Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що він є власником домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач є його сусідом, який самовільно побудував прибудову до сараю, і почав вирощувати в ньому свійських тварин та птахів. Вказав, що означена прибудова знаходиться на відстані 0,25 м за межами ділянки відповідача, тобто на території його домоволодіння. Побудова даної споруди на думку позивача затінює його ділянку домоволодіння, а утримання в ній тварин та птахів є антисанітарним. Крім того, стічні води з прибудови руйнують суміжний паркан. Просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою [ADDRESS] шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до сараю та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Доповнив, що ходив у 2013 р. до СЕС, однак ті не працювали. Відповідач у судовому засіданні позов не визнавав, суду пояснив, що не чинить жодних перешкод у користуванні позивачем його домоволодінням, прибудова до сараю, позначеного на плані БТІ літерою "Б" зроблена ним на відстані 1 метру від межі з позивачем, там є кролі та птахи, у самому сараї тварин він вже не тримає.. У судовому засіданні дослідженні докази: копія паспорту (а.с. 5), копія свідоцтва (а.с.6), копія державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.8), копія листа (а.с.9), копія звернення (а.с.10), копія квитанцій (а.с.11), копія паспорта відповідача, копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, копія технічного паспорту будинку, копія державного акту на право приватної власності на землю, Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. (а.с.5, 6). На земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння видано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] (а.с.8). Як вбачається з технічного плану земельної ділянки (а.с.7) будь яких споруд, що перетинають межу ділянки з сусідніх ділянок не зазначено. Згідно до письмового звернення (а.с.10) 29.04.2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про знесення сараю, який стоїть на межі їх ділянок. Факт відправлення листа підтверджується квитанцією про сплату поштових послуг (а.с.11). 18.01.2013 року позивач звертався до виконавчого комітету Лисичанської міської ради, та 04.02.2013 р. отримав відповідь, в якій повідомлено про можливість розгляду спорів стосовно володіння, користування та розпорядження майном в судовому порядку (а.с.9). Відповідач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Право власності на відповідну земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю №067056. З технічного плану земельної ділянки вбачається, що вздовж межі ділянки позивача наявні споруди, зокрема, сарай, позначений літерою «Б», 1961 року побудови. Відповідно до ч.1 ст.103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Згідно до ст. 96 Земельного Кодексу України обов'язками землекористувачів є зокрема забезпечувати використання землі за цільовим призначенням, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Як передбачає ст. 391 УК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд бере до уваги необхідність дотримання принципів змагальності та диспозитивності судового розгляду, що закріплено у ст. 129 Конституції України. Основою принципу змагальності є те, що під час судового розгляду спір між собою ведуть дві сторони, що наділені однаковими правами, за допомогою яких вони мають можливість обстоювати свою позицію. Отже відповідно до ч. 2 ст. 27, ст. 131 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази. Цей обов'язок покладено на осіб, які беруть участь у справі, в силу засад змагальності. Оскільки сторони вільні у наданні суду своїх доказів, вони самостійно визначають вказані законом засоби доказування своїх вимог та заперечень. Це положення відображує тісний взаємозв'язок принципів змагальності та диспозитивності, який має велике практичне значення: саме позивач визначає підставу позову, визначає докази, що підтверджують кожну обставину (ст. 119 ЦПК України), має право змінити підставу позову, змінити розмір позовних вимог (ст. 31 ЦПК України), сторони самостійно визначають та подають докази до суду (статті 60, 131 ЦПК України). Розглядаючи даний спір, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження викладених у позові фактів, що стосуються предмету позову. Так, з наданих суду письмових доказів жодним чином не підтверджується порушення відповідачем будівельних і санітарних норм під час прибудови до сараю "Б", не доведено факт існування руйнувань, залиття чи затінення земельної ділянки позивача, не підтверджується порушення санітарних норм, внаслідок утримання свійських тварин відповідачем. Таким чином, суд позбавлений можливості зробити висновок про існування перешкод у користуванні позивачем належним йому майном з боку відповідача. У зв'язку з цим, суд відмовляє у задоволенні позову, в т.ч. і про стягнення моральної шкоди, бо наявність протиправної поведінки з боку відповідача та порушення прав позивача, що потягнули моральну шкоду, в судовому засіданні не доведені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed