Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2010 року. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 10 вересня 2010 року з метою отримання банківських послуг відповідач підписав заяву та підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», складає між ним і банком Договір про надання банківських послуг. Згідно заяви, підписаної відповідачем, такі «Умови та Правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», були ним отримані для ознайомлення у письмовій формі. Підписавши заяву, між сторонами, у відповідність до ст. 634 ЦК України був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. 04 жовтня 2010 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно якої він власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів - ознайомлений». Позивач, на підставі Договору про надання банківських послуг відкрив картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну карту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшувався до 160 000 гривень 00 копійок, а відповідно до п. 2.1.1.2.3 Договору, відповідач надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою банку. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме: щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено договором, але в процесі користування кредитними коштами відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту. У відповідності до умов Договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 11 березня 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, в загальній сумі 50 884 гривні 00 копійок, з яких 29 535 гривень 60 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 11 381 гривня 84 копійки - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 7 067 гривень 32 копійки - нарахована пеня; а також нарахований відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг штраф в сумі 500 гривень (фіксована частина) і в сумі 2 399 гривень 24 копійки (процентна складова), від сплати яких відповідач ухиляється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 72), у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання згідно якого просить про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 3,63). Відповідач, який про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 76), в судове засідання не з`явився, відзив суду не надав, а ухвалою суду від 02 червня 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін. У зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX, процесуальні строки, які були продовжені, зокрема відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. У зв`язку з тим, що відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження та копію позовної заяви, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, відзиву та клопотання про продовження процесуальних строків суду не надав, тому суд постановив здійснювати розгляд справи без участі відповідача. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа у відповідність до ст. 19 ЦПК України є малозначною. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 вересня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.58-60) та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений Договір про надання банківських послуг (а.с.26). Згідно вказаної заяви відповідач також ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послу, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді та виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Зарплатна» (а.с.26 зворот). 04 жовтня 2020 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором SAMDN55000035837288, згідно якої він власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів - ознайомлений (а.с.27). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, наданими до позову доказами підтверджено укладання між сторонами Договору про надання банківських послуг від 10 вересня 2010 року за яким відповідач бажав оформити карту для виплат заробітної плати, та Договору SAMDN55000035837288, згідно якої він власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів - ознайомлений, тобто кредитного договору (а.с.26,27). Доказів стосовно того, що кредитний Договір SAMDN55000035837288 від 04 жовтня 2010 року є складовою Договору про надання банківських послуг від 10 вересня 2010 року - суду не надано, а в позові не зазначено такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До матеріалів справи не надано Договір SAMDN55000035837288 з якого можна було б з`ясувати розмір кредитного ліміту. Проте до матеріалів справи додано Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с.25), з якої судом з`ясовано, що 04 жовтня 2010 року, тобто день укладання кредитного Договору SAMDN55000035837288 відповідачу було видано карту № [NUMBER] з кредитним лімітом 500 гривень (а.с.25), який поступово збільшувався та 06 листопада 2017 року його розмір став 16 000 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач 04 жовтня 2010 року отримав кредитний ліміт в розмір 500 гривень 00 копійок згідно укладеного кредитного Договору SAMDN55000035837288 від 04 жовтня 2010 року. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Надана до позову Виписка за договором б/н станом на 18 березня 2020 року (а.с.17-23) не може вважатися належним та допустимим доказом існування заборгованості у відповідача в розмірі 50 884 гривні 00 копійок у зв`язку з тим, що така Виписка не підписана уповноваженими особами банку та складена без зазначення посади особи, яка її склала, хоча і містить в собі посилання на рух коштів по картці № [NUMBER] на яку відповідач отримав кредитний ліміт. Також суд вважає неналежними доказами і розрахунки, додані до позову станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року (а.с.5-15), оскільки вони також не підписані уповноваженими особами банку, та здійснені такі розрахунки за договором від 10 вересня 2010 року, а судом встановлено під час розгляду справи, що відповідач уклав з банком два договори: один - для отримання зарплатної карти, а інший - кредитний договір від 04 жовтня 2010 року. Тобто позивач надав суду розрахунки, здійснені за іншим договором, а не за кредитним договором. Вказане також стосується і розрахунку станом на 11 березня 2020 року, який хоча і є належним доказом, з огляду на те що містить підпис представника банку, проте здійснений також не за кредитним договором. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором від 10 вересня 2010 року не підлягають задоволенню з огляду на те, що під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач уклав з позивачем два договори, а кредитний договір має інший номер та дату укладення, а суд не має права самостійно змінювати предмет та підстави позову. Крім того, доданими до матеріалів справи доказами не підтверджено існування заборгованості за кредитним договором з огляду на надання позивачем неналежних доказів - виписки по рахунку та розрахунків заборгованості за іншим договором, який не є кредитним. Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення заборгованості за Договором від 10 вересня 2010 року з тих підстав, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що у заяві відповідача [PERSON] від 10 вересня 2010 року сума кредитного ліміту не зазначена, як не зазначена і процентна ставка (а.с.26). Докази про укладання 10 вересня 2010 року [PERSON] саме кредитного договору з відповідними істотними умовами щодо відсотків за користування кредитом, строку повернення кредиту, штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, тощо суду не надано. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування штрафних санкцій, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 вересня 2010 року, який не підписаний жодною уповноваженою особою позивача, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які були надані відповідачу для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с.26 зворот). Також до матеріалів справи позивач надав наказ-шаблон № 096 від 06 березня 2010 року (а.с.52) «Про затвердження Умови та Правил надання банківських послуг ПриватБанку та всіх дочірніх банків». Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача як самих Умов, Правил, Тарифів, так і наказу належним доказом бути не може, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в Умови та Правила, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи. Суд вважає, що оскільки доказів укладання між сторонами кредитного договору саме 10 вересня 2010 року суду не надано, а також у зв`язку з наданням неналежних доказів щодо розрахунку заборгованості, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, суд вважає, що позивачем в порушення положень ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачем суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту, та про розміри та підстави відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, узв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed