248,09 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечними договорами №6421 та №1765, предметом якої є нерухоме майно квартира по вул. героїв УПА, 6/14 у м. Львові загальною площею 56,7 кв.м. та комору в підвалі 2,4 кв.м., то вимоги про стягнення повторної заборгованості по кредитному договору № 602/25-184 від 28.12.2005 р. є не доцільними, та суперечать нормам законодавства України. Суд вважаю, що в судовому засіданні позивач в обґрунтуванні положення ст. 625 ЦК України не довів та не обґрунтував суму заборгованості за відсотками за користування кредитом по кредитному договору № 602/25-184 від 28.12.2005 р. та пені (які за відповідні періоди не були стягнуті), передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту, крім того суд враховує положення ст. 3 Закону України № 1304-VII від 03.06.14 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та відсутність закону, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. При винесенні рішення суд також враховує довідку видану Львівським слідчим ізолятором про те, що в період часу 01.06.2011 року по 10.04.2014 р. [PERSON] перебувала у Львівському слідчого ізоляторі. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача у справі в розмірі 3654,00 грн. не підлягають компенсації.

Outcome: dismissed