Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Диківської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області, в якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті дядька [PERSON], який помер [INFO]. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її дядько [PERSON], який на день смерті проживав та був зареєстрований по [ADDRESS]. За життя останній склав заповітне розпорядження, за яким заповів їй все своє майно де б воно не було і з чого б не складалося. Однак заяви про прийняття спадщини [PERSON] у передбачений законом шестимісячний строк нотаріусу вона не подала так як невдовзі помер її чоловік, протягом тривалого часу вона сама проходила курс медикаментозного лікування і не мала можливості виїхати до іншого району для оформлення спадщини після смерті дядька. Також, вона вважала, що наявність складеного заповіту не передбачає необхідність подання заяви про прийняття спадщини. У жовтні 2016 року вона звернулась до нотаріуса, який повідомив їй про пропуск строку подання заяви про прийняття спадщини та рекомендував звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить справу розглядати за своєї відсутності. Представник відповідача Диківської сільської ради у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, [INFO] в селі Диківка Знам'янського району Кіровоградської області помер [PERSON] (а.с.10). За життя, а саме 29 вересня 2004 року останній склав заповіт, яким заповів усі свої права та обов'язки, які йому належали на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть належати йому у майбутньому та все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право [PERSON] (а.с.9). З довідки Диківської сільської ради вбачається, що на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав один по [ADDRESS]. У сільській раді від імені останнього 29 вересня 2004 року за №156 посвідчено заповіт, який не змінено і не скасовано. Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та довідка нотаріуса свідчать про те, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася. Знам'янський районний державний нотаріус відмовив [PERSON] у прийнятті заяви про прийняття спадщини, у зв'язку з пропуском становленого строку для її подання (а.с.18). До матеріалів справи долучені медичні документи, які свідчать про те, що позивач має ряд захворювань, у зв'язку з наявінстю яких перебувала на стаціонарному лікуванні. Також до матеріалів справи долучений посмертний епікриз, довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть чоловіка позивача - [PERSON] (а.с.12,1314,15,16). Відповідно до довідки ТОВ "Прогрес" належна спадкодавцю земельна ділянка [NUMBER], площею 5,50 га, розташована на території Диківської сільської ради знаходиться в оренді товариства. Орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою отримувала [PERSON], як спадкоємець відповідно до заповіту. З письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] протягом року до дня смерті здійснювала догляд за [PERSON], його поховання здійснила за власні кошти. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що кореспондується з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є: принцип неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Підставою виникнення права приватної власності є також успадкування майна, що базується на правонаступництві. Цивільний процесуальний кодекс України у статті 1 закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, якщо це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом №11 від 11 травня 1994 року, який діє для України з 11 вересня 1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи з рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. За змістом положень книги 6 ЦК України, спадкове право захищає власність фізичних осіб. Спадкодавцем на ім'я [PERSON] складено заповіт, тобто усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача, виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб'єктом яких є позивач. З урахуванням положень ст.8 Конституції України щодо верховенства права, та збереження справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року), а також визнання позову відповідачем, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, враховуючи, що позивач після смерті останнього тривалий час здійснювала догляд за хворим чоловіком, який згодом помер, а також хворіла сама, при цьому опікувалась спадковим майном, суд вважає, що причина пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, є поважною, позовні вимоги обґрунтовані та доведені, а тому вважає за можливе визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Оскільки позивачем не ініційовано питання розподілу судових витрат, суд залишає їх по фактично понесеним самим позивачем. На підставі викладеного ст.ст.1220, 1222, 1268-1270, 1272 ЦК України,

Outcome: approved